Справа № 145/1112/15-ц Провадження № 22-ц/772/1490/2016Головуючий в суді першої інстанції Мазурчак А. Г.
Категорія 20Доповідач Сало Т. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі: головуючого: Сала Т.Б., суддів: Жданкіна В.В., Медяного В.М., секретар - Агеєва Г.В., за участі: ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 29 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на об'єкт нерухомості, -

встановила:

В липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому просив: визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна та визнати право власності ОСОБА_3 на житловий будинок, що знаходяться за в АДРЕСА_1, загальною вартістю 91210,76 грн.

Вимоги позову мотивовано тим, що 01.07.2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2, підписали попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки і всієї нерухомості на ній. Розрахунок по договору повинен бути виконаний до 31.08.2015 року. ОСОБА_2, на підтвердження укладення договору, надав ОСОБА_3. державний акт на право постійного користування землею та технічний паспорт з правовстановлюючими документами на житловий будинок.

Крім того, ОСОБА_2 від 29.07.2014 року надав довіреність на ОСОБА_3 для вчинення дій щодо спірної нерухомості, але 30.05.2015 року він її скасував, та в подальшому, ухиляється від нотаріального оформлення договору. У зв'язку із наведеним позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 29 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, суд не врахував обставини, які були доведені в судових засіданнях, а також хибно врахував, що при укладенні договору не було отримано згоду ОСОБА_5 Інші мотиви апеляційної скарги аналогічні мотивам позову.

Колегія суддів перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, і цим вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.06.2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2, уклали в простій письмовій формі попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки і всієї нерухомості на ній, та підписали його. Даним договором обговорена вартість угоди та вказано, що оформлення та підготовка документів для проведення угоди покладається на ОСОБА_3

Цим попереднім договором ОСОБА_2 дає ОСОБА_3 довіреність для можливості оформлення і підготовку документів для оформлення, переоформлення, реєстрацію нерухомості (в т.ч. земельну ділянку).

В судовому засіданні ОСОБА_3 стверджував, що між ним та ОСОБА_2 21.01.2015 року основний договір - договір купівлі-продажу будинку і землі був укладений в усній формі.

Враховуючи вказані обставини колегія суддів прийшла до висновку, що між позивачем та відповідачем були домовленості з приводу купівлі-продажу земельної ділянки та будівлі з господарськими спорудами на ній, які вони намагались оформити, уклавши попередній договір.

Відповідно до ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Отже, наслідком укладення попереднього договору є подальше укладання основного договору, в даному випадку для укладання договору купівлі продажу земельної ділянки та будівлі розташованої на ній.

Як встановлено, між позивачем та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу, як основний договір, в усній формі.

Статтею 209 ЦК України закріплено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст. 657 ЦК України).

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ст. 220 ЦК України).

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Враховуючи, що основний договір між позивачем та відповідачем укладений не був (навіть у простій письмовій формі), виходячи з аналізу вищевказаних норм ЦК України, вимога позивача про визнання договору купівлі-продажу дійсним (як основного договору), укладеного в усній формі, є незаконною, і не може бути вирішена в порядку ч.2 статті 220 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, однією із передумов визнання договору дійсним, є ухилення від його нотаріального посвідчення іншою стороною договору. В даному випадку відповідач взагалі заперечує проти позову, і стверджує, що між ним та позивачем в решті решт взагалі не було домовленостей щодо істотних умов договору, оскільки спочатку в усній формі домовлялись про одне, а потім вийшло все по іншому.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку, частина 2 ст. 220 ЦК України, може бути застосована лише за умови наявності основного договору укладеного в простій письмовій формі при умові, що відповідач ухиляється від його нотаріального посвідчення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги, які співпадають з мотивами позову, правильності рішення суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 380 ЦПК України, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 29 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Сало Т.Б.

Судді: Жданкін В.В.

Медяний В.М.