Справа № 318/2792/16-ц Номер провадження №2-о/318/57/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" листопада 2016 р. м. Камянка-Дніпровська

Камянсько-Дніпровський районний суд Запорізької області у складі: судді Васильченка В.В.; при секретарі Крук О.В; за участю: ОСОБА_1,

розглянувши цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Камянсько-Дніпровський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про встановлення факту смерті особи в певний час,

ВСТАНОВИВ:

29.11.2016 року заявниця ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення факту смерті особи в певний час, вказуючи, що вона, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є уроженкою м. Горлівка Донецької області Україна. Її рідним батьком є ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уроженець м. Горлівка Донецької області Україна. 31.03.2015 року ОСОБА_2, перебуваючи на тимчасово окупованій території в Донецькій області, помер. Після смерті батька залишилася спадщина на території Донецької області Україна. На підтвердження факту смерті ОСОБА_2 Микитівським відділом РАЦС м. Горлівка Державної реєстраційної палати Міністерства юстиції Донецької народної республіки було видане свідоцтво про смерть від 05.08.2016 року серія ДНР № 038237. Після смерті батька вона звернулася до відділу РАЦС Камянсько-Дніпровського РУЮ в Запорізькій області з метою державної реєстрації смерті батька та отримання свідоцтва про смерть встановленого законодавством України зразку, проте отримала відмову у проведенні державної реєстрації смерті, оскільки для підтвердження факту смерті ОСОБА_2 предявлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Вона є спадкоємцем за законом першої черги успадкування, інших спадкоємців немає. На даний час має намір оформити спадщину після смерті батька, проте відсутність свідоцтва про смерть є перешкодою у цьому. Встановлення факту смерті батька необхідно для приведення документів, що підтверджують факт смерті у відповідність до чинного законодавства України.

Просить встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уроженця м. Горлівка Донецької області Україна, який помер 31.03.2015 року у м. Горлівка Донецької області.

В судовому засіданні заявниця ОСОБА_1 заяву підтримала, просила задовольнити.

Представник заінтересованої особи Камянсько-Дніпровського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області до суду не зявився, просив справу розглянути у їх відсутність, проти заяви не заперечують.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до п.8 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно з ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Статтею 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що тимчасово окупованою територією України є ОСОБА_3 Крим та м. Севастополь.

Постановою Верховної Ради України №254-VIII від 17 березня 2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування.

Згідно з ч.1 Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» та Постанови Верховної Ради України №252-VIII від 17.03.2015 року (згідно додатку), яка набрала чинності 08 квітня 2015 року до окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, належать райони або їх частини, міста, селища і села, що знаходяться на територіях, які розташовані між державним кордоном України з Російською Федерацією, урізом води Азовського моря та лінією, яка визначена додатком до цієї постанови. Місто Горлівка віднесено до населених пунктів, у яких тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, а, відтак, і до тих, які визнано тимчасово окупованими територіями.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014р. №1085 «Про затвердження населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» м. Горлівка Донецької області віднесено до населених пунктів, на території яких органи державної влади, у тому числі органи реєстрації актів цивільного стану тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Частиною 1 ст. 257 ЦПК України визначено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Із копії паспорта заявника ОСОБА_1 вбачається, що вона зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_4. Розпорядженням голови Вищого спеціалізованого суду України №2710/38/14 від 2 вересня 2014 року змінено територіальну підсудність справ Калінінського, Микитівського та Центрально - Міського районних судів м. Горлівки та визначено їх підсудність Слов'янському міськрайоному суду Донецької області.

Відповідно до роз'яснень, наданих в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у заяві про встановлення факту смерті її батька зазначила, що останній помер у м. Горлівка та там похована, свідоцтво про смерть видане Микитівським відділом запису актів громадянського стану м. Горлівка державної реєстраційної палати Міністерства юстиції Донецької Народної ОСОБА_3 та недійсне на території України, встановлення факту необхідне їй для оформлення спадщини. До заяви ОСОБА_1 додала копію її паспорта, копію її свідоцтва про шлюб, копію свідоцтва про смерть батька, копію лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_2, копію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, копії карток платників податків ОСОБА_1 та ОСОБА_2, відповідь Камянсько-Дніпровського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про відмову у проведенні державної реєстрації смерті.

Із копії паспорта ОСОБА_1 вбачається, що вона народилась у місті Горлівка Донецької області та зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_4.

Із копії свідоцтва про шлюб заявника ОСОБА_1, виданого Микитівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції у Донецькій області, серії І-НО № 295019 від 28.09.2012 року вбачається, що її дівоче прізвище ОСОБА_2, по батькові Сергіївна.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, помер 31.03.2015 року, у віці 51 року про що 05.08.2016 року зроблений відповідний актовий запис про смерть № 14, місце смерті Донецька Народна Республіка, Калінінський район, м. Горлівка, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданого Микитівським відділом запису актів громадянського стану м. Горлівка державної реєстраційної палати Міністерства юстиції Донецької Народної ОСОБА_3, серії ДНР № 038237.

У звязку з чим 01.04.2015 року Горлівським відділенням КЗОЗ «Донецьке обласне бюро судово-медичної експертизи» видане лікарське свідоцтво про смерть № 770 на імя ОСОБА_2, який помер 31.03.2015 року, місце смерті Україна, Донецька область, Калінінський район, м. Горлівка, причина смерті печінково-ниркова недостатність.

ОСОБА_1 взята на облік внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується довідкою від 03.11.2016 року № 2312/000641, виданої Управлінням соціального захисту населення Камянсько-Дніпровської районної державної адміністрації Запорізької області

Листом від 24.11.2016р. за № 389/02-04-06-100 за підписом начальника Камянсько-Дніпровського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_1 відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті ОСОБА_2, оскільки для підтвердження факту смерті пред'явлено документ, виданий на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Згідно з п. 1 ст. 234 ЦПК окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до положень п. 5 ч. 2 цієї статті суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Особливий характер справ, які розглядаються в порядку окремого провадження зумовлює певні особливості процесу доказування, зокрема, відсутність змагальності в справі, оскільки сторонами в процесі є лише заявник та заінтересовані особи, активну позицію суду в процесі доказування, який за власним розсудом, з метою всебічного з'ясування обставин справи, може витребувати докази.

Так, згідно із частинами 1, 2, 3 ст. 235 ЦПК України під час розгляду справ окремого провадження суд зобов'язаний роз'яснити особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин справи. З метою з'ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Відповідно до роз'яснень, наданих в п. п. 1, 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин.

Згідно ч.2 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01.07.2010 р. № 2398-УІ державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Згідно ст.4 цього Закону органами державної реєстрації актів цивільного стану є: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації актів цивільного стану; відділи державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній ОСОБА_3 Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних управлінь юстиції (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану); виконавчі органи сільських, селищних і міських (крім міст обласного значення) рад.

Статтею ст. 17 вказаного Закону визначено, що державна реєстрація смерті проводиться державним органом реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою чи рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 58,59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; допустимими за змістом частини першої ст. 59 ЦПК України є докази, одержані в порядку, встановленому законом.

Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватися положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної ОСОБА_3 Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права.

Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v. the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду повинно ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території.

Таким чином, документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справи у порядку статті 257-1 ЦПК України.

Встановлення факту смерті батька заявниці необхідне їй для оформлення спадкових прав, тобто встановлення даного факту породжує юридичні наслідки для ОСОБА_1

Керуючись в п. п. 1, 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», ст. ст. 3, 10, 11, 57-60, 58-59, 212-215, ст. 234-235, ст. 256, ст. 257, ст. 257-1 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа: Камянсько-Дніпровський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про встановлення факту смерті особи в певний час задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2, чоловіка, ІНФОРМАЦІЯ_5, уроженця м. Горлівка Донецької області, Україна, який помер 31.03.2015 р. у м. Горлівка Калінінського району Донецької області, Україна, гр-на України, безпосередня причина смерті печінково-ниркова недостатність, місце проживання померлого Україна, АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя:ОСОБА_4