У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Хопти С.Ф.,
Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 06 серпня 2015 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

В квітні 2015 року представник публічного акціонерного товариства «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк») звернувся до суду із указаним позовом, який обґрунтовано тим, що між відкритим акціонерним товариством «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір від 13 травня 2008 року, згідно якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 50 тис. дол. США строком до 12 травня 2018 року зі сплатою 14,50 % річних.

В забезпечення виконання зобов'язань, 13 травня 2008 року між банком та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку земельну ділянку площею 0,1380 га та домоволодіння, загальною площею 186 кв.м, які знаходяться в АДРЕСА_1 і належить йому на підставі свідоцтва на право власності на нерухоме майно.

Посилаючись на те, що позичальник належним чином не виконував умови договору, що призвело до виникнення кредитної заборгованості, яка станом на 12 березня 2015 року становить 55 363 дол. 19 центів США, що у гривневому еквіваленті становить 1 193 239 грн 29 коп., позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки: домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 186 кв.м, цегляний житловий будинок, що належить ОСОБА_6 на праві приватної власності, та на земельну ділянку площею 0,1380 га, що належить ОСОБА_6 на праві особистої приватної власності в цілому; за рахунок вартості предмету іпотеки задовольнити вимоги ПАТ «Фідобанк» що випливають з умов кредитного договору від 13 травня 2008 року становить 55 363 дол. 19 центів США, що в гривневому еквіваленті станом на 12 березня 2015 року становить 1 193 239 грн 29 коп. шляхом проведення прилюдних торгів зі встановленням початкової ціни на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Заочним рішенням Тисменицького районного суду від 06 серпня 2015 року позов ПАТ «Фідобанк»задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки: домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 186 кв.м, цегляний житловий будинок, що належить ОСОБА_6 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Старолисецькою сільською радою 06 листопада 2006 року згідно рішення виконкому Старолисецької сільської ради від 18 жовтня 2006 року, зареєстрованого Івано-Франківським ОБТІ 06 листопада 2006 року за реєстровим номером запису 795 та на земельну ділянку площею 0,1380 га, що знаходиться на території АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_6 на праві особистої приватної власності в цілому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого Старолисецькою сільською радою 22 серпня 2006 року.

За рахунок вартості предмета іпотеки задоволено вимоги ПАТ «Фідобанк», що випливають з умов кредитного договору № 014/0321/3/15213 від 13 травня 2008 року та складають 55 363 дол. 19 центів США, що в гривневому еквіваленті станом на 12 березня 2015 року становить 1 193 239 грн 29 коп.

Визначено спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів. Початкову ціну встановлено на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відстрочено виконання даного рішення на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 січня 2016 року змінено заочне рішення Тисменицького районного суду від 06 серпня 2015 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження: домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 186 кв.м, цегляний житловий будинок, що належить ОСОБА_6 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Старолисецькою сільською радою 06 листопада 2006 року згідно рішення виконкому Старолисецької сільської ради № б/н від 18 жовтня 2006 року, зареєстрованого Івано-Франківським ОБТІ 06 листопада 2006 року за реєстровим номером запису 795 та на земельну ділянку площею 0,1380 га, що знаходиться на території АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_6 на праві особистої приватної власності в цілому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого Старолисецькою сільською радою 22 серпня 2006 року, за початковою ціною, погодженою сторонами у договорі іпотеки, у розмірі 422 474 грн, у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_7 за кредитним договором, укладеним між ним як фізичною особою та закритим акціонерним товариством «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», № 014/0321/3/15213 від 13 травня 2008 року в розмірі 55 363 дол. 19 центів США, що еквівалентно 1 193 239 грн 29 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 44 583 дол. 23 центів США та заборгованості за відсотками у розмірі 10 779 дол. 96 центів США.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що 13 травня 2008 року між ПАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір, згідно якого банк надав боржнику кредитні кошти в сумі 50 тис. дол. США строком до 12 травня 2018 року зі сплатою 14,50 % річних.

Виконання позичальником зобов'язань за цим кредитним договором забезпечено іпотекою відповідно до укладеного між банком та іпотекодавцем відповідачем ОСОБА_6 нотаріально посвідченого іпотечного договору від 13 травня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі під № 1269, згідно якого предметом іпотеки є нерухоме майно: земельна ділянка площею 0,1380 га, кадастровий номер НОМЕР_2 та домоволодіння, загальною площею 186 кв.м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить відповідачу на підставі свідоцтва на право власності на нерухоме майно.

Установлено, що в зв'язку з неналежним виконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором заборгованість за цим договором станом на 12 березня 2015 року становить 55 363 дол. 19 центів США, що у гривневому еквіваленті становить 1 193 239 грн 29 коп., з яких 44 583 дол. 23 центи США - основного боргу за кредитом, 10 779 дол. 96 центів США - заборгованість по нарахованих та несплачених відсотках.

Судом апеляційної інстанції також установлено, що заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 вересня 2014 року стягнуто з ОСОБА_7 на користь ПАТ «Фідобанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 55 363 дол. 19 центів США, з яких основний борг - 44 583 дол. 23 центи США та відсотки - 10 779 дол. 96 центи США. Заборгованість розрахована станом на 03 червня 2014 року. Зазначене рішення набрало законної сили, звернуто до виконання, але не виконано, що підтверджується постановою державного виконавця про арешт майна боржника ОСОБА_7 та оголошення заборони на його відчуження.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно зі ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ч. 1 ст. 575 Цивільного кодексу України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Отже, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права й обов'язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем.

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

Частиною 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії кредитного договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення (ч. 4 ст. 631 ЦК України).

У ст. 11 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

В силу ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником зобов'язання, забезпеченого іпотекою, іпотекодержатель вправі задовільнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. За рахунок предмета іпотеки він має право задовольнити в повному обсязі свої вимоги з урахуванням сплати відсотків, неустойки, збитків та іншого. Звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ПАТ «Фідобанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, установивши наявність кредитної заборгованості, виходив із того, що в разі невиконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Звертаючи стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції визначено спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів зі встановленням початкової ціни предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України) вірно вказав, що, задовольняючи відповідні вимоги банку, у рішенні має бути зазначено початкову ціну предмета іпотеки у грошовому виразі, і така ціна предмета іпотеки, як встановлено судом, погоджена сторонами у договорі іпотеки у розмірі 422 474 грн.

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції, оскільки такий висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України у справі 6-1239цс16 від 8 червня 2016 року, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів і згідно з якою, виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст.ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку» судова палата у цивільних справах Верховного Суду України прийшла до правового висновку, що у розумінні норми ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Згідно ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Установивши, що заставна вартість предмета іпотеки визначена за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем у п. 1.3 договору іпотеки від 13 травня 2008 року у сумі 422 474 грн, апеляційний суд обґрунтовано встановив у рішенні указану суму як початкову ціну продажу предмета іпотеки.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_6 зводяться до незастосування судами при розгляді даної справи положень законодавства щодо строку позовної давності щодо вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок кредитної заборгованості, погашення якої визначено щомісячними платежами. При цьому вказано, що позичальник не здійснював платежів на погашення кредитної заборгованості починаючи з червня 2009 року, у зв'язку із чим суди у даній справі мали застосувати строк позовної давності до кожного щомісячного та на цій підставі відмовити у задоволенні позовних вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Однак, такі доводи не можуть бути підставою для скасування судових рішень, ухвалених у даній справі, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що розмір заборгованості позичальника за кредитним договором, який забезпечений спірною іпотекою, визначена у сумі 55 363 дол. 19 центів СШАзаочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 вересня 2014 року, яке набрало законної сили.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, зокрема, наявність кредитної заборгованості перед ПАТ «Фідобанк» за кредитним договором від 13 травня 2008 року, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (вимоги ч. 3 ст. 61 ЦПК України).

Враховуючи те, що указане судове рішення, яким визначено суму кредитної заборгованості за кредитним договором, виконання якого забезпечено іпотекою спірного майна, набрало законної сили, а матеріали справи не містять доказів оскарження такого рішення або його скасування, у судів були відсутні правові підстави для застосування у даній справі положення законодавства щодо строку позовної давності до вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення спірної суми заборгованості.

Інші доводи касаційної скарги висновку судів також не спростовують.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції, в незміненій частині судового рішення, та суд апеляційної інстанції правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, у зв'язку із чим рішення суду першої інстанції в незміненій частині та рішення суду апеляційної інстанції відповідають вимогам щодо їх законності та обґрунтованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції в незміненій частині рішення та судом апеляційної інстанції допущені порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскаржених судових рішень, а фактично зводяться до переоцінки доказів і не згоди з висновками судів з їх оцінки, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст.ст. 336, 337, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 06 серпня 2015 року, в незміненій частині, та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:В.І. Журавель
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко
С.П. Штелик