Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1419/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Бугайченко Т. А.
Доповідач Авраменко Т. М.
УХВАЛА

Іменем України

02.11.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючої судді Авраменко Т.М.,

суддів: Кіселика С.А., Суровицької Л.В.,

секретар Гусак А.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Олександрійської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, Управління Держгеокадастру в Олександрійському районі про скасування рішення міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на землю та договору дарування, усунення перешкод, зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні земельною ділянкою та дотримання правил добросусідства, відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до Олександрійської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, Управління Держгеокадастру в Олександрійському районі про скасування рішення міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на землю та договору дарування, усунення перешкод, зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні земельною ділянкою та дотримання правил добросусідства, відшкодування моральної шкоди.

Зазначала, що на підставі договору дарування частки житлового будинку їй належить 1/3 частина житлового будинку з належною часткою господарсько-побутових будівель та споруд АДРЕСА_1.

У серпні 2013 року відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до неї за згодою на продаж належної ОСОБА_4 частини будинку. Тоді ж вона дізналась, що в квітні 2011 року ОСОБА_4 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, на підставі якого отримала у власність 2/3 частини земельної ділянки, на якій розташований будинок та здійснила відчуження своєї частки земельної ділянки на користь ОСОБА_5

Згоди на виділ ОСОБА_4 в натурі земельної ділянки та її приватизацію вона не давала, акт погодження меж земельної ділянки не підписувала, таким чином приватизація земельної ділянки здійснена без погодження із нею, як суміжним землекористувачем, чим порушені норми чинного законодавства.

ОСОБА_5 самовільно встановив на території домоволодіння паркан, відгородивши власну частину земельної ділянки та чинить перешкоди у користуванні спільним двором та господарськими будівлями і спорудами. На вимоги звільнити земельну ділянку від паркану не реагує, встановлений паркан демонтувати відмовляється.

Неправомірними діями ОСОБА_5 їй завдана моральна шкода.

Просила визнати незаконним та скасувати рішення Олександрійської міської ради № 40 від 24 грудня 2010 року в частині надання ОСОБА_4 безоплатно у спільну часткову власність 2/3 частини земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_4, визнати недійсним з моменту вчинення договір дарування земельної ділянки, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, усунути їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою, за адресою: АДРЕСА_1, зобов'язавши ОСОБА_5 демонтувати встановлений на території земельної ділянки паркан, зобов'язати ОСОБА_5 не чинити перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, зобов'язати ОСОБА_5 дотримуватися правил добросусідства щодо земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, стягнути з ОСОБА_5 на її користь завдану моральну шкоду в сумі 10000 грн., стягнути з відповідачів судовий збір.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю вимог. Суд дійшов висновку про відсутність порушення оскаржуваним рішенням міської ради про передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки та діями ОСОБА_5 прав, свобод чи інтересів позивача.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Зазначає, що суд не взяв до уваги, що до особи, яка придбала житловий будинок переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Також суд не врахував, що погодження меж земельних ділянок із суміжними власниками та землекористувачами віднесено до числа обов'язкових етапів приватизації землі.

В засіданні апеляційного суду позивач та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, представник відповідача ОСОБА_5 просив відхилити апеляційну скаргу, оскільки рішення судлу є законним та справедливим, а права позивача не є порушеними, оскільки саме позивач користується земельною ділянкою більшого розміру, що підтверджено висновком експертизи, призначеної апеляційним судом за клопотанням позивача.

Відповідачі Олександрійська міська рада та ОСОБА_4, треті особи Управління Держгеокадастру та ОСОБА_6 про час та місце розгляду справи повідомлені під розписку (т.3 а.с.135-136,138,142-143,145).

Представник Олександрійської міської ради подав клопотання про розгляд справи у його відсутності та відхилення апеляційної скарги (т.3 а.с.151-152). Управління Держгеокадастру направило письмову заяву про розгляд справи у відсутності його представника (т.3 а.с.155).

Відповідач ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_6І в засідання апеляційного суду не прибули, причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи не подавали.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи (ч.2 ст.305 ЦПК України)

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивачу ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого 20 грудня 2008 року договору дарування належить 1/3 частина житлового будинку з належною часткою господарсько-побутових будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 (т.1.а.с.10-11), 2/3 частини цього будинку з належною часткою господарсько-побутових будівель та споруд належить відповідачу ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченого 15 серпня 2013 року договору купівлі-продажу (т.1 а.с.94-95).

Як вбачається з ксерокопії інвентаризаційної справи №2186 на домоволодіння АДРЕСА_1 (т.1 а.с.196 - т.2 а.с.1-150), 1/3 частка житлового будинку була визначена постановою Кіровоградського обласного суду №8-202 від 12 грудня 1959 року (т.1 а.с.249). Всі переходи права власності на будинок здійснювались на 1/3 та 2/3 частки (т.1 а.с.15-17,93,94-95, т.2 а.с.10-11,13-15,28-29,40-41,44,45-46,72-73,93-94,102,115,130,141-142).

Ці частки будинку є ізольованими, кожна з них має окремий вхід, між співвласниками раніше встановлювався порядок користування надвірними будівлями, земельною ділянкою, межі якої були визначені дерев'яним парканом (т. 1 а.с.13, т.2 а.с.108,123,133).

ОСОБА_7 права власності на 1/3 частку житлового будинку набув на підставі нотаріально посвідченого 12 жовтня 1984 року договору купівлі-продажу (т.1 а.с.17) та подарував її позивачу 20 грудня 2008 року. Доводи позивача щодо неправильності визначення часток у праві власності на будинок не є предметом розгляду поданого нею позову.

05 вересня 2010 року попередній власник 2/3 частини житлового будинку ОСОБА_4 подала заяву про виготовлення технічної документації, що посвідчує право власності на земельну ділянку (т.1 а.с.131) та було виготовлено технічну документацію із землеустрою (т.1 а.с.129-149).

Рішенням Олександрійської міської ради Кіровоградської області від 24 грудня 2010 року № 40, зокрема пунктом 9, ОСОБА_8 безоплатно у спільну часткову власність за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови Олександрійської міської ради для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд було передано 2/3 частини земельної ділянки по АДРЕСА_1; 1/3 частину земельної ділянки залишено за Олександрійською міською радою. Загальна площа земельної ділянки по АДРЕСА_1, становить 566.45 кв.м. (у тому числі площею 566.45 кв.м. земель одно та двоповерхової житлової забудови)( т.1 а.с.41).

Наведене свідчить, що розмір земельної ділянки, що відповідає 2/3 часткам у спільній власності складає 377,63 кв.м. , 1/3 частці - 188,81 кв.м..

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_4 видано державний акт на 2/3 частини земельної ділянки по АДРЕСА_1, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі 14 червня 2011 року за № 00118, співвласником 1/3 частини земельної ділянки є Олександрійська міська рада (т.1 а.с. 18-19).

На час розгляду справи право власності на підставі цивільно-правової угоди на 2/3 частини земельної ділянки по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5 (т.1 а.с.20-21,85-86).

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції (ч.1 ст.303 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України та статті 3 Цивільного процесуального кодексу України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів (ч.3 ст.152 ЗК України ).

Суд першої інстанції в межах заявлених позовних вимог дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відсутність порушення прав позивача на земельну ділянку.Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують.

Відповідно до вимог ст.ст.118,121 ЗК України приватизації підлягає земельна ділянка для обслуговування житлового будинку, а не його частини. Така земельна ділянка передається у спільну власність громадян-співвласників житлового будинку (ст.89 ЗК України), тому виділити в натурі і видати державний акт на земельну ділянку під частину будинку неможливо.

Визначення міської ради як співвласника земельної ділянки, що приватизується в частині, яка не передається у приватну власність, не є порушенням чинного законодавства, оскільки при небажанні одного із співвласників приватизувати земельну ділянку відмова в приватизації земельної ділянки другому із співвласників будинку є порушенням його конституційного права.

Актом встановлення в натурі і погодження меж земельної ділянки підтверджується, що суміжними землекористувачами (землевласниками) земельної ділянки по АДРЕСА_1, площею 566,45 кв.м., є земельна ділянка по АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_3, які у встановленому законом порядку підписали зазначений акт (т.1 а.с.140). Оскільки земельна ділянка передавалася у спільну часткову власність без виділення часток в натурі та встановлення меж землекористування між співвласниками будинку, тому акт підписали тільки суміжні землекористувачі (землевласники) і права позивача при цьому не є порушеними.

Крім того, колегія суддів зазначає, що саме по собі не підписання позивачем актів встановлення та погодження меж земельної ділянки в натурі при недоведеності факту порушення меж земельних ділянок або зменшення земельної ділянки за рахунок приватизованих земельних ділянок не є підставою для визнання недійсними рішення ради про передачу земельної ділянки у власність та державного акту.

Матеріалами справи підтверджується, що між позивачем та співвласниками будинку, між позивачем та суміжними землекористувачами відсутні добросусідські відносини, тривалий час існують неприязні стосунки (т.1 а.с.21,25,27,28,30).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, власник не може використовувати право власності на шкоду правам та свободам громадян, власність зобов'язує (ст.319 ЦК України).

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок ( ст. 88 ЗК України). Ця угода також є обов'язковою і для осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок.

Позивач посилалася на те, що ОСОБА_5 встановив новий паркан не на місці дерев'яного паркану, який розмежовував земельні ділянки, що перебували в користуванні кожного співвласника будинку, чим порушив її права як на користування належною часткою земельної длянки, так і надвірними будівлями.

Суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що зазначені позивачем обставини є недоведеними.

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_5 посилався на те, що на час придбання ним 2/3 частини будинку земельна ділянка між співвласниками будинку розподілена дерев'яним парканом, у спільному користуванні співвласників будинку земельна ділянка не перебувала, оскільки кожний з них користувався її відокремленою частиною, і саме на місці напівзруйнованого дерев'яного паркану ним було встановлено новий паркан та не порушено попередню угоду між співвласниками будинку щодо користування земельною ділянкою.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК.

Усними та письмовими поясненнями сторін підтверджується, що позивачу ОСОБА_2 на праві власності належить квартира №1, загальною площею 50,3 кв.м., жилою площею 28.6 кв.м., що відображено в технічному паспорті, також позивачу належать надвірні будівлі: сарай «В», погріб «З», вбиральня «Д», а гараж «Л» позивачу не належить (т.3 а.с.61-63, 66-67).

За клопотанням позивача апеляційним судом призначена судова земельно-технічна експертиза, висновком (т.3 а.с.109-132) якої встановлено, що в межах приватизованої земельної ділянки загальною площею 566.45 кв.м фактично в користуванні позивача ОСОБА_2 перебуває земельна ділянка площею 252,53 кв.м. замість 188,81 кв.м., а в користуванні відповідача ОСОБА_9 - 299,78 кв.м. замість 377,63 кв.м., що на 19/150 частки менше за належні йому 2/3 частки земельної ділянки на підставі витягу з Державного земельного кадастру, схема користування відображена в додатку В до експертизи (т.3 а.с.132).

Зазначеними документами також підтверджується, що належні позивачу всі надвірні будівлі: сарай «В», погріб «З», вбиральня «Д» розташовані на земельній ділянці, яка перебуває у її фактичному користуванні.

Загалом же у фактичному користуванні позивача ОСОБА_2 знаходиться земельна ділянка площею 328, 68 кв.м., частина якої виходить за межі земельної ділянки загальною площею 566.45 кв.м. (т.3 а.с.118-119, додаток Б т.3 а.с.129, додаток В т.3 а.с.132).

Доводи позивача в засіданні апеляційного суду, що внаслідок встановлення паркану залишився дуже вузький прохід до туалету та погрібу, спростовується висновком експертизи, фототаблицями до неї мал. А.21, додатком В, оскільки ширина проходу в найвужчому місці становить 1,31 м, а також долученими до справи судом першої інстанції фотографіями (т.1 а.с.36-38,176-189).

Рішення суду відповідає матеріалам справи та вимогам закону. В межах доводів апеляційної скарги підстав для зміни або скасування рішення суду не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1 ч.1 ст.314, ст.315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча суддя Т.М.Авраменко

Судді: С.А.Кіселик

Л.В.Суровицька