РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 700/439/16-ц

Провадження № 2/700/223/16

08 листопада 2016 року Лисянський районний суд Черкаської області в складі головуючого судді: Пічкур С.Д.,

за участю секретаря: Сіденко Н.П.,

представника позивачів: ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, Федюківської сільської ради Лисянського району, Черкаської області, треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_6, відділ Держгеокадастру у Лисянському районі, ПП «Агробізнес-центр», Лисянської державної нотаріальної контори, про визначення додаткового строку прийняття спадщини, встановлення факту проживання з спадкодавцем, скасування свідоцтва про право власності на спадкове майно за заповітом, визнання права власної на обовязкову частку у спадщині,

встановив:

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідачів про визначення додаткового строку прийняття спадщини, встановлення факту проживання з спадкодавцем, скасування свідоцтва про право власності на спадкове майно за заповітом, визнання права власної на обовязкову частку у спадщині.

В обґрунтування своїх позовних вимог представник позивача вказує, що 20 березня 2012 року в с. Федюківка Лисянського району Черкаської області померла мати позивачів - ОСОБА_7. Після її смерті відкрилась спадщина до складу якої входить житловий будинок з надвірними спорудами в с. Федюківка Лисянського району по вул. Новака, 115, розташований на присадибний земельній ділянці розміром 0,30 га. Крім цього до спадкової маси належала також земельна ділянка площею 3,51 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яку вона заповідала на користь ОСОБА_2 відповідно до заповіту. ОСОБА_2 прийняв спадщину, отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку та уклав договір оренди на її використання з приватною фірмою «Агробізнес-Центр». ОСОБА_6 до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звертався від спадщини не відмовлявся. На протязі останніх шести місяців життя матері позивачі разом зі своїми братами почергово проживали з мамою та здійснювали догляд за нею до її смерті. Крім того позивачам, як непрацездатним повнолітнім донькам спадкодавця належить право на обовязкову частку у спадщині. Позивачі були впевнені у належності їм обовязкової частки у спадковій масі, а тому до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не зверталися та від спадщини не відмовлялися. Про наявність заповіту та факт оформлення відповідачем спадкової маси у вигляді земельної ділянки їм стало відомо у серпні 2015 року і з того часу вони розпочали збір документів для звернення до суду. У звязку з віддаленістю місця проживання позивачів від місця відкриття спадщини та той факт, що ОСОБА_4 проживає в зоні проведення АТО, вони не змогли вчасно оформити спадщину, а тому пропустили встановлений строк з поважних причин і просять його поновити. При посвідченні заповіту посадовими особами Федюківської сільської ради не враховано передбачене законодавством право повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обовязкову частку незалежно від змісту заповіту. При видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом державний нотаріус не перевірив наявність інших спадкоємців, які можуть претендувати на спадкове майно, що призвело до ущемлення їх прав та є підставою для визнання вказаного свідоцтва частково недійсним.

Крім того постановою нотаріуса позивачам відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у звязку з пропущенням строку для прийняття спадщини, а тому вони вимушені звернутися до суду.

В судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав частково і пояснив, що після реєстрації позовної заяви надійшла інформація від Федюківської сільської ради про те, що житловий будинок успадкований третьою особою ОСОБА_6, тому в цій частині позовні вимоги не підтримує. Всі інші вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 позов не визнав повністю і пояснив, відповідач після смерті матері у встановлений законом термін подав заяву до нотаріальної контори і отримав свідоцтво про прийняття спадщини. На той час, коли померла мама з нею ніхто не проживав, про що свідчить довідка сільської ради, яка була подана до нотаріальної контори під час оформлення спадщини. Догляд за матірю не є спільним проживанням, кріт того позивачі знали про прийняття спадщини ОСОБА_2, оскільки він передавав їм частину коштів, які отримував в якості орендної плати за земельну ділянку.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

20 березня 2012 року в с. Федюківка Лисянського району Черкаської області померла ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 22 серпня 2015 року.

Після її смерті відкрилась на земельну ділянку площею 3,51 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 листопада 2012 року, виданого Лисянською державною нотаріальною конторою, спадкоємцем майна померлої ОСОБА_7 є ОСОБА_2, який прийняв спадщину за заповітом.

Таким чином, згідно ст. 1223 ЦК України, позивач є спадкоємцем майна померлої за заповітом і у встановленому порядку прийняв спадщину.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. У разі відсутності такої згоди, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини ( ст. 1272 ЦК України).

Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Спадкоємець прийняв спадщину, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачі як спадкоємці першої черги, до Лисянської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом у звязку зі смертю ОСОБА_7 звернулися лише 25 травня 2016 року.

Таким чином, жодних доказів тому, що в межах строку, наданого цивільним законом, позивачі вчинили дії, які б свідчили про прийняття ними спадщини за законом, вони не надали, що, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 1272 ЦК України слід вважати фактичним неприйняттям спадщини за законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця , який пропустив строк для прийняття спадщини з поважних причин, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Пленум Верховного суду України в п. 24 Постанови № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» розяснив, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Враховуючи викладене, положення ч. 3 ст. 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо у спадкоємця були перешкоди для подання заяви про прийняття спадщини та якщо суд визнає причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними.

Така правова позиція викладена у Постанові ВСУ від 14.09.2016 року у справі № 6-1215цс16, та є обовязковою для суду першої інстанції.

Як вбачається із свідоцтва про смерть ОСОБА_7 померла 20 березня 2012 року. Позивачі з моменту смерті матері постійно проживали на території України та мали змогу звернутися до нотаріальної контори із відповідною заявою, проте звернулися лише 25.05.2016 року.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених особами вимог і на підставі представлених сторонами доказів, а ст.ст. 10, 60 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належнимиє докази,які містять інформацію щодо предмета доказування.

Зазначені позивачами причини пропуску строку для прийняття спадщини не можуть бути визнані судом поважними та такими, що обєктивно повязані з непереборними та істотними труднощами для спадкоємця на вчинення дій щодо звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк, у звязку з чим суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині за необґрунтованістю.

Із довідки Федюківської сільської ради Лисянського району Черкаської області № 188 від 28.05.2012 року вбачається, що ОСОБА_7, яка померла 20.03.2012 року була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1 і проживала одиноко. Даних, які б підтверджували факт спільного постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини позивачами суду не надано, а тому суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині за необґрунтованістю. Факт догляду за померлою всіма членами родини почергово, не свідчить про постійне проживання позивачів з спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Що стосується вимоги позивача про визнання свідоцтв про право на спадщину за заповітом недійсними, згідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у звязку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

З наданих суду доказів вбачається, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 20.11.2012 року видане ОСОБА_2 з дотриманням вимог Закону України «Про нотаріат» та «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». Факту порушення при видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом в судовому засіданні не встановлено, тому підстав для визнання зазначеного свідоцтва недійсним немає і вимоги позивачів щодо визнання його недійсним не підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

При цьому, відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» судам роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Виходячи з викладеного, керуючись ст.ст. ст.ст. 16, 25, 1223, 1268, 1296, ЦК України, ст.ст. 2, 3, 6, 7, 8, 10, 18, 57, 157, 158, 159, 174, 179, 196, 208, 209, 213, 214, 215, ЦПК України, суд,

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, Федюківської сільської ради Лисянського району, Черкаської області, треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_6, відділ Держгеокадастру у Лисянському районі, ПП «Агробізнес-центр», Лисянської державної нотаріальної контори, про визначення додаткового строку прийняття спадщини, встановлення факту проживання з спадкодавцем, скасування свідоцтва про право власності на спадкове майно за заповітом, визнання права власної на обовязкову частку у спадщині, відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Черкаської області протягом десяти днів з дня його проголошення через Лисянський районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С. Д. Пічкур