У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу бетонного паркану, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 9 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 30 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_4, посилаючись на те, що 3 грудня 2009 року відповідно до договору купівлі-продажу серії ВМК № 818835 вона стала власником земельної ділянки по АДРЕСА_1, сплативши за неї всі необхідні платежі. Даний договір зареєстрований в Гатненській сільській раді Києво-Святошинського району Київської області від 4 грудня 2009 року за № 1832. Зазначена земельна ділянка зареєстрована в поземельній книзі 8 квітня 2010 року за реєстровим № 80742. На своїй земельній ділянці вона нічого не робила впродовж тривалого часу у зв'язку із скрутним матеріальним становищем. У 2010 році вона побачила, що частина її земельної ділянки обнесена парканом зі сторони земельних ділянок, кадастрові номери: НОМЕР_2 та НОМЕР_1. Яким чином вони збудовані, вона не приділяла уваги. Будівництво паркану з позивачем ніхто не погоджував і дозволу не брав. 9 лютого 2014 року вона звернулась із заявою до Гатненської сільської ради з приводу того, що 3 березня 2014 року землевпорядна організація буде виносити її земельну ділянку в натурі та виставляти межові знаки, а також просила повідомити її суміжних землекористувачів, так як вона не знає хто з нею межує і в неї немає їх адрес. 3 березня 2014 року землевпорядна організація - товариство з обмеженою відповідальністю «НВФ «Азимут груп» (далі - ТОВ «НВФ «Азимут груп») виносила її земельну ділянку в натурі на місцевості і виставляла межові знаки. Встановлено тільки чотири межових знаки. Два знаки вони взагалі не змогли встановити, так як точки координат її земельної ділянки були на відстані більше одного метра за бетонним парканом і один знак поставлено попереду, так як там також знаходився паркан зі сторони АДРЕСА_1 і захоплення становить майже два метра. Після цього землевпорядною організацією ТОВ «НВФ «Азимут груп» зроблений абрис її земельної ділянки, у якому розписались суміжні землекористувачі, з якими у неї порушень меж земельної ділянки не було. Позивач заначала, що виконала всі умови, які вимагає чинне законодавство, неодноразово зверталася до суміжних землевласників усно, щоб добровільно прибрали паркан з її території і встановити його по межі, проте у добровільному порядку земельна ділянка не звільнена, а тому вона змушена звернутись до суду з даним позовом. Таким чином, просила позов задовольнити.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду від 19 лютого 2015 року позовні вимоги роз'єднані в окремі провадження.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 9 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 30 березня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволені позову, з урахуванням положень ст. ст. 152, 158 ЗК України, ст. ст. 317, 391 ЦК України виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування заявленого позову.

Суд апеляційної інстанції залишив рішення суду першої інстанції без змін та зазначив, що у даному випадку орган місцевого самоврядування за заявою позивача повинен вирішити спір який виник між сторонами у справі та прийняти відповідне рішення. Оскільки позивач фактично не погоджується з існуючими межами земельних ділянок, а рішення з приводу встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) органом місцевого самоврядування не приймалось, тому у задоволенні позову суд першої інстанції відмовив правильно.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 3 грудня 2009 року ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_3 купила належну продавцю на праві приватної власності земельну ділянку, площею 0,3000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Цільове призначення земельної ділянки-для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель.

За договором купівлі-продажу земельної ділянки від 10 серпня 2005 року ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_4 купила земельну ділянку площею 0,1500 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 надану для будівництва та обслуговування житлового будинку. Вказана земельна ділянка складається з: сільськогосподарських угідь - 0,120 га (ріллі - 0,120 га), під будівлями, лісами та іншими угіддями - 0,030 га.

19 жовтня 2006 року ОСОБА_4 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10 серпня 2005 року № 2-3077 НОМЕР_6, у якому зазначено, що вона є власником земельної ділянки площею 0,1500 га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Гатне, вул. Тополева, 9, цільове призначення (використання) земельної ділянки - будівництво та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1.

Згідно із висновком експерта за результатами проведення судової земельно - технічної експертизи КНДІСЕ від 19 жовтня 2015 року, за результатами проведених топографо-геодезичних робіт, обстеження та вивчення матеріалів справи, експертом установлено, що фактичні межі земельної ділянки ОСОБА_3 в натурі (на місцевості) встановлені у вигляді паркану та межових знаків, які зображені в додатку № 1 до висновку синім кольором і позначені точками: 7-8-9-10-11-12-13-14-7. Площа даної земельної ділянки по фактичному використанню становить 0,3232 га. Фактичні межі земельної ділянки зміщені в бік земельних ділянок ОСОБА_8, ОСОБА_9 - на 0,0041 га, що зображено в додатку № 1 до висновку блакитним кольором, до АДРЕСА_1 на - 0,0278 га, що зображено в додатку № 1 до висновку блакитним кольором, в бік земельної ділянки ОСОБА_3 - на 0,0088 га, що зображено в додатку № 1 до висновку жовтим кольором. Тобто фактичні межі земельної ділянки ОСОБА_3 накладаються на земельні ділянки ОСОБА_8, ОСОБА_10 та зміщені до АДРЕСА_1, а фактичні межі земельних ділянок ОСОБА_11 та ОСОБА_4 накладаються на земельну ділянку, яка перебуває у приватній власності ОСОБА_3. Згідно із висновком експерта фактичний порядок користування земельною ділянкою, кадастровий номер НОМЕР_4, яка знаходиться по вул. Теремська - Тополева у с. Гатне Києво-Святошинського району Київської області, яка належить ОСОБА_3 згідно із договором купівлі-продажу від 3 грудня 2009 року та державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_5, не відповідає правовстановлюючим документам на цю земельну ділянку. Також з копії акту обміру земельної ділянки ОСОБА_4 в межах Гатненської сільської ради від 1 жовтня 2015 року, складеного ТОВ «Земельний альянс», і копії кадастрового плану земельної ділянки, що знаходиться у власності ОСОБА_4, кадастровий номер НОМЕР_1, відповідно до Закону України «Про землеустрій», ТОВ «Земельний альянс» проведено обмір земельної ділянки площею 0,1500 га. Після обміру земельної ділянки був розроблений кадастровий план, і встановлено, що фактична площа земельної ділянки ОСОБА_4 складає 0,1432 га, що є меншою за визначену в державному акті на земельну ділянку серії НОМЕР_3 на 0,0068 га.

Згідно зі ст. 158 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» згідно зі ст. 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів. Тобто встановлення меж земельної ділянки не є компетенцією суду.

Статтею 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

На виконання вказаної статті наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, якою визначено механізм відновлення меж земельних ділянок на місцевості, який здійснюють: виконавець - юридична або фізична особа, яка отримала ліцензії на проведення робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт; замовник - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Проте апеляційний суд не звернув уваги на таке.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Апеляційний суд, у порушення наведених норм права, ст. 16 ЦК України, ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України зазначив про те, що позивачу слід звернутися до органу місцевого самоврядування з питанням про встановлення (відновлення) меж та не звернув уваги на те, що межі земельної ділянки у сторін визначені, земельнім ділянкам присвоєні кадастрові номери і позов стосується не встановлення меж земельної ділянки, а усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Таким чином, ураховуючи, що апеляційним судом не встановлені всі фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, судове рішення апеляційного суду відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 30 березня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта