Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/5431/14-ц
Провадження № 2/553/18/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06.04.2016м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави в складі:

головуючої судді - Крючко Н.І.

при секретарі - Моторній М.В., Карпінчик О.А., Босяк К.О.,

за участю представника позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» за довіреністю ОСОБА_1,

представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_4 «ПРИВАТБАНК» в особі представника за довіреністю ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором ,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО ОСОБА_4 «ПРИВАТБАНК» в особі представника за довіреністю ОСОБА_5 звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 10.11.2006 року на загальну суму 8 500 грн., посилаючись на те, що 10 листопада 2006 року між ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ ОСОБА_4 «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № б/н, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 8 500 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 16 жовтня 2015 року заяву ОСОБА_2 про витребування доказів з ПАТ КБ «ПриватБанк» - задоволено.

Витребувано у Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» наступні документи:

- фото і відео зйомки банкомату, де було здійснено зняття грошових коштів з рахунку ОСОБА_2 у роздрукованому та електронному вигляді на електронному носії із зазначенням дати, міста, вулиці здійснення події за період: з 27.06.2011 року по 28.06.2011 року; з 28.06.2011 оку по 29.06.2011 року; з 10.07.2011 року по 12.07.2011 року; з 31.07.2011 року по 01.08.2011 року; з 19.09.2011 року по 20.09.2011 року; з 24.09.2011 року по 25.09.2011 року; з 06.1.2011 року по 08.10.2011 року; з 26.10.2011 року по 29.10.2011 року; з 30.10.2011 року по 31.10.2011 року; з 26.04.2011 року по 27.04.2011 року; з 24.06.2012 року по 25.06.2011 року; з 25.06.2011 року по 26.06.2011 року .

Так, 10 березня 2016 року позивачем було подано заяву про зменшення позовних вимог, в якій просили стягнути з ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 12081,61 грн. за кредитним договором б/н від 14.11.206 року, яка складається з : заборгованості за кредитом у розмірі 8283,64 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом - 2884,56 грн.; заборгованості за пенею та комісією у розмірі 100,00 грн., штрафів відповідно до Умов та правил надання банківських послуг 250, 00 грн. штраф (фіксована частина), 563,41 грн. ( процентна складова).

При цьому, 06 квітня 2016 року позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просили стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 12398, 67 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 8 283,64 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом; 100,00 грн. заборгованості за пенею та комісією, а також штрафів у відповідності до Умов та правил надання банківських послуг штраф (фіксована сума) 250,00 грн., штраф (процентна ставка) 578,51 грн..

Представник позивача в судовому засіданні збільшені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні.

Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3 збільшені позовні вимоги визнала частково на суму 5 458,64 грн., посилаючись на те, що заявлена сума боргу заявлена позивачем за використання коштів відповідачкою є необґрунтованою, оскілька кредитні кошти з картки, яка належить ОСОБА_2, знімались шляхом проведення розрахункових операцій у смт. Кобеляки, смт. Лохвиця, смт. Гадяч та м. Бориспіль, але в даних містах остання ніколи не була, на підтвердження чого останніми надавались табелі обліку робочого часу за місцем роботи відповідачки ОСОБА_2.

При цьому, вказували, що за період з 27.06.2011 року по 28.06.2011 року на суму 105,00 грн; з 28.06.2011 року по 29.06.2011 року на суму 420,00 грн.; з 10.07.2011 року по 12.07.2011 року на суму 255,00 грн.; з 31.07.2011 року по 01.08.2011 року на суму 380,00 грн.; з 19.09.2011 року по 20.09.2011 року на суму 525,00 грн.; з 24.09.2011 року по 25.09.2011 року на суму 535,00 грн.; з 06.10.2011 року по 08.10.2011 року на суму 110,00 грн.; з 26.10.2011 року по 29.10.2011 року на суму 215,00 грн.; з 30.10.2011 року по 31.10.2011 року на суму 105,00 грн.; з 26.04.2012 року по 27.04.2012 року на суму 55,00 грн.; з 24.06.2012 року по 25.06.2012 року на суму 55,00 грн.; з 25.06.2012 року по 26.06.2012 року на суму 55,00 грн., всього на суму 2825,00 грн., яка на думку сторони відповідача є такою, що до задоволення не підлягає, оскільки дана сума коштів була знята з її кредитної картки в містах України, в яких в період проведення даних розрахункових операцій, вона не знаходилась.

Поряд з цим, представник відповідача заперечувала щодо стягнення з відповідачки ОСОБА_2 штрафу (фіксованої суми та процентної складової) у розмірі 813,41 грн., оскільки відповідно до застосування норм права, викладеної у постанові Верховного суду України, визначено правову позицію про те, що ст. 549 ЦК України визначено, що штраф та пеня є одним видом цивільно правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Тому, зважаючи на наведені вище обставини, просили відмовити в задоволенні позовних вимог в частині, що не визнаються, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність.

Відповідачка ОСОБА_2 в дане судове засідання не зявилась, про причини своєї неявки суд не повідомила, хоча завчасно та належним чином була повідомлена про день та час слухання справи, при цьому в ході судового розгляду справи позовні вимоги визнавала частково.

Суд, вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає до часткового задоволення за наступних обставин.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено та не заперечувалось стороною відповідача, що 14.11.2006 року шляхом підписання заяви позичальника в ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_2 отримала кредит в розмірі 3600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

При цьому, судом встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником прав та обовязків ЗАТ КБ «ПриватБанк», у звязку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року змінено найменування позивача з ЗАТ КБ «ПриватБанк» на ПАТ КБ «ПриватБанк», що вказано у п.1.1 Статуту ПАТ КБ «ПриватБанк», з проведенням державної реєстрації змін назви 17.07.2009 року.

Таким чином, відповідачка ОСОБА_2, підписавши заяву позивальника, підтвердила факт отримання повної інформації про умови кредитування в ПриватБанк та погодження з Умовами та Правилами надання банківських послуг, при цьому даний факт не оспорювався стороною відповідача по справі.

Згідно п.3.2, п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і банк має право в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Таким чином, підписання договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг.

Судом встановлено, що при укладанні договору сторони керувалися ч.1 ст. 634 ЦК України, якою визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором кредитодавець зобовязується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки.

Таким чином, ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобовязання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачці ОСОБА_2 кредит у розмірі, встановленому договором, при цьому даний факт не заперечувався безпосередньо відповідачкою по справі та її представником.

Так, відповідно до п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобовязується погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

За приписом ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору.

Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору, що передбачено ч. 4 ст. 631 ЦК України.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що відповідно до Умов та правил надання банківських послуг - при порушенні позичальником строків платежів з грошових зобовязань, передбачених цим договором більш ніж на 120 днів. Позичальник зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 250 грн. + 5% від суми позову.

У відповідності до п. 4.6 «Умов та правил надання банківських послуг» клієнт доручає банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, відкритих в валюті кредитного ліміту, в межах суми, підлягаючих сплаті Банку за даним договором, при настанні строків платежів, а також списання грошових коштів з картрахунку у разі настання строків платежів за іншими договорами клієнта в межах, встановлених цими договорами (договірне списання), в межах платіжного ліміту картрахунку.

Згідно пункту 5.7 «Правил користування платіжною карткою» банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобовязань в цілому або у встановленої банком долі в разі невиконання боржником своїх боргових та інших зобовязань за цим договором.

У відповідності до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звертатися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, що визначено ст. 256 ЦК України.

З наданих позивачем доказів вбачається, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не пропустив строк позовної давності та звернувся до суду в межах даного строку.

Статтею 536 ЦПК України визначено, що за користування чужими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 546 ЦК України передбачена можливість забезпечення виконання зобовязання неустойкою.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання, а згідно п. 3 цієї статті, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового стягнення за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.

На підставі ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним свого зобовязання.

За змістом ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З огляду на встановлені вище судом обставини та факти в результаті невиконання ОСОБА_2 взятих на себе зобовязань перед позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 31 березня 2016 року уторилась заборгованість за кредитом у розмірі 8283,64 грн.; заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 3 186,52 грн., заборгованість за пенею та комісією у розмірі 100,00 грн. і даний розмір заборгованості суд визнає обґрунтованим та таким, що узгоджується з проведеним розрахунком.

При цьому, судом встановлено, що в ході судового розгляду справи відповідачкою ОСОБА_2 фактично визнавалась наявність правовідносин з банківською установою та сума боргу (тіла кредиту) на суму 5 458,64 грн., більше того, останньою не заперечувалось факту користування даною кредитною карткою.

Поряд з цим, суд визначає неспроможними та такими, що не несуть в своїй основі юридичного підгрунття, твердження відповідачки та її представника, що сума коштів у розмірі 2 825,00 грн. не підлягає задоволенню та стягненню з відповідачки, оскільки в даний період остання кредитною карткою, не користувалась, а розрахункові операції, які проводились даною кредитною карткою здійснювались в містах України, в яких ОСОБА_2 ніколи не була та в момент проведення операцій перебувала на роботі, на підтвердження чого стороною відповідача надавались табелі обліку робочого часу за місцем роботи ОСОБА_2. При цьому, інших належних та допустимих доказів стороною відповідача суду надано не було.

Дані твердження є неспроможними, оскільки судом достеменно встановлено, що на даний час дана кредитна картка перебуває у відповідачки ОСОБА_2, будь-яких заяв, як до банківської установи так і до правохоронних органів з питань неправомірного використання даною кредитною карткою, або з питань її втрати ОСОБА_2 не зверталась та останніх не повідомляла.

Також, судом встановлено та не було спростовано стороною відповідача того, що проведення будь-яких розрахункових операцій кредитною карткою здійснюється за допомогою ПІН-коду, який встановлюється та який відомий лише тільки власнику картки, таким чином відповідачка ОСОБА_2, володіючи даним кодом, могла передавати дану картку третім особам для проведення відповідних операцій.

Більше того, відповідальність за зберігання картки покладена саме на утримувача картки, згідно Умов та правил користування платіжною карткою.

Поряд з цим, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 3 186,52 грн., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 100,00 грн. є законними та обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення.

Проте, суд не може погодитися з розміром нарахованого штрафу відповідно до Умов та правил надання банківських послуг розмірі 250 грн. штраф (фіксована сума) та штраф у розмірі 563,41 грн. ( процентна складова), оскільки даний вид штрафних санкцій не може подвійно застосуватись до боржника у відповідності до правил та вимог ст. 549 ЦК України.

Таку правову позиції зазначено у Постанові від 21 жовтня 23015 року у справі № 6-2003цс15 Верховного Суду України, згідно якої відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно правової відповідальності за одне і те саме порушення.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_4 «ПРИВАТБАНК» в частині стягнення штрафу у фіксованій та процентній складовій відповідно до Умов та правил надання банківських послугу є такими, що накладають на відповідачку ОСОБА_2 подвійну цивільно правову відповідальність, яка є прямо забороненою Конституцією України, тому є необгрутованими в даній частині позовних вимог.

Частиною статті 88 ЦПК України визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно Постанови № 10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України у розгляді цивільних і кримінальних справі від 17.10.2014 року « Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат , вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Таким чином, з відповідача по справі підлягають стягненню судові витрати пропорційно до задоволених судом позовних вимог, у відповідності до співвідношення ставки судового збору з ціною позовних вимог з урахуванням обсягу задоволення позовних вимог тобто, в повному обсязі, сплаченому позивачем при зверненні до суду .

На підставі викладеного, керуючись, ст. 61 Конституції України, ст. ст. 509, 525, 526, 527, 530, ч.1 ст. 598, 599, 610, ч.2 ст. 615, 629, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 61, 88, 213-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_4 «ПРИВАТБАНК» в особі представника за довіреністю ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором в сумі 11 570, 16 грн.: яка складається з: заборгованості за кредитом в сумі 8283,64 грн.; заборгованості за процентами за користування кредитом 3186,52 грн.; заборгованості за пенею та комісією в сумі 100,00 грн. на користь ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_4 «ПРИВАТБАНК» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, , рах. №3111, МФО 305299).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_4 «ПРИВАТБАНК» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, , рах. № 0001, МФО 305299 судовий збір судові витрати у розмірі 243,60 грн..

В іншій частині позовних вимог відмовити за необґрунтованістю та недоведеністю.

Апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції може бути подано до Апеляційного суду Полтавської області через Ленінський районний суд м. Полтави протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Ленінського районного суду м. Полтави ОСОБА_6