Справа №487/2249/15-ц 18.04.2016 18.04.2016 18.04.2016
Справа №487/2249/15-ц Головуючий першої інстанції Щербина С.В.
Провадження №22-ц/784/868/16 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
УХВАЛА

Іменем України

18 квітня 2016 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 11 грудня 2015 року, ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Руда Оксана Миколаївна, про визнання недійсними кредитного договору і іпотечного договору та скасування реєстраційного напису про заборону на відчуження,

УСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року ОСОБА_2 пред'явила вищевказаний позов до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра»), який в подальшому неодноразово було уточнено.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 25 вересня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством комерційним банк «Надра» (далі - ВАТ КБ «Надра»), правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», і позичальником ОСОБА_2 укладено кредитний договір №08/09/2006/980-К460, відповідно до якого, остання отримала у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності грошові кошти (кредит) у сумі 283 563 грн., зі сплатою відсотків за користування ними у розмірі 15.5 % річних строком до 24 вересня 2023 року, під зобов'язання використати кредит за цільовим призначенням, а саме: проведення розрахунків по договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, що укладений 25 вересня 2006 року між нею та ОСОБА_5

На забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором в той же день між банком та позивачем укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рудою О.М., за умовами якого позичальник передала в іпотеку ВАТ КБ «Надра» нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1. Водночас приватним нотаріусом накладено заборону відчуження предмета іпотеки.

Однак, як на думку позивача, спірні договори були укладені з грубим порушенням вимог законодавства з питань захисту прав споживачів, а тому як наслідок, мають бути визнані недійсними.

Так, при укладенні кредитного договору в супереч положенням Закону України «Про захист прав споживачів», постанови Правління Національного Банку України від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», позивачу не було надано інформацію про орієнтовану сукупну вартість кредиту та вартість всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту.

Примірник кредитного договору отримано безпосередньо в день його укладання, із тексту якого вбачається, що він передбачає тільки права банку, не встановлюючи їх для позичальника і навпаки, таким договором встановлено відповідальність за невиконання позичальником умов договору, при відсутності відповідальності за порушення умов договору з боку банку.

Також, в договорі передбачено підстави набуття банком вимог щодо дострокового повного погашення кредиту до настання кінцевого строку та безальтернативне право в односторонньому порядку змінювати процентну ставку за користування кредитом.

Позивач вважала, що такі умови є несправедливими, виписані у договорі з порушенням вимог ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Посилаючись на викладені обставини та з врахуванням уточнених позовних вимог (а.с.141-149), позивач просила позов задовольнити, визнати недійсними кредитний договір №08/09/2006/980-К460 від 25 вересня 2006 року та нотаріально посвідчений іпотечний договір від 25 вересня 2006 року, оскільки недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, та скасувати реєстраційний напис про заборону на відчуження, зроблений на підставі іпотечного договору.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 25 червня 2015 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Руду О.М. (а.с.45).

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 11 грудня 2015 року у задоволені позовних вимог відмовлено за їх безпідставністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, від імені якої діє представник ОСОБА_3, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення ухвалено у відповідності з вищевказаними вимогами.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено обставин, на які посилається останній, зокрема, щодо невідповідності кредитного договору змісту актам законодавства України, порушення відповідачем вимог ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому позовні вимоги щодо визнання недійсним кредитного договору та іпотечного договору не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як ЦК України, так і Законом України «Про захист прав споживачів», та не підлягають задоволенню. Також, районний суд зазначав, що кредитний договір укладений між сторонами за їх взаємною згодою та у відповідності до вимог чинного законодавства. При його укладенні між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних його умов, позичальник була ознайомлена з усіма платежами та порядком їх нарахування, погодилась з ними, своїм підписом засвідчила факт та згоду з умовами цього договору, погодилась вважати їх обов'язковими для застосування до відносин, які виникли на підставі цього договору, підтвердила свої права та обов'язки за ним, отримала кошти та певний час намагалася виконувати взяті на себе договірні зобов'язання. Суд також вважав, що відсутні підстави для задоволенні і решти позовних вимог про визнання недійсним договору іпотеки та скасування реєстраційного напису про заборону відчуження, оскільки вони є похідними від вимоги про визнання недійсним кредитного договору та наслідують його процесуальну долю.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом першої інстанції, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З матеріалів справи вбачається, що 25 вересня 2006 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_2 укладено у простій письмовій формі кредитний договір №08/09/2006/980-К460, за яким банк надав позичальнику кредит у розмірі 283 563 грн. на придбання нерухомості, в порядку та на умовах, передбачених договором (а.с.13-14).

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором у той же день між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є відповідач, та позивачем укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір, відповідно до умов якого позичальник передала в іпотеку банку трьохкімнатну квартиру №40, загальною площею 73.4 кв.м., житловою площею 44.7 кв.м., яка знаходиться в місті Миколаєві по вулиці Лазурна, будинок №14-Б (а.с.15-16).

За ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов'язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов'язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов'язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобов'язань, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

За правилам ч.1 ст.1049 і ст.1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві кредит у строк та порядок, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов'язку виконання зобов'язання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором.

Відповідно до положень ст.204 ЦК України, якою встановлена презумпція правомірності правочину, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Не вважається пропонуванням споживчого кредиту застереження про можливість надання його під час придбання продукції.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Із матеріалів справи слідує, що між сторонами був укладений кредитний договір з якого вбачається, що спірний договір підписаний його сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, та позивач, на момент укладення договору, не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору і в подальшому виконувала його умови.

Також слід зазначити, що у п.1.1 кредитного договору №08/09/2006/980-К460 від 25 вересня 2006 року зазначено розмір наданих у кредит коштів, у п.1.3.1 - розмір відсотків і порядок їх обчислення, у п. 1.3.2 - розмір плати за користування кредитом і порядок її обчислення, у п. 3.3.1 - зазначений номер рахунку, на який підлягають сплаті кошти, у п. 3.3.2 - щомісячна сума мінімально необхідного платежу, у п.3.3.4 - кінцевий термін повернення кредиту. Тобто, у самому договорі визначено строки і суми погашення та порядок їх нарахування.

Отже, посилання позивача на порушення кредитором положень Закону України «Про захист прав споживачів», якими обумовлено порядок та умови укладання договорів про споживчий кредит, є безпідставними, оскільки позичальником не надано доказів того, що ним перед укладенням договору та отриманням кредитних коштів не було отримано усю необхідну інформацію, яка була б достатньою для формування свідомого вибору та вільного волевиявлення при укладенні оскаржуваного правочину.

За такого, посилання позивача на порушення банком вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, не знайшли свого підтвердження.

За змістом ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими (ч.5 ст.18 вищевказаного закону).

Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

Посилання позивача, як на підставу визнання спірного кредитного договору недійсним, на наявність у ньому несправедливої, на думку позивача, умови щодо можливості банком змінювати в односторонньому порядку процентну ставку не заслуговують на увагу.

За змістом п.4.2.7 зазначеного кредитного договору банк має право ініціювати зміну відсоткової ставки за користування кредитом.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із ч.ч.1 та 2 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Статтею 1056-1 ЦК України передбачено, що встановлений кредитним договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також що умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року, яким ЦК України було доповнено ст.1056-1, набрав чинності з 10 січня 2009 року.

Цей Закон не скасовує й не пом'якшує цивільної відповідальності особи, а отже, не має зворотної дії в часі.

Тобто, якщо сторонами кредитного договору досягнуто домовленості з усіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитним договором з дотриманням певної процедури, то такі умови повинні виконуватись сторонами з моменту досягнення домовленості, тобто з моменту підписання договору.

Крім того, ні зі змісту позовної заяви, ні з матеріалів справи не вбачається, що відповідачем було змінено процентну ставку за даним кредитним договором (а.с.89-90).

Отже, оскільки спірний кредитний договір було укладено до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року, то суд першої інстанції вірно вважав, що відсутні підстави для визнання кредитного договору за таких обставин недійсним.

Відповідно до ч.2 ст.1054 та ч.2 ст.1050 ЦК України у разі порушення боржником своїх зобов'язань за договором кредиту, у кредитора виникає право достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

За умовами п.4.2.4 кредитного договору банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, нарахованих процентів, інших платежів та можливих штрафних санкцій за цим договором у випадку, якщо позичальник не вніс черговий мінімальний платіж у термін, визначений п.3.3.3 договору, а також не уклав договір іпотеки, у визначений умовами договору строк.

Втім, вказане положення договору не свідчить про дострокове розірвання кредитного договору в односторонньому порядку, на що помилково посилається позивач у позові, а передбачає повноваження банку щодо прийняття заходів в зв'язку невиконання чи неналежного виконання боржником своїх обов'язків і не є тією умовою, яка приводить до дисбалансу сторін договору.

Що ж стосується доводів особи, яка подала апеляційну скаргу, про наявність у договорі несправедливої умови - відповідальності за невиконання умов договору тільки позичальником, то вони не ґрунтуються на вимогах закону.

Так, ст.1054 ЦК України не містить застереження щодо обов'язку сторін зазначати в кредитних договорах підстави та межі їх відповідальності, а тому, з врахуванням вищевикладеного, можна вважати, що істотними умовами кредитного договору - як цивільно-правового договору, відповідно до закону є умови про предмет, ціну, строк його дії, а також усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди.

З матеріалів справи не вбачається, що при укладені оспорюваного договору позивач наполягала на відображенні підстав та меж відповідальності відповідача за невиконання договору, а тому вважати названу обставину підставою для визнання договору недійсним не можна. Тим більше, що п.7.1 кредитного договору сторони визначили, що усі спори і розбіжності, що виникають між сторонами за договором підлягають врегулюванню шляхом, передбаченим чинним законодавством.

До того ж, відсутність в умовах спірного договору окремих положень щодо зобов'язань банку та його відповідальності, не може бути достатньою підставою для визнання кредитного договору недійсним за правилами ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки зобов'язання та відповідальність банку, як сторони договору, передбачені загальними нормами цивільного права, зокрема, ЦК України, а також іншими законами та нормативним актами в сфері банківської діяльності.

Відповідно до п.3.6 постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», яка набрала чинності після укладання даного кредитного договору, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Проте, відповідно до ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки ті інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Зміни до цієї статті щодо заборони на встановлення в кредитному договорі будь-яких зборів, в тому числі комісій, за дії які не є послугою у визначенні цього Закону, набрали чинності відповідно до Закону України №3795-У1 від 22 вересня 2011 року.

Приймаючи до уваги, що сплата комісії передбачена кредитним договором, внесенні до ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» зміни та прийняття вищевказаної Постанови Національного Банку України має місце після укладання сторонами кредитного договору, то положення цього договору щодо щомісячної комісії за управління фінансовим кредитом не можна вважати несправедливими, а відтак недійсними.

Сплата комісії за управління фінансовим кредитом передбачена умовами договору, є стабільною, фіксованою (незмінною) 0.45% щомісячно від фактичного залишку заборгованості і позичальник мала змогу розрахувати свої фінансові можливості на час укладання спірного договору.

Отже, встановлені п.1.3.2 кредитного договору комісійні виплати не протирічать чинному на час виникнення даних правовідносин законодавству і є характерними для відносин банківського кредиту при укладенні сторонами кредитного договору.

За такого, наведені норми законодавства спростовують доводи апеляційної скарги щодо недійсності кредитного договору та його окремих умов, які передбачають нарахування банком комісії за надання кредиту.

Окрім того, умови договору покладають на позичальника певні обов'язки та передбачають право банку застосовувати до нього певні фінансові санкції за невиконання цих обов'язків, зокрема пункти 4.3 та 5 договору, зміст яких є чітким та зрозумілим.

Колегія суддів вважає, що умови п.5 договору мають попереджувальний характер, не призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника, а тому не можуть вважатись несправедливими. Оцінка ж надана позивачем стосовно цього пункту договору, є суто суб'єктивною та випливає з його особистої зацікавленості, як сторони договору, у зменшенні своїх грошових зобов'язань.

Таким чином, суд правильно вважав, що зі змісту кредитного договору не вбачається жодної з перелічених умов, які законом визнаються несправедливими, як не вбачається і будь-яких інших несправедливих умов, тому дійшов правильного висновку про недоведеність та необґрунтованість указаних позовних вимог, адже позивачем не доведено, зокрема факту несправедливості умов кредитного договору.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, районний суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову у зв'язку з відсутністю передбачених Законом України «Про захист прав споживачів» підстав для визнання недійсним кредитного договору.

Разом із тим, слід зазначити, що відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі ненадання інформації, яка зазначена у ч. 2 даної статті, банк несе відповідальність, яка встановлена ст.ст.15 та 23 цього Закону, тобто споживач має право на відшкодування завданих такими діями збитків, однак закон не передбачає можливості визнання недійсним у такому випадку кредитного договору.

Зазначені вище висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Що стосується позовних вимог про визнання недійсним іпотечного договору та скасування реєстраційного напису про заборону на відчуження, то суд обґрунтовано відмовив в їх задоволенні, оскільки такий спосіб захисту прав ОСОБА_2 у спірних правовідносинах носить похідний характер від кредитного договору та укладений на забезпечення його виконання.

За такого, рішення суду першої інстанції в силу ст.308 ЦПК України слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити, а рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 11 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина