У х в а л а

іменем україни

13 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,

Кадєтової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання договору міни удаваним правочином та визнання права власності на частину житлового будинку, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Харківської області від 02 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати договір міни від 20 жовтня 2014 року про обмін належних йому 47/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 на витвір мистецтва авторську роботу автора ОСОБА_7 «ІНФОРМАЦІЯ_1» з доплатою у сумі, еквівалентній 4 300 доларів США, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус ХМНО) Малаховою Г.І., реєстровий № 1910, укладений між ним та ОСОБА_3, удаваним правочином.

Застосувати наслідки удаваного правочину та визнати договір міни від 20 жовтня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І., реєстровий № 1910, укладений між ним та ОСОБА_3, договором позики грошових коштів.

Визнати за ним право власності на 47/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 127,3 кв. м, житловою площею 78,4 кв. м, який належав йому на підставі договору купівлі-продажу від 30 серпня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Жовнір В.В., реєстровий № 4025.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилався на те, що йому на праві приватної власності належить 47/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1. У вказаному будинку мешкає його родина, іншого житла вони не мають.

У жовтні 2014 року йому потрібні були грошові кошти. В газеті «Прем'єр» вони з дружиною натрапила на оголошення ОСОБА_3 та її чоловіка про надання грошових коштів у кредит. Після телефонної розмови вони зустрілися та домовилися про умови договору. Так, подружжя ОСОБА_3 передавало його родині грошові кошти у сумі 2 500 доларів США строком на 1 рік до 20 жовтня 2015 року. За домовленістю грошова сума, яку вони мали повернути позикодавцям, разом з відсотками складала 4 300 доларів США. Кожен місяць 20 числа вони повинні були передавати у присутності нотаріуса грошову суму еквівалентну 130 доларам США.

20 жовтня 2014 року він та дружина з'явилися за вказаною їм відповідачем адресою, отримали грошові кошти у сумі 2 500 доларів США та підписали підготовлені нотаріусом документи. Їм пояснили, що нотаріус оформив договір займу на вигідних для сторін умовах особливим способом, вказавши його як договір міни, але це не може бути приводом для їх хвилювання. Окрім того, у них забрали правовстановлюючі документи на частину житлового будинку, а їм передали картину невеликого розміру та попросили зберігати її у себе до закінчення строку дії договору.

У середині листопада 2014 року вказаний договір міни був знайдений його дочкою вдома і вона пояснила йому, що виходячи зі змісту договору, вони обміняли картину та гроші в сумі 4 300 доларів США на належну їм частину будинку.

Вважає договір міни від 20 жовтня 2014 року недійсним, оскільки його волевиявлення не було вільним та не відповідало його волі, зміст правочину суперечить законам України, угода міни не була направлена на реальне настання правових наслідків, обумовлених нею.

Крім того, договір міни є удаваним правочином і мав на меті приховування іншого правочину, а саме договору позики.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 01 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено повністю.

Визнано договір міни від 20 жовтня 2014 року про обмін належних ОСОБА_2 47/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 на витвір мистецтва авторську роботу автора ОСОБА_7 «ІНФОРМАЦІЯ_1» з доплатою у сумі, еквівалентній 4 300 доларів США, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І., реєстраційний № 1910, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, удаваним правочином.

Застосовано наслідки удаваного правочину та визнано договір міни від 20 жовтня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І., реєстраційний № 1910, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, договором позики грошових коштів.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 47/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 127,3 кв. м, житловою площею 78,4 кв. м, який належав ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 30 серпня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В., реєстраційний № 4025.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 02 грудня 2015 року рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 01 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 порушує питання про скасування оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції із залишенням у силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 20 жовтня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір міни про обмін належних ОСОБА_2 47/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 на витвір мистецтва авторську роботу автора ОСОБА_7 «ІНФОРМАЦІЯ_1» з доплатою у сумі, еквівалентній 4 300 доларів США, який був посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І., реєстровий № 1910 ( а. с. 10).

24 листопада 2014 року, майже через місяць після укладання договору, позивач звернувся до суду з позовом.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_2 посилався на те, що в силу вимог статті 235 ЦК України, укладений 20 жовтня 2014 року договір міни між ним та ОСОБА_3 має ознаки удаваного правочину. При укладанні договору його волевиявлення не було вільним та не відповідало його волі, угода міни не була направлена на реальне настання правових наслідків, обумовлених нею, що згідно статей 203, 215 ЦК України є підставами для визнання угоди недійсною.

За положеннями ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен указати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Ураховуючи те, що зі змісту позовних вимог, а також поданих сторонами доказів не вбачається, що воля сторін договору була направлена на приховування іншого правочину, висновок суду апеляційної про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин ст. 235 ЦК України є правильним.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни або скасування не встановлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 02 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: Т.Л. Ізмайлова

О.В. Кадєтова