Справа № 216/2277/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17.10.2016 Центрально-Міський районний суд м.Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі :

головуючого судді : Бутенко М.В.,

при секретарі Плохута Д.А.,

за участі:

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю,

ВСТАНОВИВ:

28 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, про зобов'язання знести самовільно побудований сарай по АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що йому на праві приватної власності належить домоволодіння по АДРЕСА_2, яке складається з житлового будинку, сараю «Д», гаражу «Г», вбиральня «Ж», що збудовані в кінці земельної ділянки на відстані одного метра від межи земельної ділянки АДРЕСА_3, що належить позивачу. Вказані будівлі збудовані у 70 роки 20 століття. Відповідач зніс паркан між своєю ділянкою та ділянкою позивач, пересунув його на сторону ділянки позивача, зайняв метр його землі та побудував сарай в притул до сараю «Д» на ділянці позивача.

На підставі викладеного просить суд зобов'язати відповідача ОСОБА_2, усунути перешкоди у здійсненні правом користування та розпорядження власністю та за власний рахунок знести самовільно побудований сарай, та відновити межу впродовж земельної ділянки з АДРЕСА_1, шляхом перенесення на один метр в сторону земельної ділянки ОСОБА_2.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, обґрунтувавши їх з тих же підстав, що викладені в позовній заяві, просили суд задовольнити позов.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення даного позову та надали суду пояснення по суті позовної заяви, окремо зупинившись, на тому, що за скаргами та зверненнями позивача Державною архітектурно-будівельною інспекцією України Департаменту Державно архітектурної-будівельної інспекції у Дніпропетровській області був складений акт перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 23.05.2016 року, відповідно до якого результатами перевірки встановлено, що усі відповідні будівлі на території домоволодіння по АДРЕСА_1 відповідають за розмірами та конфігурацією документам, а саме технічному паспорту виконаним КП «Криморізьке БТІ» від 10.07.2002 року та свідоцтву про право власності НОМЕР_1 від 23.07.2002 року, а також перевіркою встановлено, що будь-які будівельні роботи на території домоволодіння ОСОБА_2 не виконуються.

Вислухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність в задоволенні позову відмовити в повному обсязі з наступних підстав, що встановлені в судовому засіданні.

Судом встановлено, позивач та відповідач є власниками домоволодінь по АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_1.

Позивач та відповідач мають спільну меже зі сторони городу.

Судом досліджені відповідні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними побудовами за адресою по АДРЕСА_2: свідоцтво про право власності від 21.09.1973 року, рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу по справі № 2-387/2009, що належить на праві приватної власності позивачу по справі ОСОБА_1, та відповідні технічні документа.

Судом досліджені відповідні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними побудовами за адресою по АДРЕСА_1: свідоцтво про право власності від 23.07.2002 року НОМЕР_1, свідоцтво про право власності від 23.07.2002 року НОМЕР_2, рішення Центрально-Міського виконкому м. Кривого Рогу від 09.01.1987 про узаконення самовільно збудованих гаражів, сараїв, літніх кухонь, тамбурів, веранд, прибудов, збільшеної житлової площі № 19/1, рішення Центрально-Міського виконкому м. Кривого Рогу від 13.02.1987 про затвердження актів готовності житлових будинків № 55/2, що належить на праві приватної власності відповідачу по справі ОСОБА_2, та відповідні технічні документи.

В судовому засіданні оглянутий акт від 23.05.2016 року, складений за зверненням позивача ОСОБА_1, Державною архітектурно-будівельною інспекцією України Департаменту Державно архітектурної-будівельної інспекції у Дніпропетровській області щодо перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, відповідно до якого результатами перевірки встановлено, що усі відповідні будівлі на території домоволодіння по АДРЕСА_1 відповідають за розмірами та конфігурацією документам, а саме технічному паспорту виконаним КП «Криморізьке БТІ» від 10.07.2002 року та свідоцтву про право власності НОМЕР_1 від 23.07.2002 року, а також перевіркою встановлено, що будь-які будівельні роботи на території домоволодіння ОСОБА_2 не виконуються.

Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні доказами, суд доходить до наступного.

У відповідності до ст. 103 Земельного кодексу України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Ч. 2 ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

У відповідності до п. «д» ст. 90 ЗК України власники земельних ділянок мають право споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі.

У відповідності до ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у разі виявлення факту самочинного будівництва об'єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа відповідної інспекції державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, інспекція державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об'єкта та компенсацію витрат, пов'язаних з таким знесенням. За рішенням суду самочинно збудований об'єкт підлягає знесенню з компенсацією витрат, пов'язаних із знесенням об'єкта, за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) таке самочинне будівництво. Замовником робіт із знесення зазначеного об'єкта є інспекція державного архітектурно-будівельного контролю, за позовом якої прийнято відповідне рішення суду.

Відповідно до ст. 376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Проводячи аналіз зазначених правових норм, суд доходить до висновку, що знесення самочинно збудованого нерухомого майна саме судовим порядком допускається тільки у тому разі, якщо зазначене майно збудовано з істотним порушення будівельних норм і правил, з істотним відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, у разі неможливості провести відповідну перебудову цього майна або відмови особи від проведення цієї перебудови.

В силу ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Змістом ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Положенням ч. 2 ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суду не було надано належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 59, 60 ЦПК України тієї обставини, що самочинне будівництво, по вул.. Біломорська, 15 у м. Кривому Розі взагалі здійснено з істотним порушенням будівельних норм і правил та завдає незручностей землекористувачу суміжної земельної ділянки, взагалі не доведено існування самочинного будівництва на території вказаного домоволодіння відповідно до технічної документації.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України, під час ухвалення рішення суд зокрема має вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Крім того, відповідно до п.п. 5, 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року, право на звернення до суду, згідно до вимог статті 376 ЦК, з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. Відповідно до положень статті 38 Закону № 3038-VI право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об'єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391,396 ЦК, статтею 103 Земельного кодексу України.

З наведеного вбачається, що право на звернення до суду з позовом про знесення самочинного будівництва на підставі статті 376 ЦК України позивач не мав, таке право належить зокрема відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю.

В пункті 22, 23 цієї ж Постанови зазначено, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, суди повинні в кожному випадку з'ясовувати, зокрема, наскільки збудована будівля за розміром відповідає площі, поверховості, розміщенню та іншим умовам, передбаченим проектом; як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо. Позивачем крім іншого не доведено підстави для крайньої міри шляхом знесення спірних побудов.

Європейській суд з прав людини по справі «Іванова и Черкезов проти Болгарии» (Ivanova and Cherkezov v. Bulgaria, скарга N 46577/15) от 21 квітня 2016 року, підтвердив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності

Розглядаючи позов в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, у відповідності до вимог ст. 11 ЦПК України, оцінюючи їх в сукупності та аналізуючи зміст наведених вище норм права, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 4-8, 10, 11, 18, 57-66, 88, 130, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Центрально-Міський районний суд м.Кривого Рогу протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя М.В.Бутенко