У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Хопти С.Ф.,
Черненко В.А., Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, зобов'язання повернути автомобіль та поділ сумісного майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 30 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 25 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

В березні 2015 року ОСОБА_6 звернулась до суду із указаним позовом, який обґрунтовано тим, що 28 травня 2011 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 З 06 грудня 2014 року по 29 грудня 2014 року останній тимчасово проживав у своїх батьків, а з 02 січня 2015 року жив у батьків постійно. У період шлюбу, 12 липня 2014 року ними було придбано автомобіль «FIAT DOBLO», синього кольору, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Посилаючись з урахуванням уточнень на те, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, однак був відчужений її чоловіком на користь ОСОБА_8, позивач просила визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, зобов'язати ОСОБА_8 повернути спірний автомобіль у спільну власність ОСОБА_6 та ОСОБА_7, стягнути з ОСОБА_7 грошову компенсацію 1/2 частини вартості вказаного автомобіля та виділити спірний автомобіль у приватну власність ОСОБА_7

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 30 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 25 січня 2016 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 15 965 грн 61 коп. грошової компенсації за її частку у вартості автомобіля «FIAT DOBLO», синього кольору, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль марки «FIAT DOBLO» був придбаний подружжям за рахунок тих запозичених спільних коштів у сумі 750 євро та 20 тис. грн, а також, за рахунок обміну автомобіля «CHEVROLET AVEO TC58U», який був особистою приватною власністю ОСОБА_7 Фактично сума доплати за автомобіль «FIAT DOBLO». Установивши, що фактична сума доплати складала станом на 12 липня 2014 року 31 931 грн 22 коп. (11 931 грн 22 коп., що еквівалентно 750 євро + 20 тис. грн), суди дійши висновку про те, що предметом розподілу може бути зазначена сума спільних коштів, половина яких складає суму 15 965 грн 61 коп. і підлягає стягненню на користь ОСОБА_6 в рахунок грошової компенсації 1/2 частини вартості спільного майна подружжя.

Проте, з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають з огляду на наступне.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_6 вказувала на те, що 12 липня 2014 року, у період шлюбу між нею та ОСОБА_7, ними було придбано автомобіль «FIAT DOBLO», державний номерний знак НОМЕР_1, який останній відчужив на користь своєї матері - ОСОБА_8, без отримання згоди позивача як співвласника автомобіля на таке відчуження. У зв'язку із цим, позивач просила визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, зобов'язати ОСОБА_8 повернути спірний автомобіль у спільну власність ОСОБА_6 та ОСОБА_7, стягнути з ОСОБА_7грошову компенсацію 1/2 частини вартості вказаного автомобіля та виділити спірний автомобіль у приватну власність ОСОБА_7

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки ОСОБА_6 пред'явила указані позовні вимоги, не відмовлялась від них у встановленому законом порядку і такі вимоги були предметом судового розгляду - суди мали надати належну оцінку кожній позовній вимозі та ухвалили законне та обґрунтоване рішення щодо кожної з цих вимог.

Зокрема, згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 65 СК України, якою зокрема обґрунтовано позовні вимоги, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Враховуючи обґрунтування позову, вимоги ОСОБА_6 щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 і, як наслідок, зобов'язання ОСОБА_8 повернути спірний автомобіль у спільну власність подружжя мали бути розглянуті судами зі з'ясуванням необхідних обставин справи, а саме: чи укладено між відповідачами договір, який підлягав нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, чи стосується оспорений позивачем договір цінного майна та чи потрібна була згода позивача на укладення такого договору і чи була така згода надана у спосіб, що передбачений чинним законодавством. У зв'язку зі з'ясуванням указаних обставин, судам необхідно було визначитись чи додержано сторонами правочину вимог чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України під час його укладення.

Розглядаючи указані позовні вимоги суди не з'ясували указаних обставин і безпідставно обмежились висновком відносно того, що позивачем були обрані такі способи захисту, які виключають їх одночасне застосування: визнання недійсним правочину з відновленням становища, яке існувало до порушення права і визнання права спільної сумісної власності (п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України) та припинення права спільної сумісної власності (п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Судами залишено поза увагою те, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Звернення до суду із позовною вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та зобов'язання ОСОБА_8 повернути спірний автомобіль у спільну власність, у результаті задоволення такої вимоги, не позбавляє позивача права на одночасний захист шляхом припинення права спільної сумісної власності на цей автомобіль і стягнення на її користь грошової компенсації за 1/2 частину вартості указаного майна, що помилково залишено поза увагою судів першої та апеляційної інстанцій.

Крім того, задовольняючи частково позов, суди виходили з того, що автомобіль марки «FIAT DOBLO» був придбаний подружжям шляхом обміну указаного автомобіля на автомобіль «CHEVROLET AVEO TC58U», який був особистою приватною власністю ОСОБА_7 із доплатою решти за рахунок спільних коштів подружжя.

Однак, з таким висновком судів не можливо погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов'язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом.

До договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов'язання (ст. 716 ЦК України).

Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у гл. 53 ЦК України.

До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення.

Правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200, оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод.

Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС.

У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією суб'єкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між суб'єктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером.

Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану.

У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі.

Отже, продаж (обмін) транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу (міни) цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Відчуження транспортних засобів шляхом укладення договору міни передбачає відповідне оформлення такого договору в письмовій формі, зняття цих транспортних засобів з обліку та отримання сторонами такого договору свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

Враховуючи те, щовищезазначене не було враховано судами при встановленні фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України), ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатися законними та обґрунтованими.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст.ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також надання оцінки всім доводам сторін у справі, що також є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Крім того, Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України та-ч. 1 ст. 60 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Судами встановлено, що зазначений вище автомобіль було відчужено без згодиОСОБА_6 до розірвання шлюбу.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України суди не встановили, чи була письмова згода ОСОБА_6. на відчуження спільного майна подружжя, чи була інша її згода, чи не відчужено спірний автомобіль за час шлюбу в інтересах сім'ї та чи були порушені її права.

Встановлення зазначених вище юридично важливих обставин має важливе значення, так як впливає на правильне вирішення спору, зокрема щодо права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-7цс15 від 8 квітня 2015 року, яка у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Оскільки судами першої та апеляційної інстанцій, у порушення вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України, не враховані вказані вимоги норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 30 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 25 січня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:В.І. Журавель
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко
С.П. Штелик