АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа 761/19595/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/8001/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Юзькова О.Л.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

7 липня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Прокопчук Н.О., Стрижеуса А.М.,

при секретарі - П'ятничук В.Г., Аршакян Р.Т.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» про стягнення страхового відшкодування, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» на користь ОСОБА_3 суму у розмірі 51 731 грн.

Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» подав апеляційну скаргу в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове яким позовні вимоги задовольнити частково, стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 24535,44 грн. страхової виплати та пені з 29 червня 2015 року по 2 грудня 2015 року, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судом встановлено, що у липні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що 22 січня 2015 року внаслідок ДТП його автомобіль «Subaru Forester» д/н НОМЕР_1 зазнав технічних ушкоджень.

Винним у ДТП визнано ОСОБА_4, згідно постанови Дарницького районного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року.

Цивільно-правова відповідальність винної особи була застрахована відповідачем за договором обов'язкового страхування від 5 серпня 2014 року.

Зазначив, що 23 січня 2015 року страхову компанію належним чином повідомлено про пригоду та надано реквізити для здійснення страхового відшкодування. Позивач повідомляв відповідача, що згідно рахунку-фактури СТО розмір коштів необхідних для ремонту автомобіля становить 78 315,00 грн.

Проте, у строк встановлений законодавством відповідач не сплатив суму страхового відшкодування. Ліміт відповідальності страхової компанії, зважаючи на розмір франшизи становить - 49 500,00 грн.

У зв'язку із викладеним, просив суд стягнути з відповідача на його користь суму страхового відшкодування у розмірі 49500 грн., пеню в розмірі 5520 грн., інфляційні витрати у розмірі 578 грн. та 3% річних у сумі 374 грн.

В подальшому позивачем зменшено розмір позовних вимог в частині стягнення пені та інфляційних витрат, просив стягнути пеню за період з 10 червня по 2 грудня 2015 року у сумі 1 056 грн., інфляційні втрати за цей період у розмірі 459грн. Також просив у відповідності до положень ст. 625 ЦК України стягнути і 3% річних у сумі 716 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, 22 січня 2015 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля«Subaru Forester», д.н.з. НОМЕР_1 який належить ОСОБА_3.

Винним у порушенні правил дорожнього руху визнано ОСОБА_4, який керував автомобілем «Ауді» д/н НОМЕР_2.

Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн.

З матеріалів справи вбачається, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 була застрахована у ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Також з матеріалів справи вбачається, що позивачем в установленому законом порядку було повідомлено страхову компанію про дорожньо-транспортну пригоду, надано необхідні документи для вирішення питання про виплату страхового відшкодування. Позивач відповідно до вимог чинного законодавства України звернувся до відповідача з заявою про тримання страхового відшкодування та надав всі необхідні документи та надавши пояснення щодо обставин ДТП.

Згідно рахунку-фактури, виданої ФОП 18 лютого 2015 року ремонт проведено на суму 78 315 грн., що перевищує ліміт відповідальності страхової компанії.

Відповідно до положень ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За положенням ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», протягом трьох робочих днів з дня прийняття відповідного рішення страховик зобов'язаний направити заявнику письмове повідомлення про прийняте рішення.

Статтею 36.2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик зобов'язаний узгодити розмір страхового відшкодування з особою, яка має на це право, та виплатити страхове відшкодування не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування.

Відповідно до п.36.4 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначено, що виплата страхового відшкодування здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування, лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Відповідно до ст. 36.5 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено сплата пені за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування, виходячи з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ.

За ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з ліміту виплати страхового відшкодування у розмірі 49 500 грн.

Стягуючи пеню у сумі 1056 грн., інфляційні витрати у сумі 459 грн. та 3 % річних в розмірі 716 грн., суд першої інстанції виходив з того, що страховиком було прострочено на 176 днів виплату страхового відшкодування.

Проте з таким висновком суду першої інстанції повною мірою погордитися не можна з огляду на наступне.

Як вбачається зі звіту № 30/07/15 про вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу пошкодженого колісного транспортного засобу складає 30 042,52 грн.

Згідно із ч. 2,5 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України, страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

За змістом п. 1 ч. другої ст. 22 ЦК України, реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Згідно з п. 2.4. Методики вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до п. 8.3. Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.

За положенням ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

Таким чином, у відповідності до вимог ст. 1194 ЦК України, ст. ст. 22, 29, 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників неземних транспортних засобів» та на підставі полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, страхова компанія зобов'язана відшкодувати особі оцінену шкоду, яка становить витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу і є прямими збитками, заподіяних йому в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги щодо стягнення страхового відшкодування мають бути задоволенні частково в розмірі 30 042,52 грн. - вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що судом безпідставно стягнута сума ПДВ, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 здійснив відновлювальний ремонт автомобіля, сплатив витрати, пов'язані із ремонтними роботами в розмірі 65262 грн. 67 коп. та ПДВ в розмірі 13052 грн. 53 коп.

Як вбачається з матеріалів справи, ФОП ОСОБА_5, який здійснював відновлений ремонт автомобіля позивача, є платником податку на додану вартість (а.с. 66).

Також колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що судом безпідставно стягнуто з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» на користь позивача пеню, 3% річних та інфляційні витрати, не враховано, що положення ст. 625 ЦК України не поширюються на правовідносини, які склались між сторонами, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі.

Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-927цс16 від 1 червня 2016 року, відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується в разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст.. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.. 511 ЦК України, у випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Відповідно до ч. 1 ст. 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі.

Проаналізувавши норми статей 524, 533 - 535, 625 ЦК України, можна дійти висновку, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Таким чином, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачається передача грошей як предмета договору або сплата їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

Саме до таких грошових зобов'язань належить укладений договір про надання послуг, оскільки він установлює ціну договору - страхову суму.

При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за цим договором: на його або третьої особи користь страховик зобов'язаний здійснити страхове відшкодування.

З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами у справі на підставі договору страхування наземного транспорту, є грошовим зобов'язанням.

Отже, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості вимог позивача про стягнення пені, 3% річних та інфляційних витрат за невиконання зобов'язання по виплаті страхового відшкодування.

Разом з цим, колегія суддів, з врахуванням зменшення розміру страхового відшкодування вважає за необхідне зменшити розмір суми 3% річних та інфляційних витрат.

Виходячи з розміру страхового відшкодування - 30042 грн. 52 коп., 3% річних складатимуть 434 грн. 59 коп. (30042,52 грн. х 3% : 365 х 176 днів = 434 грн. 59 коп.), інфляційні витрати складатимуть 278 грн. 80 коп. ( 30042,52 : 100 х 0,928%= 278 грн. 80 коп.).

Розмір пені за прострочення виплати страхового відшкодування у 176 днів, складає 1056 грн., виходячи з подвійної ставки НБУ.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне, рішення суду першої інстанції скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення частково позовних вимог та стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» на користь ОСОБА_3 30042 грн. 52 коп. страхового відшкодування, 1056 грн. пені, 434 грн. 59 коп. - 3% річних, 278 грн. 80 коп. - інфляційних витрат.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2016 року скасувати, ухваливши нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» на користь ОСОБА_3 30042 грн. 52 коп. страхового відшкодування, 1056 грн. пені, 434 грн. 59 коп. - 3% річних, 278 грн. 80 коп. - інфляційних витрат.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення, може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді