РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

08.04.2016 року Франківський районний суд міста Львова в складі:

головуючої-судді ОСОБА_1

при секретарі Нетреба Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 організації «Правий сектор-Захід», ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди,-

встановив:

Позивач звернувся з позовом до суду про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди.

Дані позовні вимоги мотивує тим, що 28 листопада 2014 року через мережу Інтернет, а саме через веб-сторінку: http://www.ps-zahid.info/uncategorized/bilo-holubi-dyrektory-tse-stop-kran-ukrajinskoji-ekonomiky відповідачем було поширено інформацію, яка є недостовірною та принижує честь і гідність, ганьбить ділову репутацію позивача. Інформацію було доведено невизначеному колу осіб, оскільки поширено в загальнодоступній мережі Інтернет. Суть поширеної інформації полягає зокрема в наступному: «Янукович відійшов в небуття, але керівники підприємств та бізнесмени його епохи досі залишаються біля бюджетного «корита» та продовжують розкрадати державу. Їх мета - це не розвиток підприємства, а вичавлювання з нього усіх соків заради власної наживи. Схеми, за якими державні гроші перетікають у його власну кишеню, є старими як світ. ОСОБА_2 просто купує деталі для державного підприємства у фірми ТОВ «ДМЗ «Карпати», співвласником якої є, за майже вдвічі завищеними цінами. При цьому «ручна» тендерна комісія стрийських вагоноремонтників вперто купує деталі за суперзавищеною ціною. З «Карпатами» пов'язаний ще один скандал. Ця фірма, не маючи відповідної ліцензії, виготовила для Стрийського вагоно-ремонтного заводу 10 вагонів, які пан ОСОБА_2 перепродав росіянам. Не гребує одіозний директор використовувати службове становище і для збагачення власної ж приватної фірми. Так, 25 вересня 2014 року ДП «Стрийський вагоноремонтний уклало угоду з ТОВ «Техінвестпостач» на придбання устаткування на 10,86 млн грн.». Разом з тим відомості, поширені відповідачем, не відповідають дійсності. Зокрема, згідно вимог чинного законодавства, підприємство не проводить закупівель відповідно до умов Закону України «Про здійснення державних закупівель» № 1197-VII від 10 квітня 2014 року. А тому висловлювання відповідача «При цьому «ручна» тендерна комісія стрийських вагоноремонтників вперто купує деталі за суперзавищеною ціною.» є надуманою. Діяльність з виробництва залізничних локомотивів і рухомого складу за умовами Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» не підлягає ліцензуванню, а тому вислів «Ця фірма, не маючи відповідної ліцензії,» є недостовірною. Позивач зазначає, що підприємство, яке він очолює, являється комерційним підприємством з госпрозрахунковою формою фінансування і в своїй діяльності бюджетних коштів не використовує. Наведені в публікації відомості, принижують його честь, гідність, спотворюють ділову репутацію, як громадянина та керівника підприємства, оскільки характер висловлювань в статті створює негативне враження і відношення до позивача. Крім цього, висловлювання і припущення про зловживання службовим становищем та вчинення правопорушень, які тягнуть за собою кримінальну відповідальність, не відповідають дійсності та виконані із застосуванням неетичних та образливих висловлювань: «Вірний пес режиму, та друг «сім'ї», «цього прихвосня», «одіозний директор», «Пасинок Януковича». Ці вислови на сайті формують негативне уявлення у громадян, працівників та контрагентів підприємства та завдає шкоди його діловій репутації.

Представник позивача в судове засідання не зявився, подав клопотання про розгляд справи без його участі у зв'язку з тим, що не має змоги бути присутнім на судовому засіданні, повідомив, що підтримує позовну заяву в повному обсязі, просить розгляд справи здійснювати без його участі.

Представник відповідача ОСОБА_3 організації «Правий сектор-Захід» у судових засіданнях позов не визнав. Просить відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог за безпідставністю позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з'явилася, про причини своєї неявки суд не повідомила, хоча належним чином була повідомлена про день, час та місце слухання справи, а тому суд вважає, що справу слід слухати у її відсутності, на підставі ст. 224 ЦПК України, з постановленням заочного рішення.

На підставі ч. 3 ст. 27 ЦПК яка регламентує про те, що особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки та з метою дотримання строків розгляду справи та враховуючи, що у справі наявно достатньо матеріалів, які свідчать про права і взаємовідносини сторін, суд вважає, що заслуховувати їх особисті пояснення потреби немає, а тому розгляд справи слід провести у відсутності сторін без фіксування судового процесу згідно ст.197 ЦПК України.

Дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем.

У пункті 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" вказано, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта.

Судом встановлено, ОСОБА_4, яка є автором та поширювачем в мережі «Інтернет» матеріалу з вишеназваною інформацією - є належним відповідачем у даній справі.

Суд вважає, що позивачем не доведені підстави залучення ОСОБА_3 організації «Правий сектор-Захід» до участі у справі в якості відповідача, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За нормою ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до законодавчого визначення, яке закріплене у 1.3. Порядку інформаційного наповнення та технічного забезпечення Єдиного веб-порталу органів виконавчої влади, затвердженого Наказом Державного комітету інформаційної політики, телебачення і радіомовлення України, Державного комітету зв'язку та інформатизації України від 25.11.2002 № 327/225, веб-сайт - це сукупність програмних та апаратних засобів з унікальною адресою у мережі Інтернет разом з інформаційними ресурсами, що перебувають у розпорядженні певного суб'єкта і забезпечують доступ юридичних та фізичних осіб до цих інформаційних ресурсів та інші інформаційні послуги через мережу Інтернет; веб-портал це веб-сайт, організований як системне багаторівневе об'єднання різних ресурсів та сервісів для забезпечення максимальної можливості доступу до інформації та послуг.

Згідно абз. 12 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про телекомунікації» домен - частина ієрархічного адресного простору мережі Інтернет, яка має унікальну назву, що її ідентифікує, обслуговується групою серверів доменних імен та централізовано адмініструється.

Відповідно до абз. 9 п. 2 Порядку підключення до глобальних мереж передачі даних, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2002 р. № 522 доменне ім'я - буквено-цифровий вираз, що ідентифікує будь-який комп'ютер абонента у мережі Інтернет.

Таким чином, доменне ім'я, зареєстроване у відповідному домені (в даному випадку в домені http://ps-zahid.info) використовується для позначення відповідного сайту. Для того, щоб сайт був позначений конкретним доменним іменем, спочатку необхідно зареєструвати доменне ім'я у відповідному домені.

Власником сайту є особа, на яку зареєстроване відповідне доменне ім'я. Реєстрація доменних імен в домені http://ps-zahid.info здійснюється згідно з Регламентом реєстрації доменних імен в домені http://ps-zahid.info від 26 грудня 2011 року, відповідно до п. 1.2. якого він розповсюджує свою дію на осіб, що, відповідно до цивільного законодавства України, є суб'єктами договірних відносин з Адміністратором домену http://ps-zahid.info та Реєстратором доменних імен в домені http://ps-zahid.info. Домен http://ps-zahid.info є публічним доменом другого рівня - складовою частиною домену http://ps-zahid.info.

Таким чином суб'єктами правовідносин з реєстрації доменного імені є реєстрант, реєстратор та адміністратор адресного простору українського сегмента мережі Інтернет у відповідному домені. Під час реєстрації доменного імені реєстрант надає контактну інформацію про себе реєстратору, таким чином ці дані є в розпорядженні реєстратора та адміністратора. Факт реєстрації доменного імені означає делегування прав на нього реєстранту, який і використовує відповідне доменне ім'я для позначення сайту, тобто є власником цього сайту.

З огляду на викладене, відповідно належним підтвердженням того, що певна особа є власником сайту, є дані, отримані від адміністратора адресного простору українського сегмента мережі Інтернет у відповідному домені, а також дані, отримані від реєстратора, який на підставі цивільно-правового договору, укладеного з реєстрантом, здійснював реєстрацію відповідного доменного імені.

Реєстрант - це і є особа, якій належить доменне ім'я, а отже і сайт, для позначення якого воно використовується. Договір, на підставі якого відбувається делегування доменного імені, є підтвердженням факту його належності конкретній особі. Окрім того, доменне ім'я може бути переделеговане іншій особі на підставі відповідного цивільно-правового договору.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 22.07.2003 р. № 447-р створено об'єднання підприємств "Український мережевий інформаційний центр" з метою управління адресним простором українського сегмента мережі Інтернет, обслуговування та адміністрування системного реєстру і системи доменних імен, щодо домену "http://ps-zahid.info" позивачем не було надано жодного доказу, яким би підтверджував, що відповідач ОСОБА_3 організація «Правий сектор-Захід» є власником доменного імені "http://ps-zahid.info".

З огляду на викладене, суд вважає, що позивачем не доведено позовних вимог в частині належності оспореної інформації відповідачу ОСОБА_3 організації «Правий сектор-Захід», яка на думку позивача є недостовірною, а тому приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, заявлених до відповідача ОСОБА_3 організації «Правий сектор-Захід».

Відповідно до ст. 10 ЦК України громадяни України можуть мати майнові та особисті немайнові права.

Згідно ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Право фізичної особи на недоторканість своєї ділової репутації закріплене у ст. 299 ЦК України. Фізична особа має право звернутися до суду із позовом про захист її честі, гідності та ділової репутації.

За змістом ст.32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, (ратифікованої Законом України 475/97-ВР від 17.07.97 р.), ст., ст. 94, 277 ЦК України, кожному гарантується право на недоторканність і захист її ділової репутації, та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Статтею 200 ЦК України та статтею 1 Закону України "Про інформацію" передбачено, що інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Суб'єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями.

В силу положень ст. 47 Закону України "Про інформацію", порушенням законодавства України про інформацію, що тягне дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність, є поширення відомостей, що не відповідають дійсності, ганьблять честь і гідність особи.

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", визначено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти, опублікування її у пресі передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Дослідивши надані докази, суд дійшов висновку, що позивачем доведено факт поширення відповідачем ОСОБА_4, спірної інформації в комп'ютерній мережі Internet на веб-сторінці: http://www. ps- zahid.info/uncategorized/bilo-holubi-dyrektory-tse-stop-kran-ukrajinskojі-ekonomiky.

Судом встановлено, що у поширеній інформації йдеться саме про позивача, оскільки в тексті інформації чітко вказується прізвище, ім'я, по батькові, посада ОСОБА_2 як керівника підприємства, що розміщена 28 листопада 2014 року в публікації на веб-сторінці: http ://www. ps-zahid. info/uncategorized/bilo-holubi-dyrektory-tse-stop-kran-ukraj inskoj і-ekonomiky/ під назвою «Біло-голубі» директори - пособники окупанта».

Позивач покликається до суду з вимогами визнати недостовірною та негативною інформацію, поширену на вищевідзначеному сайті в комп'ютерній мережі Internet.

Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

За приписами ч.3, ч. 4 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Отже, при визначенні інформації неправдивою є введення законодавцем презумпції добропорядності, яка означає, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК, п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації.

Із даних висловлювань поширених через мережу Інтернет, а саме через веб-сторінку: http://www.ps-zahid.info/uncategorized/bilo-holubi-dyrektory-tse-stop-kran ukrajinskoji-ekonomiky вказав про конкретно вчинене протиправне діяння: розкрадання держави, а саме, що ОСОБА_2 купує деталі для державного підприємства у фірми ТОВ «ДМЗ «Карпати», співвласником якої є, за майже вдвічі завищеними цінами. При цьому «ручна» тендерна комісія стрийських вагоноремонтників вперто купує деталі за суперзавищеною ціною. Так, 25 вересня 2014 року ДП «Стрийський вагоноремонтний уклало угоду з ТОВ «Техінвестпостач» на придбання устаткування на 10,86 млн грн.». Відповідач ОСОБА_4 на підтвердження чи на спростування поданої інформації не подала жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували вищенаведене.

Тому, суд приходить до висновку про те, що поширена інформація про позивача не є суб'єктивною оцінкою дійсних фактів та подій, оскільки вона подана у формі висновку, виразно, недвозначно вказано, що позивач розкрадає державні кошти, купує деталі для державного підприємства у фірми ТОВ «ДМЗ «Карпати», співвласником якої є, за майже вдвічі завищеними цінами. Ця інформація висловлена не у формі припущення чи можливості, а в імперативній, стверджувальній формі без використання гіпербол, алегорій, сатири, іронії, натяків, підтекстів, двоякого змісту тощо, з прямим посиланням на конкретні дії.

Поширена інформація не є оціночним судженням відповідача ОСОБА_4, оскільки інформація містить фактичні дані, які можна перевірити на предмет їх дійсності.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд повинен визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

За приписами ч. 1 ст. 30 Закону України "Про інформацію", ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

За змістом норми ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію» оціночні судження, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири.

Згідно зі ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Відповідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи"обов'язковою ознакою оціночного судження, (як суб'єктивної думки і поглядів відповідача), - є неможливість перевірити оціночні судження на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів).

Суд також відзначає, що відповідачем ОСОБА_4 не надано суду доказів того, що поширена інформація є офіційним відтворенням офіційного виступу, як і посилання на суб'єкта офіційного виступу, суду не представлено.

Таким чином, на підставі аналізу наявних у справі доказів, в силу положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", суд дійшов висновку про наявність сукупності обставин, що входять до юридичного складу правопорушення, які можуть бути підставою для часткового задоволення даного позову.

Стаття 32 Конституції України передбачає, що кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї.

Водночас, відповідно до ст. 34 Конституції України, кожен має право на свободу думки і слова, проте метою такої свободи є право іншої особи на повагу до її честі, гідності та ділової репутації.

Відповідно до ч.1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" вибір способу захисту права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. У зв'язку з цим відповідно до статті 275, 277, 278 ЦК, глави 3 цього Кодексу, право на спростування є правом позивача і не залежить від того, чи було використано право на відповідь.

У відповідності з першим абзацом статті 11 Загальної декларації прав людини від 1948 року та пунктом 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 1950 року кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Враховуючи відсутність вироків щодо ОСОБА_2 або інших актів реагування правоохоронних органів, підтверджуючих вину останньої у вчиненні дій, що містять ознаки злочинів, які інкримінуються відповідачем, суд приходить до висновку про недостовірність, неправомірність, негативність для позивача інформації розповсюдженої відповідачем.

Оскільки доказів достовірності розповсюдженої інформації про позивача відповідачем не надано, вищевідзначена інформація підлягає спростуванню, як така, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_2 на недоторканість честі, гідності та ділової репутації.

Відповідно до ч.4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється безпосередньо тією особою, яка поширила цю інформацію; за нормою ч. 6 ст. 277 ЦК України позивачка має право на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи"визначено, що спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.

Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно роз'яснень, що містяться в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» резолютивна частина рішення суду повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215-217 ЦПК України.

За таких обставин, суд вважає, що слід визнати недостовірною негативною та такою, що порушує особисті немайнові права на недоторканість честі, гідності та ділової репутації ОСОБА_2 як керівника підприємства та наносить шкоду його інтересам інформацію, що розміщена 28 листопада 2014 року в публікації на веб-сторінці: http ://www. ps-zahid. info/uncategorized/bilo-holubi-dyrektory-tse-stop-kran-ukrajinskojі-ekonomiky під назвою «Біло-голубі» директори - пособники окупанта». Зобовязати відповідача ОСОБА_4 спростувати протягом тижня з дня набрання рішенням суду законної сили недостовірну інформацію про позивача аналогічним способом - шляхом поширення через мережу Інтернет, а саме веб-сторінці: http://www. ps- zahid.info/uncategorized/bilo-holubi-dyrektory-tse-stop-kran-ukrajinskojі-ekonomiky/ інформації наступного змісту: «СПРОСТУВАННЯ! Шановні користувачі! 28.11.2014. на сторінці офіційного інтернет-сайту ГО «Правий сектор - Захід» було оприлюднено публікацію щодо діяльності ОСОБА_2 під назвою «Біло-голубі» директори - пособники окупанта». Зазначена інформація є недостовірною та спотвореною.

Конституція України закріплює право кожного на повагу до його честі та гідності, які належить до особистих невід'ємних прав людини. Гідність це об'єктивна властивість людини, яка відображає її унікальну, неперевершену цінність. З моменту народження кожного його гідність є однаковою, «рівною» із гідністю інших людей. Усвідомлення цього усіма приводить до формування у кожної особи почутті гідності, очікування поваги до неї з боку інших людей, установку на відстоювання своїх прав, а також визнання нею рівних прав усіх інших людей.

Статтями Конституції України передбачено: у ст.21, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права та свободи людини є невідчужуваними та непорушними; у ст.28 - кожен має право на повагу до його гідності; Відповідно до ст.297 ЦК України кожен має право на повагу до гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканним. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Норма ст. 299 ЦК України передбачає право фізичної особи на недоторканість її ділової репутації. Остання може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Статтею 280 ЦК України передбачено право фізичної особи, особисте немайнове право, якої порушено, на відшкодування шкоди, а саме якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала.

Діями відповідача завдано моральної шкоди позивачу, яка полягає у приниженні честі, гідності, ділової репутації, моральних переживаннях, пов'язаних з розповсюдженням недостовірної інформації. У названій інформації має місце ствердження про об'єктивний факт, який порочить та принижує позивача, оскільки вчиняти злочини - є порушенням закону та суспільної моралі, суперечить системі етичних норм, правилам поведінки, що склалися у суспільстві на основі традиційних духовних і культурних цінностей, уявлень про добро, честь, гідність, громадський обов'язок, совість.

Згідно з ч. 2 ст. 57 ЦПК засобами доказування є, зокрема пояснення сторін.

Тому заява позивача про те, що він відчуває фізичні або душевні страждання, є доказом факту заподіяння моральної шкоди, а оцінка цього доказу - прерогатива суду. Прямих доказів протилежного відповідач не надав.

За загальними правилами особа звільняється від відповідальності з відшкодування шкоди, якщо доведе, що остання завдана не з її вини, (ч.2 ст. 1166 ЦК України). Це є наслідком дії в цивільному законодавстві презумпції (припущення) винуватості, сутність якої полягає в тому, що особа, яка завдала шкоди, вважається винною в цьому до тих пір, поки не доведе відсутність своєї вини.

У процесі розгляду справи відповідач не спростував цю презумпцію, внаслідок чого вона є юридичною підставою для висновку про наявність їх вини у заподіянні моральної шкоди позивачу.

Як роз'яснено у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам слід мати на увазі, що у справах про спростування відомостей, поширених засобами масової інформації (в пресі, по радіо і телебаченню), як відповідачі до участі притягаються автор, орган засобу масової інформації, що їх поширив, а у передбачених законом випадках, і відповідна службова особа цього органу, які й несуть обов'язок по відшкодуванню заподіяної моральної шкоди відповідно до ступеня вини кожного з них. Якщо позивач не бажає притягати когось з них до відповідальності, на решту заподіювачів моральної шкоди покладається обов'язок по відшкодуванню тієї її частини, яка відповідає ступеню їх вини.

При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди суд виходить з вимог ст.23 ЦК України, з врахуванням засад справедливості, добросовісності та розумності.

Зважаючи на те,що саме позитивне вирішення спору є елементом моральної компенсації позивачці, способом сатисфакції, суд вважає, що на користь позивачки підлягає стягненню моральна шкода у розмірі: 2 000 грн.

Відтак суд, оцінюючи зібрані у справі докази та виходячи іх вимог процесуального і матеріального права, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відтак, вирішуючи питання стягнення судових витрат на підставі ст.88 ЦПК України, суд приходить до висновку, що слід стягнути з відповідача ОСОБА_4 на користь позивачки судовий збір у розмірі по 164,70 грн., що було сплачено при поданні позовної заяви.

Керуючись ст.ст.10, 11, 15, 57, 60, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, принижує честь та гідність, шкодить діловій репутації ОСОБА_2 як керівника підприємства та наносить шкоду його інтересам інформацію, що розміщена 28 листопада 2014 року в публікації на веб-сторінці: http ://www. ps-zahid.info/uncategorized/bilo-holubi-dyrektory-tse-stop-kran-ukrajinskojі-ekonomiky/ під назвою «Біло-голубі» директори - пособники окупанта».

Зобовязати відповідача ОСОБА_4 спростувати протягом тижня з дня набрання рішенням суду законної сили недостовірну інформацію про позивача аналогічним способом - шляхом поширення через мережу Інтернет, а саме веб-сторінці: http://www. ps- zahid.info/uncategorized/bilo-holubi-dyrektory-tse-stop-kran-ukrajinskojі-ekonomiky/ інформації наступного змісту:

«СПРОСТУВАННЯ! Шановні користувачі!

28.11.2014. на сторінці офіційного інтернет-сайту ГО «Правий сектор - Захід» було оприлюднено публікацію щодо діяльності ОСОБА_2 під назвою «Біло-голубі» директори - пособники окупанта». Зазначена інформація є недостовірною та спотвореною.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 2000 гривень (дві тисячі гривень) моральної шкоди.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з відповідача ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 243,60 грн. сплаченого судового збору, сплаченого за подання немайнового позову та 600,00 грн. сплаченого судового збору, сплаченого за подання майнового позову, а всього 843,60 грн.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя: Мартьянова С.М.