Справа № 603/164/16-ц
Провадження № 2/603/79/2016
"12" квітня 2016 р. м.Монастириська
Монастириський районний суд Тернопільської області в складі:
головуючого - судді Галіяна І. М.
за участі секретаря судового засідання Сандалюка О.В.
розглянувши в судовому засіданні в залі суду міста Монастириська цивільну справу
про визнання втрати права на користування жилим приміщенням,
відповідача не зявився,
Позивач ОСОБА_1 звернулася в Монастириський районний суд Тернопільської області з позовом до ОСОБА_2, про визнання останнього таким, що втратив право користування житлом, квартирою №11 по вул.Шевченка №51 м.Монастириська Тернопільської області.
Свої вимоги позивач мотивує тим, що квартира АДРЕСА_1 належить їй згідно договору купівлі-продажу квартири. В даному будинку крім неї зареєстрований колишній зять ОСОБА_2.
Більше року відповідач не проживає у вказаному житловому приміщенні.
Крім цього позивач посилається на ст. 405 ЦК України згідно якої член сімї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала повністю, суду по справі пояснила, що в квартирі, яка належить їй на праві власності, зареєстрований її колишній зять ОСОБА_2 проте з березня місяця 2015 року, ще до розірвання шлюбу з її дочкою, фактично в даній квартирі не проживає, а тому просить її позовні вимоги задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлявся за останнім відомим місцем свого проживання (реєстрації), про день, час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, заперечення проти позову та клопотання про відкладення справи чи розгляду справи у його відсутності суду не подав.
Згідно з ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), а тому суд, дослідивши матеріали справи не вбачає підстав для відкладення справи і вважає можливим розглянути її на підставі наявних в матеріалах справи доказів з винесенням заочного рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши та оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Згідно ст. 317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Як передбачено приписами ст.ст. 386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 29.05.1992 року та записано в реєстрову книгу за №214.
Згідно з наданої Монастириським районним сектором Державної міграційної служби України в Тернопільській області суду інформації вбачається, що в вищевказаній квартирі зареєстрований ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Відповідно до рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 20.10.2015 року шлюб між ОСОБА_3, яка є дочкою позивача, та ОСОБА_2 розірвано.
Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Підставою звернення ОСОБА_1 з позовом про визнання втрати ОСОБА_2 права на користування житлом є його відсутність протягом року за місцем реєстрації.
Факт відсутності ОСОБА_2 за місцем реєстрації, АДРЕСА_2 підтверджується наданими в судовому засіданні поясненнями свідків.
Так свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що вона проживає по сусідству з позивачем, а саме за адресою: вул.Шевченка 51/10 м.Монастириська Тернопільської області та підтвердила пояснення позивача про те, що ОСОБА_2 проживав в квартирі за адресою АДРЕСА_2 проте ще до розлучення з дочкою позивача з березня місяця 2015 року фактично в даній квартирі не проживає.
Аналогічні покази щодо фактичної відсутності з березня місяця 2015 року ОСОБА_2 за зареєстрованим місцем проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 в судовому засіданні надала свідок ОСОБА_5
Окрім цього факт відсутності ОСОБА_2 за місцем реєстрації: АДРЕСА_2, підтверджується довідкою №224/07-02 виданою виконкомом Монастириської міської ради Монастириського району Тернопільської області про те, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_3 в квартирі №11, яка належить на праві власності ОСОБА_1, але протягом року за вказаною адресою не проживає (згідно свідчень сусідів).
Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сімї, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні.
А тому аналізуючи вищевказане суд приходить до переконання, що позовні вимоги щодо визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, враховуючи той факт, що відповідач протягом останнього року не користується житлом квартирою №11 по вул.Шевченка №51 м.Монастириська Тернопільської області, який належить на праві власності позивачу, обов'язки по утриманню житла не здійснює, суд вважає, що відповідача слід визнати таким, що втратив право користування вказаним житлом.
Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати.
Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 60, 130, 174, 175, 209, 213, 215 ЦПК України, ст. 317, 391 ЦК України, 72 ЖК України, суд,, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання втрати права користування жилим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом, яке належить на праві власності ОСОБА_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.
Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 сплачений позивачем судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Тернопільської області через Монастириський районний суд Тернопільської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_6