АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 676/5975/15-ц
Провадження № 22-ц/792/841/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Костенка А.М.,

суддів: Гринчука Р.С., Пастощука М.М.,

секретар Гриньова А.М.,

за участю: позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, представника третьої особи ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 676/5975/15-ц за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 10 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з додатковою відповідальністю "Кам'янець-Подільський електромеханічний завод", третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м.Кам'янець-Подільському Хмельницької області про зобовязання оплатити вартість путівки на санаторно-курортне лікування.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом, вказував, що з 1989 року працював на посаді інженера по налагоджуванню вантажо-підіймальних машин та механізмів на Кам'янець-Подільському електромеханічному заводі (правонаступником якого є ТзДВ Кам'янець-Подільського електромеханічного заводу). 28 грудня 1989 року під час роботи, виконуючи свої трудові обов'язки отримав травму ноги - перелом суглобу коліна, суглобу ступеневої частини ноги, забій лівого плеча. Нещасний випадок стався з вини відповідача, що підтверджується актом №1 за формою Н-1 від 12 лютого 2008 року. Згідно з висновком МСЕК від 7 липня 2008 року в результаті нещасного випадку отримав втрату 20% професійної працездатності. В обґрунтування позову зазначав, що йому рекомендовано санаторно-курортне лікування в санаторії з опорно-руховими захворюваннями, що підтверджується довідкою для одержання путівки на санаторно-курортне лікування від 17 червня 2015 року. У зв'язку з цим звернувся до ТзДВ «К-ПЕМЗ», як правонаступника К-ПЕМЗ із заявою про видачу путівки на санаторно-курортне лікування. Однак, у видачі путівки йому було відмовлено з поясненням, що на 2015 рік у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків Хмельницької області у м. Кам'янець-Подільському відсутні путівки на санаторно-курортне лікування. ОСОБА_1 вважав, що відмова є безпідставною. Тому просив стягнути з товариства з додатковою відповідальністю «Кам'янець-Подільський електромеханічний завод» вартість путівки в санаторій _____________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_5 Провадження № 22-ц/792/841/16

Доповідач Костенко А.М. Категорія № 19, 26 «Хмільник» в розмірі 14006 грн. на санаторно-курортне лікування та оплату проїзду в обидва боки до санаторію.

Під час розгляду справи, позивач уточнив позовні вимоги просив ухвалити рішення на підставі якого зобов'язати ТзДВ «К-ПЕМЗ» оплатити вартість путівки на санаторно-

курортне лікування в санаторії з опорно-руховими захворюваннями («Хмільник» (м. Хмільник), «Салют» (м. Одеса), «Брусниця» (Чернівецька область), що включає вартість путівки на санаторно-курортне лікування та оплату проїзду в обидва боки до санаторію.

Ухвалою Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 12 січня 2016 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, залучено відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м.Кам'янець-Подільському.

Рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 10 березня 2016 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. В скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове яким задоволити його позовні вимоги, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права. Вказує, що при вирішенні спору суд не взяв до уваги положення Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 9 та застосував норми права, які не підлягали застосуванню. Оскільки при вирішенні вказаного спору слід застосувати норми законодавства, які були чинними на час, коли стався нещасний випадок. Також вважає, що висновки суду суперечать ст. 173 КЗпП України згідно якої відповідальність за заподіяну шкоду працівнику, пов'язану із виконання ним своїх трудових обов'язків несе роботодавець (підприємство, установа, організація). Крім того, ОСОБА_1 вказує, що подав до суду заяву з уточненням позовних вимог, однак, суд в порушення норм процесуального права належним чином не вирішив вказану заяву, не навів відповідних висновків в рішенні суду.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 також подав апеляційну скаргу на вказане рішення суду, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, яким задоволити позовні вимоги, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права. Вказує, що під час вирішення спору суд безпідставно не взяв до уваги положення Постанови Держкомпраці СССР и Президіуму ВЦСПС від 13 лютого 1985 року № 50/п-2, яке втратило чинність 1 грудня 1990 року. Оскільки, на думку представника позивача, саме положення вказаної постанови слід застосувати під час вирішення спірних правовідносин. Також вважає, що суд не взяв до уваги, що акт №1 за формою Н-1 від 12 лютого 2008 року про нещасний випадок на виробництві був складений на підставі судового рішення лише у 2008 році саме з вини відповідача, який неправомірно відмовився його складати на час коли стався нещасний випадок. Також вказує, що суд при вирішенні спору застосував норми матеріального права, які не підлягали застосуванню. Зокрема, вважає невірним вирішення спірних правовідносин на підставі положень Закону України № 1105 XIV "Про загальнообов'язкове державне страхуванні від нещасних випадків на виробництві та професійне захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23 вересня 1999 року, а також Закону України № 77 - VIII "Про загальнообов'язкове соціальне страхування" від 28 грудня 2014 року, оскільки у позивача право на відшкодування шкоди виникло 28 грудня 1989 року, тому, слід застосовувати нормативні акти, які діяли на той час.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають відхиленню.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом вірно зясовані фактичні обставини справи та дана їм належна оцінка, а його висновки підтверджуються матеріалами справи і ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 1974 року по 2004 рік перебував у трудових відносинах з Камянець Подільським електромеханічним заводом, правонаступником якого є товариство з додатковою відповідальністю „Камянець Подільський електромеханічний завод.

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 24 жовтня 2005 року було встановлено факт нещасного випадку на виробництві, який мав місце 28 грудня 1989 року з ОСОБА_1 при виконанні ним роботи за завданням керівництва товариства (на дату ухвалення рішення суду ВАТ „Камянець Подільський електромеханічний завод) на будівництві житлового будинку та зобовязано підприємство скласти акт про даний нещасний випадок на виробництві за формою Н-1.

12 лютого 2008 року відповідною комісією у складі спеціалістів ВАТ „Камянець Подільський електромеханічний завод та Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України було складено акт №1 про нещасний випадок, повязаний з виробництвом за формою Н-1, який стався 28 грудня 1989 року з позивачем.

Як вбачається з довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності застрахованого серії 0-01-ХМ №000200 від 07 липня 2008 року, ОСОБА_1 у звязку з виробничою травмою встановлено 20% втрати працездатності на підставі акту огляду МСЕК №947.

Виробнича травма, яка сталася з ОСОБА_1 28 грудня 1989 року була взята на облік в 2008 році у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Камянці Подільському.

У відповідності до ст. 173 Кодекс законів про працю України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоровя або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28 грудня 2014 року в ОСОБА_6 України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» внесено зміни та його викладено в новій редакції з новою назвою «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування»).

У відповідності до ст. 21 та розділу «ПРИКІНЦЕВІ ПОЛОЖЕННЯ» Закону України від 23 вересня 1999, № 1105-XIV "Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, яке спричинило втрату працездатності» в редакції на час його прийняття, уразі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні.

ОСОБА_6 набирає чинності з 1 січня 2001 року. Відшкодування шкоди, медична, професійна та соціальна реабілітація провадяться Фондом соціального страхування від нещасних випадків також зазначеним у статті 8 цього Закону особам, які потерпіли до набрання ним чинності та мали право на зазначені страхові виплати і соціальні послуги; уся заборгованість потерпілим на виробництві та членам їх сімей, яким до набрання чинності цим Законом підприємства, установи та організації не відшкодували матеріальної та моральної (немайнової) шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, повинна бути виплачена Фондом соціального страхування від нещасних випадків з сьомого місяця після набрання чинності цим Законом і до 1 січня 2003 року згідно з графіком, затвердженим Кабінетом Міністрів України та погодженим з профспілковими об'єднаннями.

Згідно ст. 9 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28 грудня 2014 року в ОСОБА_6 України "Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, яке спричинило втрату працездатності» внесено зміни та його викладено в новій редакції з новою назвою «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування») основними завданнями Фонду та його робочих органів є надання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг відповідно до цього Закону

Відповідно до ст. 29 цього ж Закону для забезпечення відновлення здоров'я застрахована особа має право на лікування в реабілітаційних відділеннях санаторно-курортних закладів після перенесених захворювань і травм за рахунок коштів Фонду.

Ст. 42 цього ж Закону передбачено, що Фонд фінансує витрати на медичну та соціальну допомогу, у тому числі на додаткове харчування, придбання ліків, спеціальний медичний, постійний сторонній догляд, побутове обслуговування, протезування, медичну реабілітацію, санаторно-курортне лікування, придбання спеціальних засобів пересування тощо, якщо потребу в них визначено висновками МСЕК та індивідуальною програмою реабілітації інваліда (у разі її складення). Витрати на ліки, лікування, протезування (крім протезів з дорогоцінних металів), придбання санаторно-курортних путівок, предметів догляду за потерпілим визначаються на підставі виданих лікарями рецептів, санаторно-курортних карток, довідок або рахунків про їх вартість. Потерпілому, який став інвалідом, періодично, але не рідше одного разу на три роки, а інвалідам І групи щорічно безоплатно за медичним висновком надається путівка для санаторно-курортного лікування; у разі самостійного придбання путівки її вартість компенсує Фонд у розмірі, встановленому правлінням Фонду.

Постановою Пленуму Верховного Суду України 27 березня 1992 року, № 6 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди визначено, що відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоровя від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. ОСОБА_6 законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообовязкове державне соціальне страхування, Закону від 23 вересня 1999 року №1105-ХІV „Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, Закону України „Про охорону праці (в редакції Закону від 21 листопада 2002 року, №229-ІV), Кодексу законів про працю України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів у тій їх частині, що не суперечать Закону №1105-ХІV.

Відповідно до п. 12 вказаної постанови, на підставі Закону N 1105-XIV у вигляді страхових виплат відшкодовується шкода особам, які застраховані від нещасного випадку відповідно до цього Закону, та особам, право яких на отримання відшкодування шкоди, заподіяної їм унаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, пов'язаних із виконанням ними трудових обов'язків, було встановлено раніше згідно з відповідним законодавством СРСР, Української РСР або України. У разі смерті зазначених потерпілих право на страхові виплати належить членам їхніх сімей та утриманцям.

Особам, які потерпіли на виробництві до 1 квітня 2001 року, Фонд сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги з того часу, коли відповідні підприємства передали йому в установленому порядку документи, що підтверджують право цих працівників (членів їхніх сімей) на такі виплати й послуги, або коли таке право встановлено в судовому порядку.

Уся заборгованість із відшкодування зазначеної матеріальної та моральної шкоди виплачується потерпілим на виробництві та членам їхніх сімей (утриманцям) роботодавцями, а в разі їх ліквідації без створення правонаступника - Фондом. Спори, що виникають із приводу заборгованості, повинні вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на відшкодування шкоди.

Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року, № 6 дія Закону N 1105-XIV не поширюється на працівників, які виконували роботу не відповідно до трудового договору, а на інших юридичних підставах і не є суб'єктами страхування від нещасного випадку, а також на осіб, зазначених у ст. 11 цього Закону, які не сплачували страхових внесків із добровільного страхування від нещасного випадку. Питання про відповідальність за ушкодження їхнього здоров'я має вирішуватись на підставі відповідних норм цивільного законодавства.

Відповідно до п. 11 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, у разі настання страхового випадку Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, страхові виплати, передбачені ст. 28 Закону N 1105-XIV. Право на отримання потерпілим одноразової допомоги та щомісячної страхової виплати настає з дня встановлення йому медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) стійкої втрати професійної працездатності.

В правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-801цс15 зазначено, що на підставі Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у вигляді страхових виплат відшкодовується шкода особам, які застраховані від нещасного випадку відповідно до цього Закону, та особам, право яких на отримання відшкодування шкоди, заподіяної їм унаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, повязаних із виконанням ними трудових обовязків, було встановлено раніше згідно з відповідним законодавством СРСР, Української РСР або України. У разі смерті зазначених потерпілих право на страхові виплати належить членам їхніх сімей та утриманцям.

Особам, які потерпіли на виробництві до 1 квітня 2001 року, Фонд сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги з того часу, коли відповідні підприємства передали йому в установленому порядку документи, що підтверджують право цих працівників (членів їхніх сімей) на такі виплати й послуги, або коли таке право встановлено в судовому порядку (пункт 2 статті 7 «Прикінцеві положення» Закону України «Про страхові виплати на загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин).

Уся заборгованість із відшкодування зазначеної матеріальної та моральної шкоди виплачується потерпілим на виробництві та членам їхніх сімей (утриманцям) роботодавцями, а в разі їх ліквідації без створення правонаступника Фондом. Спори, що виникають із приводу заборгованості, повинні вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на відшкодування шкоди.

Таким чином, як вбачається з вищезазначеного, вирішення питання щодо визначення законодавства, яке підлягає застосуванню до спірних відносин, залежить від часу отримання позивачем ОСОБА_1 права на відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок нещасного випадку на виробництві, який стався з ним 28 грудня 1989 року, а не від дати заподіяння цієї шкоди. Матеріалами справи встановлено, що з липня місяця 2008 року і до цього часу відповідальною особою за своєчасність та повноту виплат на санаторно-курортне лікування застрахованої особи в період після 2008 року при наявності для того законних підстав, є Фонд соціального страхування України, а не підприємство та саме до Фонду соціального страхування України повинен звертатись позивач щодо придбання чи надання йому путівки на санаторно-курортне лікування, і саме Фонд повинен у відповідності з чинним законодавством приймати відповідне рішення.

З врахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в позові до ТОВ „Камянець Подільський електромеханічний завод є обґрунтованим.

Доводи апелянтів, що суд неправомірно відмовив в позові з посилання на ст. 173 Кодексу Законів про працю України в редакції на час отримання позивачем травми, за якою підприємства, установи і організації несуть відповідальність за шкоду, заподіяну робітникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаних виконанням ними трудових обовязків, слід відхилити.

В редакції ст. 173 Кодексу Законів про працю України на час виникнення спірних правовідносин між сторонами, тобто на 2016 рік, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. З 2001 року у відповідності до чинного законодавства така шкода відшкодовується Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, а не підприємством.

Підприємства, установи та організації лише відшкодовують заборгованість по матеріальній шкоді, яка виникла перед потерпілим до набрання чинності Законом «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

В даній цивільній справі позивач ставить питання про зобовязання підприємства оплатити вартість путівки на санаторно-курортне лікування на даний час в 2016 році, однак це не є заборгованістю підприємства по відшкодуванню, яка виникла до 2001 року, а тому такий обовязок не може бути покладений саме на підприємство, а застосуванню при вирішення даного спору підлягає ст. 173 Кодексу Законів про працю України саме в редакції на даний час.

В силу вимог чинного законодавства вирішення цього питання входить до компетенції Фонду соціального страхування України.

Не спростовують висновків суду також інші доводи апеляційних скарг.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів обох апеляційних скарг не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 10 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : /підпис/ ОСОБА_7

Судді: /підпис/ ОСОБА_8

/підпис/ ОСОБА_9

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду А.М. Костенко