РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2016 р. м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Максимчук З.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Мельник С.Ю.

за участі: представник позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Радивилівського районного суду від 23 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Радивилівського районного суду від 23 травня 2016 року позов задоволено частково: визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частину будинковолодіння, яке розташоване за адресою: с. Коритно по вулиці Шевченка, 13, Радивилівського району Рівненської області, та складається з деревяного житлового будинку (1965 року забудови), загальною площею 58.1 кв. м, літньої кухні, погреба, сарая, огорожі, воріт.

Ціле будинковолодіння належало ОСОБА_3, яка померла 25 жовтня 2011 року.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У поданій на рішення апеляційній скарзі позивач покликалась на його незаконність та необґрунтованість через невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

На її обґрунтування зазначала про неврахування судом того, що її брат не відмовлявся від прийняття спадщини як це передбачено ч.1 ст. 1273 ЦК України, однак це не позбавило його права в подальшому визнати її позов і не претендувати на будинок.

Через нотаріально завірену заяву від 18 квітня 2016 року відповідач скористався своїм процесуальним правом, визнав позов у повному обсязі та не заперечував проти визнання за позивачем права власності на будинок. Тому вважала, що відмовляючи у задоволенні позову, судом допущено порушення вимоги ч.2 ст. 31 ЦПК України.

Суд фактично не розмежував дві різні процедури: оформлення спадщини в нотаріальному порядку і визнання права на спадщину в судовому порядку. На її думку, в нотаріальному порядку не допускається прийняття спадщини з умовою чи застереженням, а також не передбачена відмова від спадщини поза межами шестимісячного строку з дня відкриття спадщини. В судовому ж порядку визнання позову це невідємне право відповідача, а тому суд не може примушувати відповідача заперечувати проти позову і вимагати оформляти ? частину майна виключно на себе. На відміну від обовязку, право не може навязуватися особі.

Судом порушено вимоги ч. 4 ст. 174 ЦПК України, оскільки визнання позову відповідачем не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а ухвали про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовження судового розгляду суд не постановляв.

Покликаючись на вимоги ст. 3 ЦПК України щодо захисту права, свободи чи інтересу в судовому порядку, вказувала, що оформлення за нею одноособово права власності на будинок спростить процедуру подальшого його відчуження, адже в протилежному випадку, вона з братом змушені будуть звертатися до нотаріуса для того, щоб кожному окремо оформити продаж своєї ? частки будинку, а це не сприятиме економії коштів, зусиль та особистого часу кожного з них.

Також покликалась на порушення судом вимог ст. 213 ЦПК України.

З цих підстав просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити: визнати за нею в порядку спадкування право власності на житловий будинок, загальною площею 58,1 кв.м з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: вулиця Шевченка, 13, с. Коритно Радивилівського району Рівненської області.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання. перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості позову у праві на ? частину спірного житлового будинку, оскільки відповідач, будучи спадкоємцем і визнавши позов повністю, своєї відмови в нотаріальному порядку не заявляв. Тому вимоги позивача задоволено частково і визнано за нею право власності на спадщину тільки щодо ? її частини.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_3, котра померла 25 жовтня 2011 року. В звязку з її смертю відкрилася спадщина на житловий будинок і земельні ділянки (а.с. 7).

26 липня 2000 року спадкодавцем складено заповіт, яким на випадок смерті вона зробила розпорядження, що все майно, де б воно не знаходилося і з чого би не складалося і взагалі все те, що належатиме ОСОБА_3 на день її смерті та на що за законом вона матиме право, заповіла в рівних частинах на користь своїх дітей дочки ОСОБА_1 і сина ОСОБА_2 (а.с. 10).

Інших спадкоємців за заповітом чи за законом не було.

6 листопада 2012 року нотаріусом Радивилівської районної державної нотаріальної контори на користь спадкоємців за заповітом видано свідоцтво про право на спадщину, за яким визначено спадкування приватизованої земельної ділянки з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, розміром 1, 75 га, розташованої на території Теслугівської сільської ради Радивилівського району, кадастровий номер ділянки №1 56 013 0083, кадастровий номер земельної ділянки №2 56 022 0354, з розрахунку по ? частині кожному (а.с. 11, 12).

27 квітня 2016 року державним нотаріусом Радивилівської районної державної нотаріальної контори винесено постанову про відмову ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ? частину житлового будинку №13 по вулиці Шевченка в с. Коритно Радивилівського району через відсутність відомостей та документів, необхідних для його видачі (а.с. 35).

Вважаючи, що в звязку зі смертю спадкодавця і прийняттям спадщини вона набула право на спірний житловий будинок, у березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання права власності на нього повністю.

Згідно зі ст.ст. 1216, 1217, 1223, 1233, 1245, 1268 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

З розяснень, даних Пленумом Верховного Суду України в абз. другому-третьому п. 23 своєї постанови від 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

На а.с. 28 міститься нотаріально посвідчена заява ОСОБА_2 від 18 квітня 2016 року про визнання позовних вимог ОСОБА_1 Відсутність відповідача в судовому засіданні і складання цієї заяви зумовлена поганим станом здоров'я заявника та труднощами в пересуванні.

Частина 4 ст. 174 ЦПК України передбачає, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Абзац третій п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснив, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Згідно з ч.ч. 1, 3, 4 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Особа може відмовитися від свого майнового права.

Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом.

Оскільки закон не містить обмежень з приводу визнання відповідачем позову про право на спадщину, а визнанням ОСОБА_2 позову своєї сестри не порушуються будь-які субєктивні цивільні права, свободи чи інтереси не лише відповідача, але й інших осіб, тому ці обставини не є підставою для відмови в позові.

При цьому колегія суддів зважає, що житловий будинок №13 по вулиці Шевченка в с. Коритно Радивилівського району зареєстрований в погосподарській книзі №5 за 2011-2015 роки за спадкодавцем, тобто є об'єктом цивільного обороту, однак право спадкодавця на нього не внесено до державного реєстру. Враховується, що вимоги позивача як спадкоємця в ? частині права на житловий будинок ґрунтуються на заповіті спадкодавця, а інша ? частина на законі.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Як убачається, суд першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин уваги на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

Спонуканнями для ухвалення нового рішення про задоволення позову повністю відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 та ч. 3 ст. 309 ЦПК України є неправильне застосування норм процесуального права, що потягло помилкове вирішення справи через незастосування норм матеріального права, які підлягали застосуванню.

На підставі ч.ч. 1, 3, 4 ст. 12, ст.ст. 1216, 1217, 1223, 1233, 1245, 1268 ЦК України, абз. другого-третього п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", абз. третього п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", керуючись ст.ст. 3, 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Радивилівського районного суду від 23 травня 2016 року скасувати.

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на житловий будинок №13 по вулиці Шевченка в с. Коритно Радивилівського району Рівненської області, загальною площею 58, 1 кв.м.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: