У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2016 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Мазур Л.М.,

розглянувши касаційну скаргу Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 23 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 05 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області про стягнення суми,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив стягнути із Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області на його користь інфляційні втрати у розмірі 172 957 грн 08 коп. та 3 % річних у розмірі 16 927 грн 71 коп.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 20 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 25 лютого 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 лютого 2016 року, стягнуто із Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області на його користь заборгованість у розмірі 210 000 грн.

Позивач зазначав, що вказаними судовими рішеннями встановлено, що 28 вересня 2008 року між Черкасько-Лозівською сільською радою Дергачівського району Харківської області та товариством з обмеженою відповідальністю «АНТО-АМД», правонаступником якого є він, укладено договір про надання послуг, відповідно до якого були виконані роботи на загальну суму 210 000 грн, у зв'язку з чим ним 17 липня 2013 року на адресу відповідача було направлено претензію (вимогу) про сплату вказаної суми грошових коштів.

Вказував, що вимогу про сплату боргу було пред'явлено 17 липня 2013 року зі строком виконання не пізніше 24 липня 2013 року, проте у зв'язку із сплатою відповідачем грошових коштів лише 08 квітня 2016 року, ОСОБА_2 позовні вимоги просив задовольнити.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 23 травня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто із Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати у розмірі 172 957 грн 08 коп. та 3 % річних у розмірі 16 927 грн 71 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 05 липня 2016 року апеляційну скаргу Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області відхилено, рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 23 травня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі Черкасько-Лозівська сільська рада Дергачівського району Харківської області, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення суди попередніх інстанцій виходили з такого.

Грошові зобов'язання охоплюють усі сфери суспільного життя і виникають насамперед у сфері приватноправових (цивільно-правових) відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов'язанням.

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань, у тому числі і на такі, що виникли на підставі судового рішення, невиконання якого зумовлює застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом України у справі № 6-1946цс16 у постанові від 06 липня 2016 року.

Суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги, правильно встановили характер правовідносин сторін у справі та застосували норми матеріального права, які їх регулюють, врахували правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду України від 20 грудня 2010 року у справі № 3-57гс10, від 4 липня 2011 року у справі № 3-65гс11, від 12 вересня 2011 року у справі № 3-73гс11, від 24 жовтня 2011 року у справі № 3-89гс11, від 14 листопада 2011 року у справі № 3-116гс11, від 23 січня 2012 року у справі № 3-142гс11, дійшовши обґрунтованого висновку про те, що наявність заочного рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 20 жовтня 2014 року про задоволення вимог ОСОБА_2, яке не виконано Черкасько-Лозівською сільською радою Дергачівського району Харківської області, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних рішень не дають підстав для висновку, що судами попередніх інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а :

У відкритті касаційного провадження за касаційноюскаргою Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 23 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 05 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області про стягнення, відмовити.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ Л.М.Мазур