Справа №473/450/16-ц 18.04.2016 18.04.2016 18.04.2016
Справа №473/450/16-ц Головуючий першої інстанції Вуїв О.В.
Провадження №22-ц/784/835/16 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
УХВАЛА

Іменем України

18 квітня 2016 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 лютого 2016 року, ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання частково недійсним кредитного договору,

УСТАНОВИЛА:

У січні 2016 року ОСОБА_2 пред'явив вищевказаний позов до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») з подальшим його уточненням.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 15 липня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», і ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту №0 (при застосуванні ануїтетної схеми погашення), за умовами якого, останній отримав кредит в іноземній валюті в сумі 26 360 доларів США, зі сплатою відсотків за користування ним у розмірі 14% річних та строком погашення до 14 липня 2023 року.

Однак, як на думку позивача, пункти 1.3.1 та 10.2 вищевказаного договору були виписані з грубим порушенням вимог законодавства з питань захисту прав споживачів, а тому як наслідок, мають бути визнані недійсними.

Так, пунктом 1.3.1 договору передбачено право банку щомісячно переглядати розмір процентної ставки відповідно до його умов.

Крім того, у разі користування кредитними коштами понад встановлений договором термін, ПАТ «УкрСиббанк» автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі збільшеному вдвічі від ставки, вказаної у п.1.3.1.

Також, відповідач в односторонньому порядку даним договором залишив за собою право в будь-який час підвищувати процентну ставку. Зокрема, пунктом 10.2 передбачено, що протягом дії договору банк відповідно до його умов може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення у разі настання будь-якої з обставин передбаченої договором.

Посилаючись на те, що пункти 1.3.1 та 10.2 зазначеного договору, з врахуванням видачі кредиту в іноземній валюті та значного знецінення національної валюти України, є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, зокрема щодо подвоєння процентної ставки по договору, оскільки фактично встановлюють не плату за користування кредитними коштами, а додаткову фінансову санкцію за неналежне виконання позичальником зобов'язання та такими, що створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача кредитних послуг, а також щодо можливості банком в односторонньому порядку збільшувати процентну ставку за договором, оскільки встановлюють дискримінаційні правила зміни процентної ставки, просив визнати їх в цій частині недійсними.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 лютого 2016 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, від імені якого діє представник ОСОБА_3, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, міськрайонний суд виходив з того, що відсутні правові підстави для визнання пунктів 1.3.1 та 10.2 договору в оскаржуваній частині недійсними.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом першої інстанції, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В силу ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

П.1 ч.2 ст.11 ЦК України, договори, які є одним з видів правочину, є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ст.3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є свобода договору.

Статтею 14 ЦК України встановлено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Положеннями ст.627 ЦК України визначено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.ст.6,202,203 ЦК України, правочином визнається дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин є дійсним, якщо:

- його зміст не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

- особа, яка його вчиняє, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасників є вільним і відповідає їх внутрішній волі;

- він вчинений у формі, встановленій законом й спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (ст.ст.203, 215-216 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

За правилами ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір (правочин) нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.

При цьому, правом пред'явлення позову про визнання договору недійсним. відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України наділені сторони за договором, а також інші заінтересовані особи, що заперечують його дійсність на підставах, встановлених законом.

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним - то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що 15 липня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», і ОСОБА_2 у простій письмові формі укладено договір про надання споживчого кредиту №0 (при застосуванні ануїтетної схеми погашення), за умовами якого, позичальник отримав у тимчасове користування на умовах повернення, строковості та платності кредит (грошові кошти) в іноземній валюті у розмірі 26 360 доларів США та зобов'язався за користування вказаними кредитними коштами у межах встановленого терміну сплачувати обумовлені сторонами проценти та повернути кредит в строк до 14 липня 2023 року (а.с. 3-6).

Порядок нарахування та зміни розміру процентної ставки передбачено п.1.3.1 розділу 1 та розділом 10 вищевказаного кредитного договору.

Відповідно до п.1.3.1 кредитного договору за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 14.00% річних.

Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов договору.

У випадку, якщо банк не повідомив позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування відповідно до умов договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим договором в попередньому місяці.

За користування кредитними коштами понад встановлений договором термін банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі збільшеному вдвічі від ставки, вказаної в п.1.3.1. Нарахування вищевказаної процентної ставки на прострочену суму основного боргу починається з дня виникнення простроченої суми основного боргу, а саме з наступного дня після дня не сплати або не повної сплати платежу встановленого у договорі. Проценти нараховуються на прострочену суму основного боргу за підвищеною ставкою до моменту погашення такої заборгованості.

Також банк протягом дії договору може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення у разі настання обставин, передбачених договором, а саме: порушення позичальником кредитної дисципліни; погіршення фінансового стану останнього; здійснення поточних коливань процентних ставок за вкладами та/або кредитами або зміна у грошово - кредитній політиці НБУ (п.10.2 договору).

Для цього банк не пізніше 14 календарних днів до дня зміни розміру процентної ставки в сторону збільшення повідомляє позичальника про встановлення нової процентної ставки, із зазначенням її розміру та дати початку дії такої ставки, шляхом направлення поштою за адресою позичальника відповідного рекомендованого листа.

У разі незгоди з новим розміром процентної ставки за користування кредитними коштами, позичальник у строк не пізніше ніж 7 календарних днів до дати початку дії нової ставки, вказаної у повідомленні банку зобов'язується надати на зазначену у договорі адресу банку письмове повідомлення про свою незгоду із такою новою ставкою. В разі відсутності заперечень позичальника ставка вважається погодженою.

Отже, з врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що між сторонами мають місце договірні відносини, зокрема, кредитні, які повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та в установлений строк (ст.ст.526,527,530 ЦК України).

Зі змісту позовної заяви убачається, що вона заявлена з посиланням на несправедливість окремих умов договору про надання споживчого кредиту №0 від 15 липня 2008 року з підстав, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів».

Разом з тим, при вирішенні спору щодо правомірності дій відповідача в частині підвищення процентної ставки в односторонньому порядку, необхідно розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641-642 ЦК України або в порядку, визначеному ч.6 ст.1056-1 ЦК України.

У даному випадку, враховуючи умови договору, процентна ставка може бути збільшена виключно з передбачених договором підстав та за взаємною згодою сторін.

Так, сторони під час укладення договору узгодили між собою та зафіксували у договорі, що плата за користування кредитом буде становити 14% річних за користування коштами протягом узгодженого в договорі строку, та подвійна ставка 28% річних, в разі продовження користування кредитом понад угоджений в договорі строк.

При цьому, укладаючи договір про надання споживчого кредиту, ОСОБА_2 був ознайомлений з його змістом та погодився з тим, що всі умови договору є зрозумілими і справедливими по відношенню до нього, у тому числі умови, викладені у п.1.3.1 договору.

Щодо права банка змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення у випадках, передбачених договором, то таким правом банк може скористатися виключно з передбачених договором підстав (п.10.2 договору) та за взаємною згодою сторін, що дозволяється положеннями ст.ст.611,651,652 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів».

Посилання ж позивача на те, що умови договору є несправедливими, колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з наступного.

Відповідно до умов вказаного кредитного договору банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Проте, як судом першої інстанції, так і колегією суддів, не встановлено таких ознак у спірному договорі, а тому відсутні підстави для кваліфікації його умов несправедливими та визнання недійсним положень договору.

До того ж, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

До таких правових висновків дійшов і Верховний Суд України, висловивши свою правову позицію у постанові від 02 грудня 2015 року, справа №6-1341цс15. З урахуванням вимог ст.360-7 ЦПК України, така правова позиція повинна враховуватися судами при розгляді справ.

Разом з тим, позивач підписав кредитний договір, між банком та ним досягнуто згоди з усіх істотних умов договорів, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. ОСОБА_2 на момент укладення договорів не заявляв додаткових вимог щодо його умов та в подальшому виконував такий договір, а тому підстави для визнання положень пунктів 1.3.1 та 10.2 договору, передбачені нормами Закону України «Про захист прав споживачів», відсутні.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції законне та обґрунтоване, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а зводяться до переоцінки наданих доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, тому підстав для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина