Справа №489/2756/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

07 грудня 2016 р. Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого - судді Губницького Д.Г., при секретарі Наумкіній І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в свої інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту, визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 р. ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, який обґрунтувала тим, що проживала однією сім'єю з відповідачем з 1999 р., спільна донька народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 р., шлюб зареєстрували 20 листопада 2004 р. Її мати та відповідач купили 15 травня 2002 р. в рівних частках АДРЕСА_3. Оскільки набуття ОСОБА_3. ? цієї квартири відбулося під час проживання з позивачкою однією сім'єю, то дана частка є їх спільною сумісною власністю.

07 квітня 2015 р. мати подарувала їй ? частину даної квартири, тому вважає себе власником ? частин. В інтересах доньки вважає слід набути у власність частину квартири, що належить ОСОБА_3, зарахувавши вартість належної йому частини в рахунок боргу по аліментам на утримання ОСОБА_2.

Тому просила визнати факт проживання однією сім'ю з відповідачем з 21 липня 1999 р., визнати за нею право власності на ? частину від частки, що належить ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1, визначити частку, що належить ОСОБА_3 та припинити право власності його власності на дану частку, звернути стягнення на дану частину квартири на користь ОСОБА_2 та визнати за донькою право власності на ? частину квартири.

В судовому засіданні позивачка з представником позов просили задовольнити, погодилися на заочний розгляд справи.

Відповідач в судове засідання не з'явився.

Суд, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

На підставі договору від 15 травня 2002 р. ОСОБА_3, та ОСОБА_4 купили в рівних частках квартиру АДРЕСА_2. Належну їй частину ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_1 згідно договору від 07 квітня 2015 р. (а.с.4, 5 - 6).

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_2, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 р.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 лютого 2013 р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, зареєстрований 20 листопада 2004 р. розірваний і на утримання доньки з ОСОБА_3 стягнуто аліменти в розмірі 1/3 частини від видів заробітку (доходу) до повноліття, починаючи з 09 жовтня 2012 р. (а.с. 24,26).

В спірній квартирі проживають позивачка з донькою, відповідач в даній квартирі зареєстрований, але не проживає, оскільки перебуває у розшуку оголошеному щодо нього у виконавчому провадженні №37124486 з примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів на утримання доньки. Виконавче провадження у зв'язку із цим зупинене постановою державного виконавця від 27 листопада 2013 р. (а.с. 47, 68 - 71).

Станом на 01 грудня 2016 р. борг ОСОБА_3 по сплаті аліментів на утримання доньки становить 51597,21 грн.

Разом з тим, позов з заявлених підстав задоволений бути не може.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 р. № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно зі статтею 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо.

Згідно висновку викладеного в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 р. в справі № 6-211цс14 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно було встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Разом з тим, обґрунтовуючи належність ? частини квартири, власником якої є ОСОБА_3 до спільної сумісної власності та визначення рівних часток в майні позивачка на обставини придбання майна сторонами внаслідок спільної праці не посилалася, що виключає можливість задоволення відповідних вимог. За такого не підлягає задоволенню вимога про встановлення юридичного факту - проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1999 р., оскільки правових наслідків в контексті заявлених вимог таких факт не має.

Вимоги про припинення права власності ОСОБА_3 на ? частину квратири, про звернення стягнення на цю частину квартири, про визнання права власності за ОСОБА_2 на ? частину є похідними від вимог у задоволенні яких відмовлено. Тому у задоволенні цих вимог слід відмовити також.

Крім того, суд звертає увагу, що звернення стягнення як правовий інститут має під собою наявність договорених зобов'язань чого між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 немає. Зарахування несплаченої суми аліментів, які повинні спрямовуватися виключно на утримання дитини, в рахунок будь-яких зобов'язань за змістом ст. 602 СК України, хоча зустрічної вимоги в даному випадку немає, не допускається.

Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати позивачці не відшкодовуються.

Керуючись ст.212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подання апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - в тому ж порядку і в той самий строк, який обраховується з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом десяти днів з дня отримання його копії

Суддя: Д.Г. Губницький