Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" жовтня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого - судді: БАРТАЩУК Л.П.

при секретарях: Ізвольській С.С., Івашко О.Л.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - адвоката Яроша В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, у позовній заяві просила визнати заповіт, складений 17.01.2014 року ОСОБА_5 на користь відповідача ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Устименко В.Т. недійсним з тих підстав, що заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми і посвідчення, особою, яка не мала на це права, а також з тих підстав, що ОСОБА_5 в момент складання заповіту не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати.

10.02.2016 року позивач надала уточнену позовну заяву, яку підтримала в судовому засіданні.

Згідно цієї уточненої позовної заяви, ОСОБА_1 просить визнати заповіт від 17.01.2014 року, складений ОСОБА_5 на користь відповідача ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Слюсар В.В. недійсним з тих підстав, що ОСОБА_5 в момент складання заповіту не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати.

Позовні вимоги, з урахуванням зазначених уточнень, позивач обґрунтовує тим, що вона є прийомною донькою ОСОБА_5

ОСОБА_5 була її рідною тіткою та хрещеною матір'ю і приходилась рідною сестрою біологічній матері позивача, ОСОБА_1 доглядала за прийомною матір»ю, оскільки остання перебувала у похилому віці.

За кілька днів до смерті ОСОБА_5 поїхала провідати родину в село Кам'яний Брід, Коростишівського району Житомирської області, а ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла.

Відповідач ОСОБА_8, яка є рідною біологічною сестрою позивача, повідомила останній, що за життя ОСОБА_5 склала заповіт, яким заповідала все своє майно саме їй - ОСОБА_4

ОСОБА_5 була власником квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Складений померлою за життя заповіт став несподіванкою для позивача, оскільки вони проживали у одній квартирі, позивач постійно доглядала за спадкодавцем і остання завжди стверджувала, що все її майно залишиться ОСОБА_1, як її єдиній доньці.

Дані обставини свідчать про те, що ОСОБА_5 не мала наміру чи волевиявлення заповідати все своє майно відповідачці.

Крім цього, за життя ОСОБА_5 мала психічні розлади і тривалий час лікувалась в психіатричній лікарні, часом вона не розуміла, де знаходиться і що робить.

З урахуванням похилого віку померлої та діагнозу шизофренія, позивач зазначила, що ОСОБА_5 у момент складання заповіту не розуміла значення своїх дій, не була здана свідомо вчиняти правочин та висловлювати своє волевиявлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої сторони суд визнає заповіт недійним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

З наведених підстав, позивач просить задовольнити позов, визнати недійсним заповіт від 17.01.2014 року складений ОСОБА_5 на користь відповідача ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Слюсар В.В.

Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити, на підтвердження наведених обставин просили витребувати усю наявну медичну документацію щодо ОСОБА_5 і призначити судову психіатричну (посмертну) експертизу.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, надав письмові заперечення, в яких зазначив, що 17.01.2014 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким заповіла усе своє майно ОСОБА_4

Заповіт був складений та підписаний особисто ОСОБА_5 у присутності приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Слюсар В.В., посвідчений ним і зареєстрований за № 73.

Під час складання заповіту нотаріус двічі переконувався, що ОСОБА_5 дійсно має намір заповісти своє майно ОСОБА_4, встановив, ким приходиться відповідачка ОСОБА_5 і лише після цього посвідчив виданий нею заповіт. Посилання позивачки на те, що ОСОБА_5 при житті мала намір залишити своє майно їй, не відповідає дійсності та не підтверджене жодними доказами, крім того, за життя ОСОБА_5 (тоді ще ОСОБА_5) подарувала позивачці ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2.

Твердження позивача про те, що саме вона була у дружніх і довірчих стосунках із ОСОБА_5, не є підставою для визнання заповіту недійсним, як і не свідчить про її намір заповісти своє майно ОСОБА_1

Відповідач не погодилась із твердженням позивача з приводу того, що ОСОБА_5 за життя хворіла на психічні захворювання, оскільки остання на момент складання заповіту була адекватною і повністю усвідомлювала значення своїх дій.

Поховання ОСОБА_5, як пояснив представник відповідача, здійснила ОСОБА_4, що підтверджується довідкою Горбулівської сільської ради від 30.11.2015 р. № 607, самостійно понесла витрати на поховання, що підтверджується накладними від ІНФОРМАЦІЯ_2 року та 26.06.2015 року на придбання ритуальних товарів, а з квітня 2011 року і до дня смерті (а не за декілька днів до смерті, як зазначає позивач), ОСОБА_5 проживала в АДРЕСА_3, що підтверджується довідкою сільської ради від 09.11.2015 р. № 310.

Ухвалою суду третя особа , зазначена у позовній заяві , - приватний нотаріус КМНО Устименко В.Т. була замінена на належну третю особу - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві.

Представник третьої особи ГТУЮ у м. Києві в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Вислухавши в судовому засіданні пояснення позивача, її представника, представника відповідача, вивчивши письмові заперечення, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, судом встановлено наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Кам'янобрідською сільською радою Коростишівського району Житомирської області серії НОМЕР_1 від 01.07.2015 року (а.с. 84).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

17.01.2014 року на випадок своєї смерті ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Слюсар В.В., за яким все належне їй на день смерті майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не склалось, все те, на що вона матиме за законом право, вона заповіла ОСОБА_4 (а.с. 86).

Відповідно до ч. 2 ст. 1258 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Позивач ОСОБА_1 є прийомною донькою ОСОБА_5 відповідно до рішення виконавчого комітету Черняхівської районної Ради депутатів трудящих Житомирської області № 543 від 04.12.1975 року (а.с. 13), відповідно, є заінтересованою особою.

Згідно з ч. 1 ч. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно з п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, - правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Ухвалою суду від 10.03.2016р. у справі була призначена судова психіатрична (посмертна) експертиза.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до листа Київської міської психоневрологічної лікарні №2 від 22.02.2016р. №318 ОСОБА_5 під наглядом лікаря-психіатра КМПНЛ №2 не перебувала (а.с. 127).

Житомирська обласна психіатрична лікарня №1 листом від 25.02.2016р. №1157 направила до суду медичну карту стаціонарного хворого №4275 на ОСОБА_9 (а.с. 129).

Дані медичної карти були предметом дослідження комісії лікарів судово-психіатричних експертів при проведенні судової експертизи.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи (посмертної) №456 від 10.06.2016 року, - у момент складання заповіту 17.01.2014 року ОСОБА_5 страждала на органічне ураження головного мозку судинного ґенезу з церебрастенічним синдромом у психопатичної особистості за змішаним типом (F06.6 та F61.0 - згідно з МКХ-10). За своїм психічним станом у момент складання заповіту 17.01.2014 року ОСОБА_5 усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними (а.с. 160).

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущення.

Враховуючи те, що наведені позивачем обставини того, що ОСОБА_5 в момент складання заповіту не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду належними і допустимими доказами, позов не є доведеним, а тому не підлягає задоволенню.

На підставі статті 88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 225, 1217, 1223, 1233, 1235, 1258 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 208-209, 212-215, 218, 222, 223, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 10 днів після проголошення в судовому засіданні, а особами, які не були присутні під час проголошення рішення - протягом 10 днів з дня отримання рішення.

СУДДЯ: