Справа № 202/2200/16-ц
Провадження № 2/202/1422/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2016 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Волошина Є.В.,

за участю секретаря Величко А.А.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Дніпропетровської міської ради, третя особа: Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з позовом про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік - ОСОБА_3 Після його смерті відкрилась спадщина, у тому числі на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Позивач є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті свого чоловіка. Однак, 09 квітня 2015 року постановою державного нотаріуса Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищезазначене домоволодіння, оскільки у позивача відсутні правоустановчі документи на вищезазначене домоволодіння. Зазначає, що за життя ОСОБА_3 власними силами та за власні кошти побудував вищезазначене домоволодіння з господарським будівлями та спорудами. Будівництво домоволодіння було розпочато після отримання відповідного дозволу та було закінчено у 1990 році. Тривалий час ОСОБА_3 займався впорядкуванням та оформленням документів на спадкове домоволодіння та земельну ділянку, проте так і не встиг до кінця оформити та зареєструвати за собою право власності на них. Посилаючись на ст.ст.376,1218,1220,1222,1223,1258,1261 просить суд визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, на домоволодіння АДРЕСА_1, що має наступні характеристики та складається з: літ.А-2 житловий будинок, 1990 рік побудови (прим. 1 - коридор площею 13,0 кв.м.; прим.2 - кухня площею 12,0 кв.м., прим. 3 - санвузол площею 7,2 кв.м.; прим. 4 - котельня площею 3,4 кв.м.; прим. 5 - житлова площею 22,7 кв.м.; прим. 6 - коридор площею 14,8 кв.м.; прим.7 - житлова площею 11,4 кв.м.; прим. 8 - площею 11,5 кв.м.; прим. 9 - житлова площею 15,8 кв.м.; І - веранда площею 15,8 кв.м., загальною площею 116,4 кв.м., з яких житлова - 61,4 кв.м., допоміжна 50,4 кв.м.; літ.а-1 - тераса (2009 рік побудови); літ.Б - гараж (1982 рік побудови); під літ.Б - погріб (1982 рік побудови); літ.В - погріб (1951 рік побудови); літ.Г - вбиральня (1993 рік побудови); літ.Д - душ (1993 рік побудови); літ.Е - навіс (1999 рік побудови); №№1-7,І,ІІ - споруди, мостіння.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила задовольнити позов у повному обсязі.

ОСОБА_2 у судовому засіданні позов визнала у повному обсязі та підтвердила обставини, які були викладені у позовній заяві.

Представник Дніпропетровської міської ради у судове засідання призначене на 03 листопада 2016 року не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутність не подавав. У судовому засіданні 28 жовтня 2016 року позовні вимоги не визнав, оскільки спірне домоволодіння є самочинним будівництвом.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

У судовому засіданні встановлено, що з 14 серпня 1976 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладання шлюбу. (а.с.23)

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Індустріальної районної ради м.Дніпропетровська.(а.с.24).

Як вбачається з копії спадкової справи №122/01, відкритої після смерті ОСОБА_3 Шостою дніпропетровською державною конторою, ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги після смерті чоловіка.

Відповідно до вимог ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок смерті.

09 квітня 2015 року позивач звернулась до Шостої дніпропетровської нотаріальної контори із заявою по видачу свідоцтва на спадщину, а саме на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.

Цього ж дня, 09 квітня 2015 року, постановою державного нотаріуса Шостої дніпропетровської нотаріальної контори позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на вищезазначене домоволодіння, оскільки у позивача відсутні правовстановлюючі документи на вказане домоволодіння.

Згідно листа КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради №3028 від 06 березня 2015 року, надісланого на адресу державного нотаріуса Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори, про надання інформації про реєстрацію права власності за адресою: АДРЕСА_1, станом на 31 грудня 2012 року право власності на вищезазначене домоволодіння зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 30 квітня 1986 року. Додатково повідомлено, що згідно технічної інвентаризації, проведеної 26 вересня 2003 року за адресою АДРЕСА_1 самовільно побудовано житловий будинок літ.А-2 (1993 року побудови згідно штампу на технічній документації підлягає введенню в експлуатацію) та сарай літ.Е (1999 року побудови).

Разом з цим, будь-яких доказів того, що вищезазначене домоволодіння було введено в експлуатацію в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Цією нормою передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст.376 ЦК України).

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст.376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч.3 ст.376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч.5 ст.376 ЦК України).

Крім цього, відповідно до роз'яснень даних в п.6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами ст.376 ЦК України (про правовий режим самовільного будівництва)» право власності на самовільно побудовані жилі будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як ті особи, які здійснили самовільне будівництво, так і їх спадкоємці.

Згідно з приписами ст.5 ЦК України та п. 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, правовий статус майна щодо якого виник спір, визначається нормами матеріального права, яке діяло на час його придбання (утворення).

З матеріалів справи вбачається, що самочинне будівництво ОСОБА_3 здійснив у 1993 році.

Відповідно до ч. 1 ст. 105 ЦК УРСР 1963 року, яка була чинною на момент завершення будівництва спірного домоволодіння, громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його.

Згідно листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13, умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до ч.8 п.3.2 даного листа задовольняючи позовні вимоги про визнання права власності на спадкове майно за спадкоємцями, яке за життя не належало спадкодавцеві (відсутній правовстановлюючий документ на нерухоме майно на ім'я спадкодавця), суди тим самим суттєво порушували норми матеріального права, фактично визнавали право власності за позивачами без будь-якої правової підстави.

Позивачем не надано суду жодного доказу про те, що спадкодавець ОСОБА_3 набув право власності на самочинне будівництво, здійснив його узаконення в порядку, передбаченому законодавством, що діяло на той час.

Так, процедура узаконення самочинного будівництва до 05 серпня 1992 року відбувалась в адміністративному порядку, шляхом винесення відповідного рішення органом місцевого самоврядування, після чого припиняв своє існування правовий статус будинку як самочинного, після цієї дати, якщо самочинне будівництво не було узаконеним, процедура його узаконення відбувається виключно шляхом прийняття об'єкта до експлуатації.

Узаконення самочинного будівництва є обов'язковою умовою для того, щоб таке майно породжувало для його власника відповідні права та обов'язки.

Відтак, до позивача, як спадкоємця після смерті ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом, не переходить право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, оскільки таке право, з правової точки зору, відсутнє у самого спадкодавця.

За загальним правилом, якщо спадкодавцем було здійснено самочинне будівництво (ч.1 ст.376 ЦК України), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008року №7 «Про судову практику у справах про спадкування»). При цьому, визнаючи право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (поіменувати) ці матеріали чи обладнання. Однак, такої вимоги позивачем не заявлено.

Крім того, пунктом 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» № 6 від 30 березня 2012 року встановлено, що розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК України є приналежністю головної речі (будинку). У зв'язку із цим положення частини п'ятої статті 376 ЦК України не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу.

Враховуючи зазначені правові позиції, в суду відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на спірне домоволодіння, оскільки таке майно не належало за життя спадкодавцю ОСОБА_3, так як належним чином не було оформлене, узаконене, як того вимагає законодавство.

Згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України судові витрати при відмові в задоволенні позову покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.10,60,61,169,209,212-215,218 ЦПК України, ст.ст.3,5,11,15,16, 319,376,1216,1218,1220 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Дніпропетровської міської ради, третя особа: Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом - відмовити.

Повний текст рішення буде виготовлений до 07 листопада 2016 року.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Є.В.Волошин