У х в а л а

іменем україни

13 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Журавель В.І.,
Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Вінницяобленерго» в частині визнання незаконним та скасування наказу, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Вінницької області від 28 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Вінницяобленерго» (далі - ПАТ «Вінницяобленерго») про скасування наказів, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог вказував на те, що з серпня 2011 року він перебував на посаді директора структурної одиниці «Липовецькі електричні мережі» ПАТ «Вінницяобленерго». Наказом від 7 травня 2014 року № 105-к йому надана щорічна відпустка з 8 травня 2014 року по 27 червня 2014 року з наступним звільненням з роботи 1 липня 2014 року за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Під час перебування у щорічній відпустці з 30 травня 2014 року по 27 червня 2014 року він хворів, що підтверджено листками непрацездатності. 1 липня 2014 року він звернувся до відповідача із письмовою заявою про продовження щорічної відпустки у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю під час відпустки, але відповідач повідомив про припинення трудового договору з 1 липня 2014 року і відсутність підстав для продовження відпустки.

Посилаючись з урахуванням уточнень на незаконність відмови продовжити відпустку, просив, уточнивши позовні вимоги, скасувати наказ про звільнення з 1 липня 2014 року за п. 1 ст. 36 КЗпП України, поновити його на посаді директораструктурної одиниці «Липовецькі електричні мережі» ПАТ «Вінницяобленерго», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Також, позивач указував на те, що 22 травня 2014 року відповідачем видано наказ № 214 «Про результати перевірки колективного звернення та комплексної ревізії фінансово-господарської діяльності СО «Липовецькі ЕМ» ПАТ «Вінницяобленерго», відповідно до змісту якого за результатами перевірки (ревізії) встановлено перевищення ним службових повноважень, що призвело до заподіяння збитків товариству ПАТ «Вінницяобленерго». Посилаючись на те, що під час роботи він порушень посадових обов'язків не вчиняв та матеріальної шкоди (збитків) товариству не завдавав, вважає наказ № 214 від 22 травня 2014 року незаконним і просить його скасувати та стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 100 тис. грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 9 лютого 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 серпня 2015 року скасовано рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 9 лютого 2015 року в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу № 214 від 22 травня 2014 року і в частині відшкодування моральної шкоди скасовано. Справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. У іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 9 лютого 2015 року залишено без змін.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 грудня 2015 року позов ОСОБА_6 про визнання незаконним та скасування наказу № 214 від 22 травня 2014 року і відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ № 214 від 22 травня 2014 року, виданий генеральним директором ПАТ «Вінницяобленерго» «Про результати перевірки колективного звернення та комплексної ревізії фінансово-господарської діяльності СО «Липовецькі ЕМ» ПАТ Вінницяобленерго».

Стягнуто з ПАТ «Вінницяобленерго» на користь ОСОБА_6 - 3 тис. грн, що становить розмір відшкодування завданої моральної шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 28 січня 2016 року скасовано рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 грудня 2015 року в частині відшкодування моральної шкоди.

Ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у позові.

Змінено рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 грудня 2015 року в частині стягнення судових витрат.

В іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 грудня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове рішення.

В іншій частині судові рішення судів попередніх інстанцій не оскаржуються та згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України судом касаційної інстанції не переглядаються.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відшкодування моральної шкоди й ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у позові, суд апеляційної інстанції виходив із того, що у даній справі відсутні підстави для відшкодування ОСОБА_6 моральної шкоди передбачені вимогами чинного трудового законодавства, у зв'язку із чим у задоволенні відповідних вимог працівника необхідно відмовити.

Проте, вказаний висновок суперечить вимогам закону й матеріалам справи.

Судами встановлено, що 22 травня 2014 року відповідачем видано наказ № 214 «Про результати перевірки колективного звернення та комплексної ревізії фінансово-господарської діяльності СО «Липовецькі ЕМ» ПАТ «Вінницяобленерго» у якому було зазначено, що за невиконання трудових обов'язків щодо здійснення ефективного керівництва виробничо-господарською, трудовою та фінансово-економічною діяльністю структурної одиниці, що призвело до нанесення збитків інтересам товариства, ОСОБА_6 заслуговує на дисциплінарне стягнення. З урахуванням його заяви про звільнення заходи дисциплінарного впливу до ОСОБА_6 не застосовані.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що спірний наказ № 214 від 22 травня 2014 року є незаконним та таким, що порушує права працівника, оскільки наказ не містить об'єктивно встановлених обставин зловживання службовим становищем директором СО «Липовецьких ЕМ» ОСОБА_6 з підтвердженням таких обставин належними та допустимими доказами, як і не містить посилань на встановлення та визначення чітких збитків, завданих товариству безпосередньо директором СО «Липовецьких ЕМ» ОСОБА_6

Звертаючись до суду із даним позовом в частині відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_6 вказував на те, що спірний наказ є незаконним та порушує його права, у зв'язку із чим він зазнав моральних страждань, втрат нормальних життєвих зв'язків внаслідок необґрунтованих звинувачень у перевищенні службових повноважень і завданні збитків підприємству, структурним підрозділом якого він керував.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пунктами 1, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування

моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов'язаних з відшкодуванням такої шкоди. Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Ухвалюючи рішення в частині відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції, в порушення вимог ст. 10, 11, 60, 212-214, 303, 316 ЦПК України, на зазначене уваги не звернув, не перевірив належним чином доводи позивача про наявність підстав, передбачених положеннями ст.. 237-1 КЗпП України для відшкодування моральної шкоди та помилково вважав, що відповідні позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Задовольняючи частково позов в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про те, що внаслідок порушення прав ОСОБА_6 незаконним наказом № 214 від 22 травня 2014 року, наявність якого спричинило душевні страждання позивачу, змусило виправдовуватись перед друзями та колегами щодо обставин, які були зазначені в такому наказі, та, виходячи із вимог розумності та справедливості, обґрунтовано вважав, що в цій частині позовні вимоги підлягають до часткового задоволення із визначенням відшкодування моральної шкоди в розмірі 3 тис. грн.

Розглядаючи справу в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у зв'язку із чим рішення суду першої інстанції в цій частині відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості.

Прохання касаційної скарги ОСОБА_6 про направлення суми моральної шкоди частково на його користь, а частково - на користь благодійної організації «Благодійний фонд «Подільська громада» положеннями чинного законодавства не передбачені.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відшкодування моральної шкоди відповідає вимогам закону, то рішення апеляційного суду в цій частині підлягає скасуванню, а рішення районного суду - залишенню в силі.

Керуючись ст.ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 28 січня 2016 року скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 грудня 2015 року в цій частині залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:Б.І. Гулько
В.І. Журавель
В.А. Черненко
С.П. Штелик