Дата документу 30.11.2016
Справа № 320/182/16-ц
Провадження № 2/320/966/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«30» листопада 2016 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді Бахаєва І.М.

при секретарі Фурсовій Л.І.,

за участю:

позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Мелітополі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, суд -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до Мелітопольського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті матері ОСОБА_6, що померла 08 січня 2005 року, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 08 січня 2005 року померла їх мати ОСОБА_6. Після смерті відкрилася спадщина на належній їй житловий будинок № 12 по вул. Суворова, у м. Мелітополі, Запорізької області. Спадкоємцями першої черги за законом є вони, позивачі по справі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх рідна сестра по матері ОСОБА_4. Після смерті матері, сестра сказала їм, що мати залишила заповіт на користь свого онука, Дениса. Вони з братом порадились, та прийшли до висновку, що якщо є заповіт, це була воля їх матері, то вони не будуть заперечувати проти оформлення будинку на їх племінника. Їх сестра залишилась проживати в будинку разом зі своїми дітьми. У квітні 2015 року, позивачу по справі ОСОБА_2 стало відомо, що їх сестра у вересні 2014 року, виїхала з дітьми до Криму, а будинок здала квартирантам, які мешкали до грудня 2014 року. Коли вони почали з'ясовувати, чи оформлений будинок на племінника, чи може взагалі сестра продала, чи подарувала його, з'ясувалося, що сестра ввела їх з братом в оману, що будинок оформлено на неї, що ніякого заповіту на племінника не було. Коли вона оформлювала спадщину у нотаріуса, вона скрила той факт, що є інші спадкоємці за законом. Позивачі вважають, що вони пропустили строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин.

За цих обставин вони були змушені звернутись до суду з даною позовною заявою про визначення додаткового терміну для прийняття спадщини.

В судовому засіданні позивач по справі ОСОБА_1 наполягав на задоволенні позовної заяви та просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача по справі ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_3 - наполягав на задоволенні позовної заяви та просив суд задовольнити позов у повному обсязі, та вважає що позивачі по справі пропустили строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин.

В судовому засіданні позивач по справі ОСОБА_7 наполягав на задоволенні позовної заяви та просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

В судовому засіданні відповідач по справі ОСОБА_4, заперечувала проти позову, та вважає, що позовні вимоги позивачів є безпідставними, і такими, що не підлягають задоволенню. Пояснив, що вона ніколи не вводила позивачів в оману щодо наявності заповіту матері на імя її сину. Вищенаведені в позові обставини підтверджують те, що позивачі свідомо не звертались до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини після смерті матері. Тільки після спливу 10 років після смерті матері позивачі вирішують, що вони пропустили строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, обґрунтовуючи це вказаними голослівними доводами.

В судовому засіданні представник позивача по справі ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 - заперечував проти позову, та вважає, що позовні вимоги позивачів є безпідставними, і такими, що не підлягають задоволенню. Пояснив, що у позовній заяві позивачі не заперечують те, що вони знали про факт смерті 08.01.2005р. їхньої матері ОСОБА_6, знали про наявність спадкового майна. Більш того вони були присутні на її похованні та на поминальному обіді. Це підтверджує те, що позивачі мали усі можливості звернутися до нотаріальної контори в межах встановленого шестимісячного строку для прийняття спадщини. Вказані у позові голослівні посилання позивачів не є поважними причинами пропуску строку прийняття спадщини. Крім того, до суду надав заперечення, аналогічні своїм поясненням.

Суд, вислухавши думку сторін, їх представників, та допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об'єктивному та всебічному з'ясування обставин справи, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що згідно копії паспорту, позивач ОСОБА_1, народився 20.04.1963 року (а.с.7-9).

Згідно копії паспорту, позивач ОСОБА_2, народився 18.10.1959 року (а.с.4-6).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть, яке видане повторне, ОСОБА_6, померла 08 січня 2005 року, в місті Запоріжжя Орджонікідзевському районі, (а.с. 10).

На підтвердження родинних відносин, позивачі надали свої копії свідоцтв про народження, згідно яких вбачається, що їх батьками були, батько ОСОБА_8 та мати ОСОБА_9, (а.с.11, 12).

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на належній їй житловий будинок № 12 по вул. Суворова, у м. Мелітополі, Запорізької області.

Спадкоємцями першої черги за законом є, брати ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх рідна сестра по матері ОСОБА_4.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги щодо наявності поважної причини пропуску шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті - ОСОБА_6, позивачі посилаються на те, що відповідач ОСОБА_4 ввела їх в оману вказавши їм після смерті матері про існування заповіту матері на імя сина відповідачки, онука померлої Дениса, за яким йому відходив належний їй будинок, розташований по вул. Суворова, 12 в м. Мелітополь.

Однак, до матеріалів справи позивачами не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження вказаного твердження.

Навпаки, надаючи пояснення в судовому засіданні від 28.07.2016 року позивачі вказали, що про існування вказаного заповіту після смерті ОСОБА_6 їм повідомила не відповідачка, а їхня тітка, рідна сестра померлої ОСОБА_10.

Проте, під час допиту в якості свідка ОСОБА_10 це не підтвердила, а навпаки заперечувала.

Більш того, в судовому засіданні позивачі повідомили те, що їм було відомо, що спадкодавець - ОСОБА_6 перед смертю перебувала в тяжкому стані в лікарні м. Запоріжжя (проходила лікування в опіковому відділенні) і тому вона не мала фізичної можливості у той час оформити будь-який заповіт. Вони також особисто підтвердили, що позивачка їм не показувала і вони не бачили вказаний заповіт.

Також, необхідно зазначити, що свідок ОСОБА_10, яка була викликана як свідок з боку позивачів, підтвердила в судовому засіданні, що через рік після смерті ОСОБА_6 на поминальному обіді відповідачка в присутності ОСОБА_1 повідомила, що будинок матері вона оформила на себе і він з цим був згодний.

Таким чином ОСОБА_1, ще у 2006 році знав про те, що будинок матері відповідачка оформила на себе. Це не відповідає змісту його позовної заяви.

Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_11, повідомила, що її колишній чоловік ОСОБА_1, з яким вона проживала спільно до кінця 2005 року, знав про оформлення відповідачкою на себе будинку матері ще у 2005 році.

У судовому засіданні 28.07.2016 року ОСОБА_4 підтвердила, що вона ніколи не вводила позивачів в оману щодо наявності заповіту матері на імя її сину.

Таким чином, показами допитаних у судовому засіданні свідків було підтверджено, що позивачі свідомо не звертались до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини після смерті матері. Тільки після спливу 10 років після смерті матері позивачі вирішують, що вони пропустили строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, обґрунтовуючи це вказаними голослівними та суперечливими доводами.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Всупереч зазначеним вимогам, позивачами не надано до суду жодного достовірного доказу про наявність причин, пов'язаних з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для подання ними заяви про прийняття спадщини до нотаріуса у шестимісячний строк.

Також в обґрунтування свого позову позивачі посилаються на те, що відповідачка оформлюючи спадщину на себе у нотаріуса зазначила про відсутність інших спадкоємців.

З матеріалів цієї справи вбачається, що 08.01.2005 року померла ОСОБА_6.

Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно, а саме - житловий будинок у виді житлового будинку. Спадкоємцями після її смерті були відповідачка, яка прийняла спадщину, звернувшись до нотаріуса, і позивачі, які у встановлений законом строк не звернулись до нотаріуса з відповідною заявою.

Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Водночас, положеннями ЦКУ та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затв. наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року N 20/5 у редакції чинній на момент відкриття вказаної спадщини) при прийнятті заяви про прийняття спадщини не передбачено обовязок спадкоємця вказувати про наявність інших спадкоємців, а також не передбачено обовязок нотаріуса здійснювати розшук спадкоємців. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем виключно особисто.

З дослідженої в судовому засіданні спадкової справи вбачається, що позивачка звернулась до нотаріуса у встановлений шестимісячний строк, і отримала свідоцтво про право на спадщину, яке на даний час не скасоване.

Відповідно до ч. 1 ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст.1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Предметом доказування у цій цивільній справі щодо визначення спадкоємцю додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є саме зясування поважності причин пропуску ними встановленого законом строку.

В даному випадку позивачі визнали в судовому засіданні те, що вони знали про відкриття спадщини, знали про існування спадкового майна, були присутні на похованні матері, і фактично єдиною причиною не прийняття ними спадщини є те, що вони помилково вважали, що будинок матері у спадщину прийняв онук померлої (син відповідачки) на підставі начебто існуючого заповіту.

Законодавством України не визначено чіткого переліку причин, які по своїй суті є поважними, а тому вирішуючи питання щодо поважності пропуску позивачкою встановленого законом шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини, необхідно виходити із того, що такими причинами можуть бути такі обставини життя позивачів, які б обєктивно перешкоджали їм подати таку заяву у визначений законом строк.

Однак, вказані вище обставини на які посилаються позивачі, не є поважними причинами пропуску строку прийняття спадщини, оскільки позивачі мали усі можливості звернутися до нотаріальної контори в межах шестимісячного строку для прийняття спадщини.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" визначено, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

При розгляді вказаного спору суд враховує розяснення Вищого Спеціалізованого суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», викладені у листі від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, відповідно до яких «Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім'єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови».

Те що відповідачка оформила спадщину після смерті матері на себе за відсутності відповідних заяв з боку позивачів не є належним доказом наявності поважної причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини. Нічого не заважало позивачам виконати норму законну та подати відповідні заяви нотаріусу. Вчинення відповідачкою будь-яких протиправних дій в даному випадку в судовому засіданні не встановлено та належними доказами не підтверджено.

Зазначені позивачами обставини не свідчать про наявність в розумінні ч. 3 ст. 1272 ЦК України поважних причин пропуску позивачами строку для прийняття спадщини,

Жодних доказів на підтвердження існування причин, пов'язаних з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для вчинення дій із прийняття спадщини, позивачами не надано.

З огляду на зазначені правові положення та встановлені судом обставини вважаю, що позовні вимоги позивачів є безпідставними, і такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, суд вважає в задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, слід відмовити, як пропущений без поважних причин.

Керуючись ст.ст. 1216, 1269, 1270, 1272 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 15, 57, 59, 60, 84, 107, 208, 212-215 ЦПК України

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до апеляційного суду Запорізької області через Мелітопольський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: І.М. БАХАЄВ