АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарях Лознян О.С., Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі про стягнення заборгованості по заробітній платі, недорахованих відпускних, грошової винагороди, індексації невиплаченої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 756/17229/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/445/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Кричина А.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі, в якому, з уточненнями, просила стягнути з відповідача на її користь: заборгованість по заробітній платі, що утворилась станом на 30.11.2014 року внаслідок невиплати надбавки до посадового окладу в розмірі 50 % за складність і напруженість в роботі в сумі 10448,90 грн.; недораховані відпускні за 2012-2013 рік у сумі 5107,21 грн.; грошову винагороду за 2013 рік в сумі 1227,50 грн.; індексацію невиплаченої заробітної плати за період з 01.06.2013 року по 30.06.2015 року в сумі 8675,63 грн.; моральну шкоду в сумі 25459,24 грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 04.09.2008 року вона перебуває на посаді 0,5 ставки професора кафедри економічної теорії. Відповідачем безпідставно, без попередження, в односторонньому порядку зупинено виплату їй 50% надбавки за складність та напруженість. За рішенням Оболонського суду м. Києва з відповідача на користь позивача стягнуто зазначену надбавку та індексацію зарплати за період до червня 2013 року. З 01.06.2013 року відповідач продовжує невиплату 50 % надбавки, в наслідок чого утворилась заборгованість у період з 01.06.2013 року по 31.12.2013 року в розмірі 3817,27 грн., з 01.01.2014 року по 30.11.2014 року - в розмірі 6631,63 грн. Крім того, вважає, що відповідач повинен сплатити їй посадовий оклад за 2013 рік в розмірі 1227,50 грн. відповідно до положень ст. 57 Закону України «Про освіту» за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов'язків, повного виконання навчального навантаження. Також, рішенням Оболонського районного суду м. Києва на користь позивачки стягнуто 30755,45 грн. за 2009 - 2012 роки і до 31.05.2013 року, однак не здійснено перерахунок відпустки за 2013-2014 рік. Відповідно до розрахунку Приватного підприємства аудиторської фірми «Звягель-аудит» позивач просить стягнути індексацію не виплаченої заробітної плати. Позивачка зазначає, що діями відповідача, якими порушено її трудові права їй завдано моральну шкоду, яка полягає у втраті можливості отримувати заробітну плату та спроможність відновити свої фізичні сили. Розмір моральної шкоди позивачка оцінила в розмірі суми заборгованості по заробітній платі та суми індексації.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги, вказує що суд першої інстанції безпідставно, відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення суми надбавки за складність і напруженість роботи, послався на наказ про зняття відповідної надбавки від 01.02.2013р. оскільки відповідач не надав доказів, що вона була ознайомлена з даним наказом. Суд не взяв до уваги роз'яснення ВСУ про те, що зміна умов праці у бік погіршення може відбуватися тільки за умови повідомлення працівника не менше як за два місяця до їх запровадження та не виконання цієї умови може бути підставою для задоволення позову про стягнення оплати праці за попередніми умовами. Посилання ж на штатний розпис є безпідставними, у зв'язку із цим що він формується як раз відповідачем.

Апелянт також зазначає, що на даний час триває кримінальне провадження щодо того, що вказаний наказ є підробленим.

Не вірним є і висновок суду про відмову у перерахунку та стягненні компенсації за невикористану відпустку, оскільки, на її думку, невиплачена до 31.05.2013р. заробітна плата повинна бути включена в розрахунок середньої заробітної плати при наданні чергової відпустки у 2014 році, що не було зроблено відповідачем.

Помилковим є також рішення суду про те, що позивач не відноситься до педагогічних працівників. Суд безпідставно послався на затверджений Кабінетом міністрів порядок, оскільки його було прийнято тільки на 2000 рік, та його дія не поширюється на 2013 рік.

Оскільки суд послався на те, що вимоги про стягнення індексації та моральної шкоди не підлягають задоволенню у зв'язку із відмовою в основній вимозі, то на думку апелянта, вказані вимоги також підлягають задоволенню.

ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримала свою апеляційну скаргу та просила їх задовольнити в повному обсязі.

Представник Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом встановлено, що Наказом Українського державного університету економіки і фінансів від 31.08.2006 року № 171-к ОСОБА_1 прийнято на посаду доцента на 0,5 ставки кафедри обліку, аудиту і статистики за контрактом з 01.09.2006 року по 31.08.2007 року, з випробувальним терміном на один місяць.

Наказом відповідача від 31.08.2007 року № 235-к ОСОБА_1 продовжено термін дії контракту на посаді доцента кафедри обліку, аудит і статистики на строк з 01.09.2007 року до проведення конкурсу.

Наказом Українського державного університету економіки і фінансів від 01.09.2008 року № 803-к ОСОБА_1 переведено на посаду професора на 0,5 ставки кафедри економічної теорії до обрання за конкурсом.

З даної посади позивачка звільнена 22.01.2015 року за п.4 ст. 40 КЗпП України, за прогули.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення заборгованості по заробітній платі, суд першої інстанції виходив з того, що наказом Українського державного університету економіки і фінансів від 01.02.2013 року № 7 «Про зняття надбавок з працівників університету» ОСОБА_1 знято надбавку в розмірі 50 % за складність, напруженість у роботі з від 01.02.2013 року та даний наказ не оскаржувався.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції незаконно не задовольнив позовну вимогу про стягнення суми надбавки за складність і напруженість роботи, послався на наказ про зняття відповідної надбавки від 01.02.2013р. оскільки відповідач не надав доказів, що вона була ознайомлена з даним наказом, а про його існування вона дізналася тільки з судового засідання та даного предмету позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до наказу Українського державного університету економіки і фінансів від 01.02.2013 року № 7 «Про зняття надбавок з працівників університету» ОСОБА_1 знято надбавку в розмірі 50 % за складність, напруженість у роботі з 01.02.2013 року.

Відповідно до ст.103 КЗпП України, про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніше як за два місяці до їх запровадження або зміни.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем дійсно не повідомлено ОСОБА_1 про зміну оплати праці в бік погіршення.

Представник відповідача заперечував проти доводів позивача та вважав, що наказ винесено у відповідності до норм законодавства, оскільки в даному випадку ректору дозволено в односторонньому порядку встановлювати та знімати вказану надбавку працівникам, а тому, з їх позиції, в даному випадку положення ст.103 КЗпП України не застосовується та відсутній обов'язок ознайомлювати працівників з даним наказом за два місяці. Також, на підтвердження даного твердження, відповідач посилається на те, що премії взагалі виплачуються тільки у разі наявності коштів за рахунок економії фонду оплати праці.

Як встановлено колегією суддів, п.1.4. Положення про матеріальне заохочення працівників та одноразові виплати Українського державного університету фінансів і міжнародної торгівлі, джерелом фінансових ресурсів матеріального забезпечення є кошти, передбачені кошторисом на виплату премій, а також кошти, отримані за рахунок економії фонду оплати праці по загальному та спеціальному фондах.

Відповідно до п.2.1. Положення про надання надбавок і доплат до посадового окладу працівникам Українського державного університету фінансів і міжнародної торгівлі, надбавки до посадового окладу, в тому числі і за складність, напруженість у роботі, надаються за рахунок наявної економії коштів у кошторисі доходів і видатків на поточний рік по загальному та спеціальному фонду Державного бюджету. Надбавки за складність і напруженість у роботі, і за виконання особливо важливої роботи призначається за рішенням ректора.

Згідно п.2.4 вказаного положення, у разі несвоєчасного виконання завдань, погіршення якості роботи і порушення трудової дисципліни або за відсутності економії коштів по загальному та спеціальному фондах державного бюджету затверджених у кошторисі доходів та видатків на поточний рік ректор університету має право скасувати або зменшити встановлені надбавки.

Зважаючи на викладене, наявний спір про правомірність процедури винесення наказу.

Суд першої інстанції правильно вказав, що на час розгляду справи вказаний наказ є чинним та ніким не оскаржувався.

Зазначений наказ видано відповідно до Наказу Міністерства освіти і науки України від 26.09.2005 року № 557 «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ».

Відсутність вказаної надбавки підтверджується і Штатними розписами відповідача за період з 01.01.2013 року по 01.10.2014 року.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи те, що позивач сама обирає спосіб свого захисту, сама визначила свої вимоги та не заявляла про визнання неправомірним та/або скасування вказаного наказу, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про безпідставність вимог про стягнення коштів за надбавку за складність і напруженість в роботі, при наявності чинного, ніким не оспорюваного наказу про скасування даної надбавки.

Доводи апелянта про те, що їй стало відомо про існування вказаного наказу тільки під час розгляду цієї справи, колегія суддів відхиляє та розцінює, як намагання ввести суд в оману.

Так, як вбачається з наданої самим позивачем копії рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 липня 2014 року, ОСОБА_1 заявляла вимоги до Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі, в тому числі, і про поновлення умов праці в частині виплати надбавки за складність і напруженість у роботі у розмірі 50% посадового окладу з 01.06.2013р., що є підтвердженням її обізнаності про зняття з неї вказаної надбавки.

Не заслуговують на увагу і твердження апелянта про те, що на даний час триває кримінальне провадження щодо того, що вказаний наказ є підробленим, оскільки доказів того, що наказ визнано підробленим надано не було.

Судова колегія також відхиляє доводи апеляційної скарги про незаконність відмови у перерахунку компенсації за невикористану відпустку, оскільки дана вимога не доведена позивачем.

Згідно з ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції правильно вказав, що наданий розрахунок не можна прийняти за основу для задоволення даної вимоги, оскільки в ньому також обраховано недорахованих відпускних виходячи із сум, які просила позивач стягнути в позовній вимозі в даній справі про стягнення заборгованості по зарплаті у зв'язку з невиплатою 50 % надбавки за період з 01.06.2013 року по 30.11.2014 року, яка судом не задоволена. Іншого ж розрахунку, без врахування стягуваної надбавки, позивачем надано не було ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду справи.

Колегія суддів також відхиляє та вважає безпідставним посилання апелянта на те, що помилковим є також рішення суду про те, що позивач не відноситься до педагогічних працівників, у зв'язку із чим суд помилково відмовив їй у стягненні щорічної грошової винагороди в розмірі до одного посадового окладу, виходячи з наступного.

Так, статтею 57 Закону України «Про освіту» встановлено гарантії держави педагогічним, науково-педагогічним працівникам та іншим категоріям працівників навчальних закладів.

У п.9 ч.1 ст.57 Закону України «Про освіту» законодавцем передбачено надання саме педагогічним працівникам щорічної грошової винагороди в розмірі до одного посадового окладу (ставки заробітної плати) за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов'язків.

Саме на підставі вказаної норми права ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача грошову винагороду за 2013 рік в сумі 1227,50 грн.

Проте, як встановлено судами та не оспорюється сторонами, ОСОБА_1 до звільнення працювала на посаді професора.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 року №963 «Про затвердження переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників» визначено та розмежовано перелік посад які відносяться до педагогічних та до науково-педагогічних.

Так, посада «професор», яку до звільнення і займала ОСОБА_1, вказаною постановою КМУ віднесено саме до посад науково-педагогічних працівників.

Отже, суд першої інстанції правильно визначився із категорією посади позивача та законно відмовив їй у задоволенні вказаної позовної вимоги.

Оскільки колегією суддів встановлено законність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, недорахованих відпускних та грошової винагороди, то вимоги апеляційної скарги з приводу того, що похідні позовні вимоги про стягнення індексації та моральної шкоди підлягають задоволенню, є безпідставними та відхиляються колегією суддів.

Враховуючи викладене, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді