Дата документу 13.12.2016
ЄУ № 420/3371/15-ц
Провадження №2/420/220/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2016 року Новопсковський районний суд Луганської області

у складі головуючого судді Стеценко О.С.

за участю секретаря Рожкової Л.В.

представників відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Новопсков цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_3 до кредитної спілки «Айдар-Кредит» про стягнення компенсації за невикористану відпустку, заборгованості по заробітній платі та компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати та зустрічним позовом кредитної спілки «ОСОБА_4 Кредит» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та визнання недійсним колективного договору,

в с т а н о в и в:

Позивач за первісним позовом звернувся до суду з первісним позовом, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 225, том № 1) просить стягнути з відповідача за первісним позовом заборгованість у сумі 324982 грн. 51 коп., яка складається з: нарахованої, але невиплаченої заробітної плати у сумі 6982,32 грн., середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати у сумі 228 000, 19 коп., вихідної допомоги у сумі 18000 грн., а також компенсації в розмірі дванадцятимісячного середнього заробітку згідно колективного договору кредитної спілки при звільненні у сумі 72 000 грн.

В обґрунтування свого позову позивач за первісним позовом посилається на те, що підставою для звернення з даним позовом стало невиконання відповідачем за первісним позовом своїх зобовязань по проведенню розрахунку зі звільненою особою. Так, згідно довідки, наданої відповідачем за первісним позовом, від 18.02.2014 № 196, позивачу за первісним позовом нараховано, але не сплачено 11791,02 грн. та 18 000 грн. відповідно. Фактична заборгованість з заробітної плати становить 6982,32 грн. Також, на думку позивача за первісним позовом, відповідач за первісним позовом повинен сплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом зазначив, що у звязку з допущенням відповідачем за первісним позовом строків виплати заробітної плати під час звільнення останній повинен сплатити йому дванадцятимісячний розмір середньої заробітної плати, що складає 72 000 грн., згідно умов колективного договору.

В запереченні проти уточненої позовної заяви відповідач за первісним позовом просить у задоволенні вимог первісного позову відмовити, посилаючись на те, що у січні 2014 року позивачу за первісним позовом нараховано зарплату за 13 відпрацьованих днів в розмірі 3714,29 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 2076, 72 грн., з даної суми позивачу за первісним позовом було виплачено аванс у сумі 2500 грн. Таким чином заборгованість з заробітної плати становить 2308,70 грн., яка також позивачу за первісним позовом виплачена. Нарахування вихідної допомоги у сумі 18000 грн. не підтверджується бухгалтерськими документами спілки. Відповідач за первісним позовом також посилається на те, що позивач за первісним позовом навмисно не отримав належні йому кошти для того, щоб в подальшому стягнути із спілки витрати та компенсації згідно колективного договору. Відповідач зазначає, що позивачем було пропущено тримісячний строк позовної давності, встановлений ст. 233 КзпП України. Також відповідач за первісним позовом просить визнати недійсним колективний договір, і, вважаючи його недійсним, зазначає про необґрунтованість вимог позивача за первісним позовом про стягнення 72 000 грн.

Позивач за зустрічним позовом, відповідач за первісним позовом звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просить стягнути з відповідача за зустрічним позовом, позивача за первісним позовом отримані ним грошові кошти у сумі 7669, 57 грн. та визнати недійсним колективний договір, укладений між трудовим колективом та адміністрацією КС «Айдар-Кредит».

В обґрунтування свого позову позивач за зустрічним позовом посилається на те, що за період роботи в КС «Айдар-Кредит» на посаді в.о. голови правління з 30.08.2013 відповідач за зустрічним позовом неодноразово, користуючись своїм службовим становищем, необґрунтовано нараховував собі премії, доплати та інші платежі. Так, відповідач за зустрічним позовом видав накази про виконання обовязків охоронців під час їх відпустки та нарахування собі доплат у розмірі 100% посадового окладу охоронців. Однак, відповідач за зустрічним позовом роботу охоронців не виконував. Також останнім 25.10.2013 наказом № 61 відповідачем за зустрічним позовом нарахував собі премію у розмірі 100% від посадового окладу, однак протоколом спостережної ради від 06.11.2013 було прийнято рішення про скасування наказу № 61 та зобовязано голову правління повернути зайво нараховані кошти до каси підприємства, чого останнім зроблено не було.

Крім того, відповідач за зустрічним позовом 22.10.2014 подав на повідомну реєстрацію до управління соціального захисту населення колективний договір, укладений між трудовим колективом та адміністрацією КС «Айдар-Кредит». Згідно протоколу засідання спостережної ради № 4а від 01.03.2014 дію вказаного договору було зупинено, оскільки його укладено з порушенням трудового законодавства та без відома спостережної ради.

Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом до судового засідання не прибув, у заяві просить справу розглянути без його участі, задовольнити його позов, у задоволенні зустрічного позову просить відмовити.

Представники відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом у судовому засіданні зустрічний позов підтримали, просили його задовольнити, у задоволенні первісного позову просили відмовити.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, оцінивши надані докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд виходить з такого.

Згідно наказу б/н від 30.08.2013 позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_3 прийнято на посаду голови правління кредитної спілки «Айдар-Кредит» з 30.08.2013 (а.с. 137, том № 1).

21.01.2014 останнього було звільнено з займаної посади за власним бажанням на підставі поданої ним заяви (витяг з протоколу засідання спостережної ради від 14.01.2014 № 11, а.с. 37, том № 1).

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Позивачем в обґрунтування своїх вимог надано довідку про доходи № 196 від 18.02.2014, відповідно до якої позивачу за первісним позовом нарахована за січень 2014 року заробітна плата у сумі 11 791,02 грн. (а.с. 40, том № 1).

Суд критично оцінює надану довідку з огляду на таке.

Відповідно до списку працівників розрахункової відомості по обраним працівникам за січень 2014 року (а.с. 18, том № 1) - за січень 2014 року ОСОБА_3 нараховано 5791,01 грн., на початок місяця заборгованість за грудень 2013 року становила 4916,40 грн. («вх..залишок»), компенсація за відпустку 2076,27 грн., з них виплачено авансу 2500 грн. Залишок становить 2308,70 грн.

Судом встановлено, що сума 4916,40 грн. заборгованість за грудень 2013 року була сплачена позивачу за первісним позовом 21.01.2014, що підтверджується відомістю на виплату грошей № 4 за грудень 2013 року (а.с. 120, том № 1).

Судом встановлено та не оспорено сторонами у справі, що позивачу за первісним позовом за січень 2014 року було сплачено аванс у сумі 2500 грн. та 2308,70 грн. залишок, що підтверджується бухгалтерськими документами (а.с. 107, 110, 113, 114, 116, 118, том № 1).

В той же час, на день звільнення позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом залишок 2308,70 грн. сплачено не було.

З матеріалів справи вбачається, що згідно заяви позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом від 10.06.2016 останній просив заборгованість з заробітної плати у сумі 2308,70 грн. зарахувати на рахунок заборгованості з кредиту (а.с. 89, том № 1).

Згідно картки платежів по гривневій кредитній лінії ОСОБА_3 12.06.2014 сплачено в рахунок погашення кредиту заборгованість у сумі 2308,70 грн. (а.с. 94-96, том № 1).

Таким чином, відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом припустився порушення трудового законодавства України щодо здійснення повного розрахунку з позивачем за первісним позовом, відповідачем за зустрічним позовом при його звільненні.

В той же час, на час розгляду справи у відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом відсутня заборгованість перед позивачем за первісним позовом, відповідачем за зустрічним позовом щодо сплати заробітної плати.

Відповідно до приписів ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, враховуючи відсутність заборгованості з заробітної плати на час розгляду справи, у задоволенні вимог позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом про стягнення заборгованості з заробітної плати слід відмовити у звязку з необґрунтованістю вимог.

Судом не приймаються доводи відповідача за первісним позовом про те, що сторонами досягнуто домовленості щодо наявної заборгованості, оскільки така домовленість, як пояснив представник відповідача за первісним позовом в судовому засіданні, є усною та жодним письмовим документом не підтверджена.

Суд також не приймає доводи відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом про те, що позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом з власної вини не отримав належну йому до виплати заробітну плату в день звільнення, оскільки вони ніякими доказами не доведені.

Вимоги позивача за первісним позовом щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Оскільки в матеріалах справи містяться декілька документів, які визначають розмір середнього заробітку позивача за первісним позовом, які не відповідають один одному (а.с. 5, 7, 38, 39, 166, том № 1), суд при визначенні цього розміру виходить з норм, передбачених Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок).

Так, згідно вказаного Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу за первісним позовом за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню (листопад та грудень 2013 року), було нараховано заробітну плату у сумі посадового окладу у сумі 6000 грн. (а.с. 5, 6, 7, 38, 39, 40, 117, 119, том № 2).

Отже, відповідно до приписів Порядку середній заробіток позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом становить 279,07 грн.

Таким чином, позивачу за первісним позовом, відповідачу за зустрічним позовом слід виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у сумі 39627,94 грн. з розрахунку (за період з 21.01.2014 по 12.06.2014 (день фактичного розрахунку)), що становить 142 дні.

Суд відхиляє доводи позивача за первісним позовом про те, що йому слід виплатити середній заробіток за весь час затримки по день винесення рішення, оскільки це суперечить ст. 117 КЗпП України та не відповідає фактичним обставинам справи, так як заборгованість з заробітної плати у сумі 2308,70 грн. була сплачена позивачу за первісним позовом 12.06.2014.

Отже, відповідач за первісним позовом допустився порушення трудового законодавства щодо належного розрахунку при звільненні, однак таке порушення ним було усунено 12.06.2014.

За таких обставин, у задоволенні вимог первісного позову щодо стягнення середнього заробітку слід задовольнити частково у сумі 39627,94 грн., в решті вимог слід відмовити за необґрунтованістю.

Що стосується вимог позивача за первісним позовом про стягнення дванадцятимісячного розміру середньої заробітної плати суд виходить з такого.

Відповідно до п. 4 розділу 4 колективного договору при наявності доведеного порушення чинного законодавства при звільненні працівника адміністрація зобовязується виплатити, окрім інших виплат, компенсацію в розмірі дванадцятимісячного середнього заробітку (а.с. 92, том № 1).

Згідно вимог зустрічного позову позивач за зустрічним позовом просить визнати недійсним колективний договір, укладений між трудовим колективом та адміністрацією КС «Айдар-Кредит».

Суд, розглядаючи ці вимоги, виходить з такого.

26.12.2013 адміністрацією КС «Айдар-Кредит», в особі голови правління ОСОБА_3, та трудовим колективом, в особі уповноваженого представника трудового колективу ОСОБА_5, було укладено колективний договір.

Згідно напису про повідомну реєстрацію колективного договору даний колективний договір зареєстровано 27.01.2014 за № 3 (а.с. 83, том № 1); згідно листа реєструючого органу управління соціального захисту населення Новопсковської райдержадміністрації від 27.01.2014 № 16-7/8-187 проведена повідомна реєстрація колективного договору КС «Айдар-Кредит» (а.с. 84, том №1).

Відповідно до ст. 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов'язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Статтею 11 КЗпП України передбачено, що колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають права юридичної особи.

Колективний договір може укладатися в структурних підрозділах підприємства, установи, організації в межах компетенції цих підрозділів.

Згідно ст. 12 КЗпП України колективний договір укладається між власником або уповноваженим ним органом (особою), з однієї сторони, і первинною профспілковою організацією, які діють відповідно до своїх статутів, а у разі їх відсутності - представниками, вільно обраними на загальних зборах найманих працівників або уповноважених ними органів, з другої сторони. Якщо на підприємстві, в установі, організації створено кілька первинних профспілкових організацій, вони повинні на засадах пропорційного представництва (згідно з кількістю членів кожної первинної профспілкової організації) утворити об'єднаний представницький орган для укладення колективного договору. В цьому разі кожна первинна профспілкова організація має визначитися щодо своїх конкретних зобов'язань за колективним договором та відповідальності за їх невиконання. Первинна профспілкова організація, що відмовилася від участі в об'єднаному представницькому органі, позбавляється права представляти інтереси працівників при підписанні колективного договору.

Статтею 3 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що колективний договір укладається між роботодавцем з однієї сторони і одним або кількома профспілковими органами, а у разі відсутності таких органів - представниками працівників, обраними і уповноваженими трудовим колективом з іншої сторони.

Отже, сторонами колективного договору є роботодавець та трудовий колектив. В даному випадку сторонами колективного договору є адміністрація КС «Айдар-Кредит» та уповноважений від трудового колективу.

Вимога про визнання колективного договору позивачем за зустрічним позовом предявлена до фізичної особи ОСОБА_3, який не є стороною колективного договору, а отже не є належним відповідачем в даній позовній вимозі.

В судовому засіданні представник позивача за зустрічним позовом зазначив, що позов поданий до належного відповідача за зустрічним позовом, а тому саме такий позов за таким субєктним складом повинен розглядатися судом.

Відповідно до ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Враховуючи, що представником позивача за зустрічним позовом не подано до суду клопотання про заміну неналежного відповідача, суд за власної ініціативи, враховуючи імперативні приписи ст. 33 ЦПК України, позбавлений можливості здійснити заміну неналежного відповідача.

За таких обставин, у задоволенні вимоги зустрічного позову про визнання колективного договору недійсним слід відмовити, оскільки він предявлений до неналежного відповідача за зустрічним позовом.

Судом встановлено, що відповідач за первісним позовом припустився порушень трудового законодавства щодо своєчасного та повного розрахунку з заробітної плати звільненому працівнику позивачу за первісним позовом.

Отже, зазначені вимоги позивача за первісним позовом про стягнення дванадцятимісячної заробітної плати є обґрунтованими, однак останній припустився помилки при розрахунку вказаних сум.

Так, позивачем за первісним позовом було визначено суму 72000 грн. з розрахунку середньомісячної заробітної плати у сумі 6000 грн., що не відповідає фактичним обставинам справи та наявним у справі доказам.

Відповідно до довідки про середню заробітну плату за 2013 рік № 7 від 21.03.2016 розмір середньомісячної заробітної плати становить 5305,81 грн. (а.с. 166, том № 1), а нарахована за 2013 рік сума заробітної плати становить 63669,70 грн.

Отже, належною до стягнення є сума 63669,70 грн., що дорівнює 5305,81 грн. х 12 місяців = 63669,70 грн., яка і підлягає задоволенню.

В решті вимог позивача за первісним позовом щодо стягнення дванадцятимісячного розміру середньої заробітної плати слід відмовити у звязку з його необґрунтованістю та недоведеністю.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача за первісним позовом про те, що дію колективного договору було зупинено до укладення нового колективного договору (а.с. 82, том № 1) з огляду на таке.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов'язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Колективний договір, угода набирають чинності з дня їх підписання представниками сторін або з дня, зазначеного у колективному договорі, угоді.

Як вбачається з умов колективного договору останній був укладений адміністрацією підприємства та трудовим колективом 26.12.2013, згідно п. 6 р. І колективного договору він набуває чинності з 01.01.2014 та діє протягом року.

Відповідно до п. 11 р. І колективного договору жодна з сторін, що уклали цей договір, не може протягом усього строку його дії в односторонньому порядку приймати рішення, що змінюють норми, положення, зобовязання колективного договору або припиняють їх виконання.

Отже, даний колективний договір набув чинності з 01.01.2014 і діяв на день звільнення позивача за первісним позовом.

Що стосується вимог позивача за первісним позовом про стягнення вихідної допомоги у сумі 18 000 грн., суд виходить з наступного.

В обґрунтування своїх вимог позивач за первісним позовом послався на довідку про доходи № 196 від 18.02.2014 та розрахунковий лист за лютий 2014 року, згідно яких йому нараховано за лютий 2014 року вихідну допомогу у сумі 18 000 грн.

Згідно пояснень представників відповідача за первісним позовом, такого нарахування не було, оскільки не видавались відповідні накази, і позивач за первісним позовом не працював на підприємстві у лютому 2014 році, тому йому не нараховувались ніякі виплати.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно показань свідка ОСОБА_6, 18.02.2014 ОСОБА_3 видавалась довідка про доходи № 196, свідок підписала довідку та поставила печатку, однак відомості в ній не перевірила. Свідок зазначила, що наказу про нарахування цієї вихідної допомоги не видавалось, бухгалтерські документи з цього приводу відсутні, ОСОБА_3 в період з 22.01.2014 по 18.02.2014 грошові кошти не нараховувались, дана сума в довідці була зазначена помилково.

Відповідно до довідки № 1869 від 09.12.2015 УПФУ в Новопсковському районі Луганської області дані про заробіток та стаж в базі даних СПОВ за 2014 рік у ОСОБА_3 відсутні (а.с. 41, том № 1).

Таким чином, суд дійшов висновку, що знайшли своє підтвердження твердження відповідача за первісним позовом про відсутність нарахування позивачу за первісним позовом вихідної допомоги у сумі 18 000 грн. у лютому 2014 році.

За таких обставин, у задоволенні цих вимог позивача за первісним позовом слід відмовити у звязку з їх недоведеністю.

Враховуючи вищевикладене, аналізуючи наведене вище законодавство, доводи сторін, вимога позивача за первісним позовом є частково обґрунтованою з викладених вище підстав, а тому позов підлягає частковому задоволенню в частині вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки у сумі 39627,94 грн., дванадцятимісячного розміру середньої заробітної плати у сумі 63669,70 грн., в решті позовних вимог первісного позову слід відмовити у звязку з необґрунтованістю.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом, що позивачем за первісним позовом, відповідачем за зустрічним позовом заявлено первісний позов за межами строків позовної давності з огляду на таке.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу.

Отже, до вимог позивача за первісним позовом не застосовується строк позовної давності.

Така позиція також викладена у постанові ВСУ у справі № 6-1395цс16 від 26.10.2016, в якій зазначено, що проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України слід дійти висновку про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

Щодо вимог зустрічного позову про стягнення грошових коштів з відповідача за зустрічним позовом суд зазначає таке.

Згідно наказу № 57 від 04.10.2013 надано чергову відпустку охоронцю ОСОБА_7 (а.с. 70, том № 1), наказу № 56 від 03.10.2013 надано чергову відпустку охоронцю ОСОБА_8 (а.с. 71, том № 1), наказу № 55 від 03.10.2013 надано чергову відпустку охоронцю ОСОБА_9 (а.с. 72, том № 1).

Наказом № 58 від 04.10.2013 призначено виконуючим обовязки охоронця ОСОБА_7 з доплатою окладу охоронця ОСОБА_3 (а.с. 73, том № 1).

Наказом № 61 від 25.10.2013 за сумлінну працю, понадурочно відпрацьований час в ході підготовки до загальних зборів членів 26.10.2013 премійовано працівників КС «Айдар-Кредит» у розмірі: ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 по 50% від посадового окладу згідно штатного розпису, ОСОБА_13, ОСОБА_14 80% і 100% від посадового окладу відповідно (а.с. 67, том №1).

Засіданням спостережної ради № 5 від 14.11.2013 зобовязано голову правління ОСОБА_3 скасувати наказ № 61 від 25.10.2013 та наказ № 58 від 04.11.2013 (а.с. 75, том №1).

Засіданням спостережної ради № 4 від 06.11.2013 скасовано наказ № 61 від 25.10.2013 (а.с. 78, том №1).

Позивач за зустрічним позовом вважає, що відповідач за зустрічним позовом не виконував обовязки охоронця, тому повинен повернути нараховані кошти підприємству. Наказ № 61 про преміювання працівників, на думку позивача за зустрічним позовом, також є незаконним.

Також позивач за зустрічним позовом вважає, що діями відповідача за зустрічним позовом підприємству завдана шкода.

Доводи позивача за зустрічним позовом судом не приймаються з огляду на таке.

Згідно п. 1.9 посадової інструкції охоронця у період тимчасової відсутності охоронця його обовязки покладаються на особу, призначену у встановленому порядку відповідно до наказу голови правління кредитної спілки.

Відповідно до ст. 105 КЗпП України працівникам, які виконують на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд з своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткову роботу за іншою професією (посадою) або обов'язки тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи, провадиться доплата за суміщення професій (посад) або виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника. Розміри доплат за суміщення професій (посад) або виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника встановлюються на умовах, передбачених у колективному договорі.

Суд дійшов висновку про те, що відсутність підпису відповідача за зустрічним позовом у журналі виходу на роботу не свідчить про невиконання обовязків охоронця.

Позивач за зустрічним позовом відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України не довів обґрунтованість своїх вимог, а саме, що відповідач за зустрічним позовом не виконував обовязки тимчасово відсутнього охоронця.

Суд також зазначає, що відповідно до п. 7.1. Правил трудового розпорядку працівників за зразкове виконання трудових обовязків, сумлінне ставлення до роботи і вагоме досягнення в праці до працівників КС «Айдар-Кредит» застосовуються такі види заохочень, зокрема, нагородження грошовою премією.

Згідно п. 7.2 Правил заохочення впроваджуються наказом.

Відповідно до пункту 3 розділу 5 адміністрація зобовязується здійснювати преміювання працівників при наявності ліміту фонду оплати праці.

Позивач за зустрічним позовом у судовому засіданні зазначив, що діями відповідача за зустрічним позовом по виданню вищезазначених наказів та нарахуванню собі премії завдана шкода підприємству.

Статтею 127 КЗпП України передбачено, що відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України.

Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу:

1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми;

2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв'язку з переходом на пенсію;

3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136).

Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене.

Згідно ст. 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. Стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу.

Суд дійшов висновку про те, що позивач за зустрічним позовом не довів неправомірність видачі відповідачем за зустрічним позовом наказів про преміювання та покладення на себе обовязків охоронця, а отже як наслідок завдання шкоди підприємству.

Позивачем за зустрічним позовом, відповідачем за первісним позовом також не доведено, що спостережна рада має право згідно установчих документів, Положення про правління кредитної спілки, Положення про спостережну раду скасовувати накази голови правління.

За таких обставин, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити у повному обсязі у звязку з його необґрунтованістю.

Суд не приймає як доказ покази свідків ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, оскільки їх покази не впливають на вирішення справи по суті.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом про те, що позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом брав гроші в касі підприємства на свої особисті потреби, не сплачував кредит, займався на підприємстві махінаціями, оскільки вказані обставини не стосуються предмету позову та не впливають на вирішення справи по суті.

Враховуючи вищевикладене, первісний позов підлягає задоволенню частково в частині стягнення з Кредитної спілки «ОСОБА_16 Кредит» на користь ОСОБА_3 заборгованості, яка складається з середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та дванадцятимісячного розміру середньої заробітної плати, в решті вимог первісного позову слід відмовити у звязку з його необґрунтованістю.

У задоволенні зустрічного позову кредитної спілки «ОСОБА_16 Кредит» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та визнання недійсним колективного договору слід відмовити з підстав, викладених вище.

Судові витрати за первісним позовом відповідно до ст. 88 ЦПК України стягуються з відповідача за первісним позовом пропорційно від задоволених вимог в дохід державного бюджету України.

Судові витрати за подання зустрічного позову за двома вимогами майнового (у сумі 1378 грн.) та немайнового характеру (у сумі 1378 грн.) стягуються з позивача за зустрічним позовом в дохід державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 8,10, 57, 59, 60, 88, 130, 174, 213-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Первісний позов ОСОБА_3 до кредитної спілки «Айдар-Кредит» про стягнення компенсації за невикористану відпустку, заборгованості по заробітній платі та компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати задовольнити частково.

Стягнути з Кредитної спілки «ОСОБА_16 Кредит» на користь ОСОБА_3 заборгованість у сумі 357251,34 грн., яка складається з 293581,64 грн. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, 63669,70 грн. дванадцятимісячного розміру середньої заробітної плати.

В решті вимог первісного позову ОСОБА_3 до кредитної спілки «Айдар-Кредит» відмовити.

Стягнути з Кредитної спілки «ОСОБА_16 Кредит» на користь державного бюджету України судовий збір у сумі 3572,51 грн.

У задоволенні зустрічного позову кредитної спілки «ОСОБА_16 Кредит» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та визнання недійсним колективного договору відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку, встановленого для подачі апеляційної скарги, якщо така не була подана.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано апеляційному суду Луганської області через Новопсковський районний суд Луганської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 13.12.2016.

Суддя: О.С. Стеценко