Справа № 383/1065/16-ц
Провадження №2/383/520/16
УХВАЛА

13 грудня 2016 року суддя Бобринецького районного суду Кіровоградської області Бондаренко В.В. розглянувши заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа на стороні позивачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4, про стягнення коштів за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом в якому просять стягнути з ОСОБА_3 на їхню користь 4027,50 доларів США, що еквівалентно по курсу долара станом на 05.12.2016 року 2589,8742 104307,18 грн., як половину коштів, отриманих ОСОБА_4 в інтересах сімї з ОСОБА_3 в якості позики за договором позики від 09 листопада 2006 року 15 червня 2013 року.

Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 13 грудня 2016 року відкрито провадження у справі.

Разом з позовною заявою позивачами подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову в якому з метою забезпечення позовних вимог просили вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту майно відповідача ОСОБА_3, оскільки вважають, що виконання рішення суду може бути ускладненим через відчуження майна боржника до ухвалення рішення суду про стягнення коштів в якості боргу за договором позики.

Перевіривши вищезазначену заяву про забезпечення позову, зваживши доводи викладені в ній, суд приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст.151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно ст.152 ЦПК України позов може забезпечуватися накладанням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

В п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову №9 від 22 грудня 2006 року розяснено, що забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч. 4 ст.151 ЦПК), якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Разом з тим у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов, вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, обґрунтуванням співмірності виду забезпечення позову, інші відомості, необхідні для забезпечення позову.

Крім того, згідно ст. 17 Закону України Про виконавче провадження ухвали судів по цивільних справах є виконавчим документом.

Статтею 18 Закону України Про виконавче провадження визначено вимоги, що предявляються до виконавчих документів. Отже, в ухвалі повинно бути зазначено, зокрема, місцезнаходження майна боржника тощо.

Разом з тим в заяві відсутні відомості, потрібні для забезпечення позову, а саме не зазначено на яке саме майно накласти арешт та місце знаходження майна, докази належності майна відповідачу, ідентифікуючі ознаки майна та інформація щодо осіб, у яких знаходиться майно. Отже, позивачі також не зазначили, на яке саме майно на їх думку, слід накласти арешт.

Також позивачі не обґрунтували співмірність виду забезпечення позову позовним вимогам, що полягає в тому, щоб засіб забезпечення відповідав предмету позову за вартістю, а саме не надано суду будь-яких доказів вартості майна, на яке просять накласти арешт.

Згідно ч.3 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов'язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов'язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов'язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Згідно ч. 4 ст.153 ЦПК України суд, допускаючи забезпечення позову, може вимагати від позивача забезпечити його вимогу заставою, достатньою для того, щоб запобігти зловживанню забезпеченням позову, яка вноситься на депозитний рахунок суду. Розмір застави визначається судом з урахуванням обставин справи, але не повинен бути більшим за розмір ціни позову.

Разом з тим, позивачі порушуючи питання про накладення арешту на майно відповідача не надали суду будь-яких доказів, що дане майно існує і комусь належить, а відповідач має намір і вчиняє реальні спроби уникнути виконання в майбутньому можливого рішення суду. Не обґрунтували необхідність застосування вибраного виду забезпечення позову.

Позивачами не надано доказів належності майна. Така невизначеність може призвести до порушення прав третіх осіб: власників, співвласників, володільців, обтяжувачів, що призведе до негативних цивільно-правових наслідків, обмеженню прав і свобод інших осіб, не співмірності забезпечених вимог.

Таке забезпечення позовних вимог позивачів можливе при ідеальній сукупності перерахованих умов із наданням доказів що підтверджують кожну обставину.

Згідно ч.8 ст.153 ЦПК України суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 151 цього Кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що заява про забезпечення позову подана без додержання вимог статті 151 цього Кодексу та підлягає поверненню позивачам.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.151-153, 210, 293 ЦПК України, суддя, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2 про забезпечення позову повернути позивачам.

Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Суддя В.В. Бондаренко