АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 645/28/16-ц Головуючий І інстанції Бабкова Т.В.
Провадження: 22-ц/790/3346/16 Головуючий ІІ інстанції Бездітко В.М.
Категорія: право власності
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Бездітка В.М.,

суддів Овсяннікової А.І., Сащенка І.С.,

за участю секретаря Котлярової М.Ю.,

розглянув матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 23 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільної сумісної власності та визнання права власності на частку у спільному сумісному майні, -

встановила:

У липні 2014 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, який в подальшому уточнив, посилаючись на те, що з січня 1998р. він проживав однією сімєю без реєстрації шлюбу із відповідачкою ОСОБА_2 В цей період 06.05.1999 р. мати позивача ОСОБА_3 продала належну їй на праві власності квартиру, а ОСОБА_2 належну їй на праві власності квартиру і за отримані від продажу нерухомості кошти ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу 07.05.1999р. придбали в рівних частинах, а саме по 1/2 частині кожна житловий будинок з надвірними будівлями, розташований по вул. Водопровідній №7 в м. Харкові, який складався з житлового будинку літ. «А-1» житловою площею 27,6 кв.м., сараїв літ. «Б», «Г», вбиральні «В», літньої кухні «Д», сіні літ «д», огорожі №1,2, дворового водопроводу «К», на земельній ділянці площею 600 кв.м. З часу придбання в будинок заселились та стали мешкати він, відповідачка, син відповідачки, мати позивача ОСОБА_3 За час проживання за його особисті кошти було побудовано гараж літ. «Ж», сарай літ. «Е», погріб «З», тамбур літ. «І», кухню 1-7 площею 20 кв.м., комірку 1-8 площею 4,5 кв.м., санвузол 1-9 площею 4,4 кв.м., коридор 1-10 площею 2,5 кв.м., житлову кімнату 1-11 площею 15,0 кв.м., санвузол 1-12 площею 4,6 кв.м., житлову кімнату 1-13 площею 10,7 кв.м., переобладнано кімнату літ. 1-6 площею 5,4 кв.м. (з кухні). Вказані переобладнання та побудови проводилися в період з жовтня 1999р. по 2005р. Рішенням виконавчого комітету Фрунзенської районної ради в м. Харкові від 16.03.2004р. було узаконено за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вищевказані самовільні побудови. На підтвердження того, що будівництво проводилося саме за його рахунок ним були надані чеки та інші фінансові документи на закупівлю будівельних матеріалів. Після смерті матері ОСОБА_3 позивач успадкував належну їй 1/ 2 частку спірного домоволодіння. На його думку, належна відповідачу ОСОБА_2 1/2 частки спірного домоволодіння є їх спільною сумісною власністю, і з врахуванням здійснених ним побудов та переобладнань його частка в спільній сумісній власності повинна бути збільшена.

Просив визнати 1/2 частину житлового будинку з надвірними прибудовами по вул. Водопровідній, 7 у м. Харкові, що зареєстрована за ОСОБА_2 спільною сумісною власністю. Визнати за ним право власності на 2/6 частин житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по вул. Водопровідній №7 в м. Харкові, та за ОСОБА_4 право власності на 1/6 частину.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 березня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, та визнати за ним право власності на 5/6 частин домоволодіння за адресою: м.Харків, вул. Водопровідна,7 в м.Харкові. Посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. В обґ рунтування скарги зазначено, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано до спірних правовідносин норми ч.1 ст.17 Закону України «Про власність», не зважаючи на те, що придбання спірного домоволодіння за його фінансовою та трудовою участю є очевидним. Судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що хоча і узаконювання прибудов та переобладнань спірного домоволодіння відбулось в 2004 році оздоблювальні роботи у новозбудованому будинку продовжували ще тривалий час де і використовувались отримані ним кошти від продажу квартири 01.03.2004 р. Суд першої інстанції не обґрунтовано не взяв до уваги надані ним чеки та квитанції на придбання будівельних матеріалів для здійснення прибудов та перебудувань в спірному домоволодінні. .

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з вимог п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України 12.06.1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України», Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», зазначаючи, що участь сторонніх для забудовника осіб у будівництві будинку, за діючими на час виникнення спірних правовідносин нормами ЦК України та розяснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991р. №17 зі змінами та доповненнями "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок", не могла бути підставою для визнання за ним права власності на будинок. Ці особи можуть предявити до власника будинку вимоги про відшкодування понесених ними витрат. Визнання права власності на частку житлового будинку має місце коли між сторонами існувала домовленість про створення спільної власності на житловий будинок і саме для цієї мети вони вкладали свою працю і кошти у будівництво житлового будинку.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

По справі встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 12 -ою Харківською державною нотаріальною конторою 07.05.1999р., ОСОБА_2 та ОСОБА_3 купили в рівних частинах кожна житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в м.Харкові по вул. Водопровідній №7, який складався з житлового будинку літ. «А-1» житловою площею 27,6 кв.м., сараїв літ. «Б», «Г», вбиральні «В», літньої кухні «Д», сіні літ «д», огорожі №1,2, дворового водопроводу «К», на земельній ділянці площею 600 кв.м. ( том №1 а.с.17).

З метою набуття ОСОБА_2 частки в спірному домоволодінні нею на підставі договору купівлі-продажу від 19.03.1999 року було продано належну тільки їй квартиру АДРЕСА_1.

На час набуття ОСОБА_2 права власності на відповідну частку у спірному домоволодінні позивач ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, який було розірвано 05.10.1999 року. В зареєстрований шлюб із відповідачкою не вступав.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Фрунзенської районної ради в м.Харкові № 46/10 від 16.03.2004р. «Про узаконення самовільних будівель, прибудов та переобладнань по вул. Водопроводній, 7 в м.Харкові за заявою співвласників вказаного домоволодіння ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було надано дозвіл про узаконення самовільно побудованих споруд: гараж літ. «Ж», сарай літ. «Е», льох «З», тамбур літ. «І», кухню 1-7 площею 20 кв.м., комірку 1-8 площею 4,5 кв.м., санвузол 1-9 площею 4,4 кв.м., коридор 1-10 площею 2,5 кв.м., житлову кімнату 1-11 площею 15,0 кв.м., санвузол 1-12 площею 4,6 кв.м., житлову кімнату 1-13 площею 10,7 кв.м., самовільно переобладнану житлову кімнату літ. 1-6 площею 5,4 кв.м. (з кухні), а.с.304.

Доводи апелянта стосовно того, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що оздоблювання спірного домоволодіння відбувалось ще тривалий час після 2004 року і здійснювалось за кошти отриманні ним від продажу квартири у 2004 році є безпідставними.

Відповідно до даних технічної інвентаризації, відображених в технічному паспорті житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в м.Харкові по вул. Водопровідній №7, який був складений КП «Харківське МіськБТІ» 20.05.2014р., встановлено час проведення забудови самовільно побудованих приміщень: гараж літ. «Ж» - 2003р., сарай літ. «Е» - 2003р., льох «З» - 2003р., прибудова літ. «А1-2», до складу якої входять тамбур літ. «І», кухня 1-7 площею 20 кв.м., комірка 1-8 площею 4,5 кв.м., санвузол 1-9 площею 4,4 кв.м, коридор 1-10 площею 2,5 кв.м., житлова кімната 1-11 площею 15,0 кв.м., санвузол 1-12 площею 4,6 кв.м., житлова кімната 1-13 площею 10,7 кв.м., самовільно переобладнана житлова кімната літ. 1-6 площею 5,4 кв.м. (з кухні), - 2003р.

Крім того, матеріали справи свідчать про те, що позивач ОСОБА_1 замість проданої квартири придбав у власність іншу квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

Посилання в апеляційній скарзі про безпідставне не застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин норми ч.1 ст.17 Закону України «Про власність», не зважаючи на те, що придбання спірного домоволодіння за його фінансовою та трудовою участю є очевидним не спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до чинного законодавства на час виникнення спірних правовідносин на підставі п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» спільною сумісною власністю, зокрема, є : майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону «Про власність», ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (2006-07 ); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону «Про власність» ).

Співвласником спірного домоволодіння є відповідач ОСОБА_2 і хоча поліпшення будинку та здійснення в ньому переобладнань та прибудов могло відбуватись за участю ОСОБА_1, це не дає право на визнання даного майна спільною сумісною власністю. При проведенні зазначених перебудов та прибудов між сторонами не було домовленості, що після здійснення певних ремонтних робіт спірне майно буде вважатися спільною власністю. В даному випадку ОСОБА_1 має лише право вимагати відшкодування витрат понесених ним на зазначені переобладнання, перебудови, у разі надання належних доказів.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що участь сторонніх для забудовника осіб у будівництві будинку, за діючими на час виникнення спірних правовідносин нормами ЦК України та розяснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991р. №17 зі змінами та доповненнями «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» , не могла бути підставою для визнання за ними права власності на будинок.

Доводи в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції безпідставно не взяті до уваги квитанції та чеки на придбання будівельних матеріалів є помилковим. Судом першої інстанції дослідженні всі докази надані позивачем і їм надано оцінку, згідно вимог ст.212 ЦК України.

Судова колегія вважає вірним висновок суду першої інстанції, що надані позивачем чеки та квитанції про придбання будівельних матеріалів не містять даних про адресу розташування обєкта нерухомості, де вони були використані, та дані про здійснення приблизно в цей же період часу ОСОБА_1 іншого будівництва нежитлових приміщень, в яких він здійснював підприємницьку діяльність. При цьому, деякі з наданих позивачем чеків свідчать про придбання будівельних матеріалів після забудови приміщень в 2003р..

Висновки рішення суду першої інстанції відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для скасування або зміни рішення суду при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий -

Судді