АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2492/16 Справа № 180/3419/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Янжула О. С. Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 14 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до територіальної громади м.Марганець в особі Марганецької міської ради Дніпропетровської області, третя особа - приватний нотаріус Марганецького міського нотаріального округу Дряблова Н.Ф., про визнання права власності на спадщину за законом, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з уточненим позовом до територіальної громади м.Марганець в особі Марганецької міської ради Дніпропетровської області (далі - територіальна громада м.Марганець) про визнання права власності на спадщину за законом, мотивуючи тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла їх мати ОСОБА_5, після смерті якої відкрилась спадщина на житловий будинок, розташований у АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,1000 га.

Вказували, що будинок було придбано ОСОБА_5 25 жовтня 1967 року на підставі договору купівлі-продажу.

Зазначали, що останні роки їхня мати проживала у АДРЕСА_2, заповіт нею не складався.

Посилаючись на те, що вони є спадкоємцями за законом, а при зверненні до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину їм було відмовлено у зв'язку з відсутністю у спадкодавця правовстановлюючого документу на нерухоме майно та реєстрації права власності на нього, роз'яснено право на звернення до суду, просили суд ухвалити рішення, яким визнати за ними право власності у порядку спадкування за законом на спадщину, що відкрилася після смерті спадкодавця ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, по 1/2 частині житлового будинку, розташованого на земельній ділянці площею 0,1000 га по АДРЕСА_1

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 14 січня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ставлять питання про скасування рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 14 січня 2016 року та ухвалення нового рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги у повному обсязі, зазначаючи, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, обговоривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин у справі та їх повноту, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2)чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3)які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4)яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_5, мати позивачів (а.с.9,10,4).

За життя ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 25 жовтня 1967 року, посвідченого Марганецькою державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області, придбала жилий глинобитний будинок,АДРЕСА_1 (а.с.14-15).

В 1973 році за даною адресою було збудовано новий житловий будинок, на який право власності не реєструвалось, що підтверджується довідкою, наданою Дніпропетровським обласним комунальним підприємством «Марганецьке бюро технічної інвентаризації».

Постановами приватного нотаріуса Марганецького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Дрябловою Н.Ф. про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 17 листопада 2015 року позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з відсутністю у спадкодавця правовстановлюючого документу на нерухоме майно та реєстрації права власності на нього (а.с.6,8).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що за вказаною адресою у 1973 році побудований новий житловий будинок, загальною площею 53,6 кв.м, жилою площею 26,4 кв.м, який не був введений в експлуатацію та на який не оформлено право власності у передбаченому законом порядку.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.ст.59,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 після смерті матері ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року, у встановлений законом шестимісячний строк, а саме 21 січня 2015 року та 30 січня 2015 року, звернулися до приватного нотаріуса Марганецького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Дряблової Н.Ф. із заявами про прийняття спадщини після смерті матері (а.с.84,58).

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

У відповідності до ч.1 ст.1261 ЦК України, - у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ст.1269 ЦК України).

Згідно з ч.3 ст.3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 року №6-54цс12).

Відповідно до абз.3 ч.2 ст.331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Втім, на час будівництва житлового будинку, державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року N56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року N7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за N157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року N449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення" (втратила чинність). Тобто до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності.

Відповідно до частини першої ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року №40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року").

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Відповідно до ст.ст.25,30,346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319 від 21 лютого 2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилася і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку.

Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 придбала у ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу від 25 жовтня 1967 року, посвідченого Марганецькою державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області, жилий глинобитний будинок АДРЕСА_1 (а.с.14-15).

На запит апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2016 року Державним архівом Дніпропетровської області було надано копію рішення виконкому Марганецької міської Ради депутатів трудящих Дніпропетровської області №142 від 07 квітня 1970 року. З даного рішення видно, що у зв'язку з тим, що індивідуальний жилий будинок ОСОБА_5 прийшов у повну непридатність, було вирішено надати дозвіл на будівництво нового індивідуального жилого будинку замість старого на своїй земельній ділянці. Після будівництв нового будинку, старий будинок необхідно знести.

Тобто, в 1973 році ОСОБА_5 по АДРЕСА_1 побудувала новий житловий будинок саме за рішенням виконкому Марганецької міської Ради депутатів трудящих Дніпропетровської області №142 від 07 квітня 1970 року.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції було досліджено ряд документів, серед яких поверховий план на будинок, зведений оціночний акт по домоволодінню №1 та оціночний акт №1, складені Нікопольським міським бюро технічної інвентаризації у березні 1975 року (а.с.49-56).

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 29 квітня 2014 року, земельна ділянка площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності (а.с.18).

В матеріалах справи міститься технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_1, складений 28 жовтня 2015 року ДОКП «Марганецьке бюро технічної інвентаризації» на ім'я ОСОБА_2 (а.с.11-13).

Порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в Державних будівельних нормах А.3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року №12/5-126, в якому, зокрема, роз'яснюється, що по об'єктах, які збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року №449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається Бюро технічної інвентаризації.

Статтею ст.377 ЦК України встановлено, що до особи, яка набула права власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруд, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

В матеріалах справи відсутнє рішення органу місцевого самоврядування щодо виділення спадкодавцю ОСОБА_5 земельної ділянка по АДРЕСА_1 Дніпропетровської області. Крім того, договір купівлі-продажу, укладений 25 жовтня 1967 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_5 та посвідчений Марганецькою державною нотаріальною контролю Дніпропетровської області, також не містить інформації щодо розміру земельної ділянки на якій розташований спірний будинок.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.304,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 14 січня 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 до територіальної громади м.Марганець в особі Марганецької міської ради Дніпропетровської області, третя особа - приватний нотаріус Марганецького міського нотаріального округу Дряблова Н.Ф., про визнання права власності на спадщину за законом задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року, на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року, на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1.

В іншій частині позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

Куценко Т.Р.