Справа № 159/2173/16-ц
Провадження № 2/159/841/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2016 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Лесика В.О.,

при секретарі - Жукової Ю.В.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідачки - ОСОБА_3,

представника відповідачки ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно набутого за час спільного проживання,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно набутого за час спільного проживання.

В обґрунтування заявленого позову зазначає, що понад 17 років він та ОСОБА_3 проживають разом. Починаючи з 1999 року та по травень 2011 року вони проживали однією сімєю без укладення шлюбу. У вказаний період проживання однією сімєю в них нас народилось двоє дітей: син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1. 20 травня 2011 року між ними було зареєстровано шлюб. До реєстрації шлюбу вони проживали однією сімєю, мали спільні права та обовязки, які притаманні подружжю, спільно проводили дозвілля, спільно виховували дітей, мали спільний сімейний бюджет, усі витрати несли також спільно, складали спільні плани щодо нашого спільного життя та покращення сімейного добробуту. Спочатку вони проживали у м. Вінниця, а після народження дітей, приблизно з 2003 року, вони разом із дітьми переїхали на постійне проживання в м. Ковель де почали винаймати житло. З метою покращення добробуту сімї ними на підставі договору купівлі - продажу за спільні сімейні кошти у спільну сумісну власність було придбано квартиру АДРЕСА_1. Покупцем вказаної квартири виступила одноособово ОСОБА_3, але він вважав, що так як вони проживають однією сімєю то відповідно він, як чоловік, також набув право спільної сумісної власності на квартиру. Так як титульним покупцем квартири була зазначена лише ОСОБА_3 то відповідно квартира зареєстрована одноособово на дружину. У них ніколи не виникало непорозумінь щодо володіння та користування квартирою і належне йому право, як співвласника, ніколи дружиною не заперечувалось. Після її придбання він, його дружина ОСОБА_3 та двоє їхніх дітей вселились в квартиру де проживають і по - сьогодні.

Нещодавно в них із дружиною почали погіршуватись сімейні стосунки і під час чергових непорозумінь дружина почала заперечувати наявність у нього права власності на спільну квартиру обґрунтовуючи тим, що незважаючи на те, що вони проживали спільно, але в шлюбі не перебували то відповідно квартира належить їй одноособово. На момент придбання ними квартири у спільну сумісну власність, як чоловіком та жінкою які проживають однією сімєю він у будь -якому шлюбі не перебував. З огляду на вищевикладене, зважаючи на те, що його право в праві спільної сумісної власності на вказану квартиру відповідачкою заперечується він змушений звертатись до суду із вимогою про визнання права власності на дане майно.

Позивач та його представник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, зазначених в позові. Крім того, позивач допитаний як свідок в судовому засіданні додатково показав, що з 1999 року перебував з відповідачкою в незареєстрованому шлюбі та проживали в м. Вінниця. Приблизно в середині 2003 року після народження спільних дітей в листопаді 2002 року, переїхали проживати в м. Ковель, знімаючи квартиру по вул. Відродження, де проживали до часу придбання власної квартири по тій же вулиці. Дружина на той час виховувала дітей, а він, маючи свої заощадження в сумі більше 12000 доларів США та позичивши решту 11000 доларів США у знайомих, придбали в липні 2006 року квартиру, яка відповідно до договору купівлі-продажу була зареєстрована на відповідачку. Категорично ствердив, що будь-яких коштів відповідачка на придбання квартири не давала. Підтвердив, що розрахунок з продавцем, в присутності відповідачки, проводив він. На той час особливостям зазначеним в договорі купівлі-продажу не приділяв уваги, так як був переконаний, що дана квартира придбана для потреб сімї, в тому числі, їх спільних дітей, тобто у спільну сумісну власність. З моменту придбання квартири і по сьогоднішній день він проживає в ній. Оскільки на даний час їх сімейні стосунки погіршились, він змушений звертатись до суду із зазначеним позовом.

Відповідачка та її представник в задоволенні позову просили відмовити з підстав того, що спірна квартира не є обєктом спільної сумісної власності, оскільки була придбана за власні кошти.

Крім того, відповідачка в ході допиту її в якості свідка повністю заперечила заявлені позовні вимоги, показавши, що приблизно з 1997 року з позивачем по справі почали проживати однією сімєю в м. Вінниці. Після народження її спільних дітей в листопаді 2002 року переїхали проживати в м. Ковель, де позивач знімав квартиру, а в липні 2006 року вона за кошти батьків (еквівалент на той час 25000 доларів США), придбала спірну квартиру, в яку переселились та проживають на даний час. Заперечила факт придбання квартири у спільну сумісну власність і вважає себе власником цієї квартири.

Не заперечувала того факту, що договір купівлі-продажу квартири укладався в присутності позивача. В його присутності проводився і розрахунок з продавцем.

Суд, заслухавши сторони, допитавши свідків та дослідивши письмові докази по справі приходить до наступного висновку.

Судом встановлено і ці обставини фактично не оспорюють сторони, що вони починаючи з кінця 90 років проживали однією сімєю, спочатку в м. Вінниці, а з 2002-2003 року у м. Ковелі, де знімали квартиру. Під час спільного проживання 18.11.2002 року народилося двоє дітей, батьками яких є сторони по справі, що підтверджено свідоцтвом про їх народження та свідоцтвами про встановлення батьківства.

24.07.2006 року відповідно до договору купівлі-продажу відповідачка по справі придбала спірну квартиру, в яку сторони вселились та проживають по даний час.

20.05.2011 року сторонами було зареєстровано шлюб.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Згідно ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Таким чином, положення ст. 74 СК України підлягають застосування у випадках, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-яких інших зареєстрованих шлюбах.

Пунктами 20, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Факт придбання спірної квартири особами, які не перебували у шлюбі підтверджено договором купівлі-продажу цієї квартири. Зазначену обставину підтвердили в судовому засіданні і свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_1, які фактично підтвердили, що стосунки сторін були стосунками, які притаманні подружжю на час придбання квартири та в подальшому.

Стаття 57 СК України дає визначення майна, яке належить до особистої приватної власності кожного з подружжя.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є:

1) час набуття такого майна,

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття),

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 СК України вважається правильно застосованою.

Отже, судом з достовірністю встановлено, що майно було придбано сторонами по справі, які не перебували у шлюбі між собою, але проживали однією сімєю і на час придбання квартири позивач в іншому шлюбі не перебував.

Зазначене майно було придбано за спільні кошти з метою покращення житлово-побутових потреб сторін та їх спільних малолітніх дітей, що дає підстави суду надати цьому майну правовий режим спільної сумісної власності.

Разом з тим, суд вважає не доведеним покликання кожної сторони на ті обставини, що спірне майно ними було придбано за їх власні кошти.

До показань свідків з цих підстав суд відноситься критично, оскільки ті показання не підтверджені будь-якими іншими обєктивними доказами (розписками, угодами, зняття коштів з рахунків і т.п.), а відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Сторони не подали суду будь-яких достовірних доказів про кошти за які було придбано квартиру, а тому суд вважає, що вона була придбана у спільну сумісну власність за власні кошти сторін так як встановлено, що до і на час придбання квартири позивач працював та мав відповідний дохід.

При поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, застосуванню підлягають положення частин четвертої, п'ятої статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Оскільки підстав для відступлення від принципу рівності часток дружини і чоловіка при розгляді цієї справи не встановлено, суд прийшов до висновку про необхідність розділити квартиру, що є об`єктом права спільної сумісної власності сторін шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частину. При цьому на підставі правил ст. 372 ЦК України право спільної сумісної власності позивача та відповідачки на квартиру припиняється.

Разом з тим, твердження відповідачки при укладенні договору купівлі-продажу (п. 5.8) про те, що на момент його укладення вона ні з ким не проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу і грошові кошти не є спільною сумісною власністю не відповідає встановленим судом фактичним обставинам справи і розцінюється судом як спробу заздалегідь захистити свої майнові інтереси на випадок виникнення спору відносно даної квартири. Висновків суду це твердження не спростовує, а тому не може братись до уваги.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 355, 372 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 71, 74 СК України, ст. 129 Конституції України, п.п. 20, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2, загальною площею 53,1 кв.м., житловою площею 29,2 кв.м., яка була набута у спільну сумісну власність під час спільного проживання із ОСОБА_3 однією сімєю без укладення шлюбу, припинивши право спільної сумісної власності на цю квартиру.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні при його проголошенні - протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий:ОСОБА_10