АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/4368/15 Головуючий ІІ інстанції - Бездітко В.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Бездітка В.М.,

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря - Котлярової М.Ю.,

розглянув матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням шляхом виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору міни недійсним, визнання права власності, -

встановила:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 1.10.2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір міни, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.О., відповідно до якого ОСОБА_2 обміняв належну йому 30/100 частин спірного житлового будинку на належну ОСОБА_1 картину «ІНФОРМАЦІЯ_1» з доплатою в 240000 грн.. Позивач виконав свої умови за договором міни перед ОСОБА_2, однак відповідач умови договору міни не виконав, не зняв з реєстрації всіх зареєстрованих осіб до 21.01.2011 року та не виселився разом з членами рожини, чим створює перешкоди позивачу в праві володіння, користування та розпорядженні своїм майном.

Просив усунути перешкоди в користуванні 30/100 частинами житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1, виселити відповідачів з усіма проживаючими особами з вказаного житла.

В свою чергу відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом, посилаючись на те, що 30/100 частин спірного житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 є єдиним житлом для нього та його матері похилого віку. 25.03.2009 року він взяв в борг у ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 35240 доларів США, які повинен був повернути до 25.03.2010 року і цього ж дня в якості забезпечення виконання своїх боргових зобов'язань перед ОСОБА_5 уклав з дружиною ОСОБА_6 - ОСОБА_7 договір міни належної йому частини спірного житлового будинку на вазу «Грецька» з доплатою в 190600 грн. У вказаний строк він частково повернув ОСОБА_6 гроші в сумі 25000 доларів США і для повного виконання зобов'язання перед ОСОБА_6 йому не вистачало 10240 доларів США, за якими він звернувся до ОСОБА_1, яким надав йому вказані кошти. При цьому він уклав з ОСОБА_1 договір міни відповідно до умов якого він передав йому 30/100 частини спірного житлового будинку у власність та картину «ІНФОРМАЦІЯ_1» з доплатою в 240000 грн. Однак, насправді ніякого обміну не було, так як вказана картина належала та належить до цього часу йому - ОСОБА_2 на праві власності і знаходиться у нього. Зазначений договір, як і попередній, на його думку, виступав в якості забезпечення виконання його боргових зобов'язань, перед ОСОБА_1 Він повертав взяті в борг кошти до того часу, коли ОСОБА_1 не було заарештовано. Право власності на спірну частину житлового будинку до цього часу зареєстровано за ним. Він з матір'ю продовжує проживати в цьому житловому будинку, сплачувати комунальні послуги, що говорить про те, що він не мав наміру відчужувати належну йому частину житлового будинку та помилявся стосовно правочину.

Просив визнати недійсним договір міни 30/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 на картину «ІНФОРМАЦІЯ_1» з доплатою в сумі 240000 грн., укладений 21.10.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений 21.10.2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим № 3736, повернувши сторони в первісний стан. Визнати, що 21.10.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично був укладений договір застави 30/100 частин вказаного житлового будинку. Визнати за ОСОБА_2 право власності на 30/100 частин зазначеного житлового будинку.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21.04.2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_2 строк на звернення до суду з позовом. Визнано недійсним договір міни 30/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 на картину «ІНФОРМАЦІЯ_1» з доплатою в сумі 240000 грн., укладений 21.10.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений 21.10.2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим № 3736, повернуто сторони в первісний стан. У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 243,60 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21.04.2016 року скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 задовольнити, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити. В обґрунтування скарги зазначено, що суд першої інстанції безпідставно визнав договір міни таким, що був укладений відповідачем ОСОБА_2 помилково, тобто під впливом помилки, та не врахував при цьому постанову Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Не взяв до уваги умови договору та нотаріально посвідчену заяву дружини позивача, не надав їм жодної правової оцінки і не зазначив, чим ці умови договору та заяви можуть бути достовірно спростовані. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Визнаючи оспорюваний правочин недійсним, суд першої інстанції вказав на відсутність реєстрації за позивачем права власності на спірну частину домоволодіння. Однак, при цьому не взяв до уваги, що на момент укладання договору вимогами ст. 334 ЦК України, в редакції, яка була чинною на день укладення вказаного договору купівлі-продажу, було передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення. Зміни до даної статті щодо моменту виникнення права власності почали діяти лише з 01.01.2013 року. І до даних правовідносин не стосуються. Визнаючи недійсним оспорюваний договір міни, суд першої інстанції вважав, ніби відповідач помилився щодо природи цього договору, а насправді він уклав із позивачем нібито договір застави нерухомого майна. висновок про помилку сторони правочину суд першої інстанції обґрунтував удаваною природою договору. Однак, при цьому не врахував положення ст.235 ЦК України та не узяв до уваги той факт, що удаваний правочин не може бути визнаний судом недійсним.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

За приписами ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

По справі встановлено, що ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та договору дарування, а також договору конкретного користування належало на праві власності 30/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 ( а.с.113-118).

25.03.2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І. за реєстровим номером №757, за умовами якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 35240 доларів США, які зобов'язався повернути не пізніше 25.03.2010 року.

25.03.2009 року між ОСОБА_2 та дружиною ОСОБА_5 ОСОБА_7 було укладено договір міни, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І., відповідно до якого ОСОБА_2 обміняв належні йому 30/100 частин спірного житлового будинку на вазу «Грецька» з доплатою 190600 грн. ( а.с.54-59).

21.10.2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 був розірваний договір міни від 25.03.2009 року і цього ж дня укладено договір міни з ОСОБА_1, відповідно до умов якого ОСОБА_2 обміняв належні йому 30/100 частин спірного житлового будинку з надвірними будівлями на картину «ІНФОРМАЦІЯ_1» з доплатою в 240000 грн., які належать відповідно до п.1 зазначеного договору на праві особистої приватної власності ОСОБА_1 (а.с.112).

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 на протязі всього часу існування спірного договору міни з ОСОБА_2 не зареєстрував своє право власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями, не реалізовував свої права як власника на вказане майно, у зв'язку з чим прийшов до висновку про відмову ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог. Частково задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 суд першої інстанції виходи з положень ст.215 ЦК України. Зазначаючи, що при укладанні договору міни з ОСОБА_1, ОСОБА_2 вважав, що фактично укладає договір в забезпечення позики, у чому і полягає помилкове уявлення ОСОБА_2 щодо умов спірного договору.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суд першої інстанції, оскільки такі висновки не підтвердженні матеріалами справи.

Відповідно до ч. ч. З, 4 ст. 334 ЦК України, в редакції, яка була чинною на день укладення вказаного договору купівлі-продажу, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникло з моменту такої реєстрації.

З матеріалів справи вбачається, що договір міни 30/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 на картину «ІНФОРМАЦІЯ_1» з доплатою в сумі 240000 грн., який був укладений 21.10.2010 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим № 3736 і в той же день був зареєстрований нотаріусом в Державному реєстрі правочинів, про що свідчить витяг з реєстру, наявний в матеріалах справи.

Відповідно до змін, які внесені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України № 1878-ІУ від 11.02.2010 року, державна реєстрація прав на нерухоме майно почала здійснюватися лише з 01 січня 2013 року, на відміну від вищевказаної норми ст. 334 ЦК України нині чинна ч. 4 ст. 334 ЦК України, передбачає, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня реєстрації такого права, а не з дня реєстрації відповідного договору.

Крім того, п.7 договору міни від 21.10.2010 року передбачено, що право власності на 30/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 виникає у ОСОБА_1 з моменту державної реєстрації цього договору.

Проте, суд першої інстанції не врахував вказані обставини та дійшов до не вірного висновку, що ОСОБА_1 не набув право власності на 30/100 частин спірного житлового будинку з надвірними будівлями, так як не зареєстрував у встановленому законом порядку своє право власності на вказану частину житлового будинку.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 частково та визнаючи договір міни недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що при укладанні спірного договору ОСОБА_2 неправильно сприймав фактичні обставини вчиненого правочину та помилявся стосовно них, вважаючи вказаний договір таким, що направлений на забезпечення його боргових зобов'язань перед ОСОБА_1 При цьому суд першої інстанції керувався положеннями ст.215 ЦК України.

Таким чином, висновок про помилку сторони правочину, суд першої інстанції обґрунтував удаваною природою договору. Судова колегія вважає, що судом першої інстанції не вірно застосовані положення Цивільного кодексу України до спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Суд першої інстанції не врахував положення норми ст. 235 ЦК України та вказані вище роз'яснення Верховного Суду України, в результаті чого не звернув уваги, що удаваний правочин не може бути визнаний судом недійсним. Встановлення судом факту удаваності правочину породжує абсолютно інші правові наслідки - а саме суд має визнати, що сторонами вчинено інший правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Зідно п. 1 договору міни від 21.10.2010 року ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 прийняв у власність 30/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною надвірних будівель.

ОСОБА_2 був ознайомлений з умовами вказаного договору, погодився з ними про що свідчить його підпис вчинений власноручно в присутності нотаріуса на вказаному договорі.

При цьому, ОСОБА_2 не був позбавлений права звернутися за юридичною допомогою до моменту підписання вказаного договору, а також ініціювати зміни в його умови, які на його думку порушують його права. Проте, він своїм правом не скористувався, договір підписав добровільно, а тому умови договору сторонами повинні виконуватись належним чином.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абз. 4 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Вирішуючи спір, суд всупереч вимогам статей 212-214 ЦПК України не врахував вищевказані вимоги закону та роз'яснення Верховного Суду України, не перевірив у достатньому обсязі доводи та заперечення сторін, не надав належної правової оцінки доказам, що наявні в матеріалах справи, зокрема вимогами ОСОБА_1 до відповідачів про добровільне звільнення спірного житла.

У зв'язку з цим, колегія суддів вважає не правильним висновок суду першої інстанції відносно того, що дії сторін за договором міни не були спрямовані на припинення права власності на будинок у ОСОБА_2 та набуття права власності на спірну частину житлового будинку у ОСОБА_1

З матеріалів справи вбачається, що у спірній частині вказаного житлового будинку зареєстровані та проживають ОСОБА_2 та його мати ОСОБА_3, 1936 року народження з 1963 року по теперішній час.

Також матеріали справи не містять доказів повернення ОСОБА_2 отриманих грошових коштів ОСОБА_1

Щодо проживання у вказаній частині житлового будинку інших осіб, матеріали справи інформації не містять.

На підставі вказано, судова колегія приходить до висновку, що позовна вимога ОСОБА_1 щодо виселення з спірного житлового будинку інших осіб задоволенню не підлягає.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 317, 319 ЦПК України, судова колегія -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 жилим приміщенням шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 30/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1.

Стягнути судовий збір на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 у розмірі 996,00 грн., з ОСОБА_3 в розмірі 996, 00 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_1 про виселення інших осіб відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення. Рішення може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий -

Судді -