Справа № 175/5147/15-ц
Провадження № 2/175/2107/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2016 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Борисова С.А.,

за участю секретаря Міронові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське цивільну справу за уточненим позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми обезцінювання боргу, 3% річних та судового збору,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з уточненим позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми обезцінювання боргу, 3% річних та судового збору.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму обезцінювання боргу: 114921,47-58650,30 = 56291,17 грн. та 3 % річних 5066,20 грн. та судові витрати по справі.

Відповідач у судовому засіданні просив суд у задоволенні позову відмовити.

Вислухавши у судовому засіданні думку сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, суд дійшов до наступного.

Так, згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ч.3 ст. 61 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2012 року, винесеного по цивільній справі №410/2145/12 (провадження №2/410/1255/12) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики, що набрало законної сили 29 квітня 2013 року, встановлено, що ОСОБА_1 24 квітня 2009 року надав ОСОБА_2 у борг грошові кошти в розмірі 44500,00 гривень.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України порушення зобов'язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

На підтвердження надання коштів сторонами у цей же день відповідач власноруч написав розписку, згідно якої зобовязався повернути кошти у строк до 07.05.2009 року.

Відповідно ч.2 ст. 1247 ЦК України передбачає що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідач у строк передбачений договором позики кошти не повернув. На численні претензії позивача, у яких він просив ОСОБА_2 повернути суму боргу, останній ніяким чином не відреагувала та суму боргу не повернув.

Відповідно до Заочного рішення від 19 грудня 2012 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу з урахуванням 3% річних та індексу інфляції у розмірі 57761,00 гривень; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 577,61 гривень.

Станом на день звернення до суду та винесення судового рішення сума боргу позивачу не повернута.

Загальне поняття «зобовязання» визначене у статті 509 ЦК України, яка встановлює, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Звертаючись до статті 11 ЦК України, яка встановлює підстави виникнення цивільних прав та обовязків, суд акцентує увагу на ч. 5 вказаної статті, яка є новелою та встановлює, що: «у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду».

Тобто, законодавець закріплює можливість виникнення цивільних прав і обовязків із рішення суду, але за умови, що такі випадки прямо вказані у актах цивільного законодавства. До таких випадків відносяться переведення прав кредитора на іншу особу (ч. 4 статті 362 ЦК, стаття 411 ЦК, стаття 822), зобовязання укласти договір, тощо. Випадки які встановленні законом, як правило, не містять грошових зобовязань, тобто із рішення суду не виникають грошові зобовязання. Інша справа обовязки, які виникають із рішення суду. Обовязок не є тотожним поняттю зобовязання і не може регулюватися за тими ж правилами, які встановленні для зобовязаннь.

Тобто, стаття 625 ЦК України, яка встановлює правило, за яким боржник відповідає за прострочення грошового зобовязання, не поширюється на ситуацію, коли боржник не виконує свій обовязок сплатити певну суму коштів, які визначенні рішенням суду. В такому випадку, відносини виникають не із цивільно-правових підстав, а з виконання рішення суду та регулюються законом України «Про виконавче провадження». Тим же законом передбачена відповідальність за невиконання рішення суду у добровільному порядку.

Згідно зі статтями 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання. Правила статті 625 ЦК України не заперечують звернення кредитора з вимогою про стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, суми, на яку заборгованість за грошовим зобов'язанням підвищена в порядку індексації, а також процентів річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов'язання, зокрема, за період після прийняття судом відповідного рішення.

В іншій частині судового рішення (проценти річні, інфляційні втрати, судові витрати) кредитор не має права отримувати відшкодування в порядку передбаченому статтею 625 ЦК України, так як вказаний обовязок сплатити кошти на його користь, виник із рішення суду, і не є грошовим зобовязанням.

На підставі викладеного, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні уточненого позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати віднести за рахунок позивача по справі - ОСОБА_1.

Керуючись ст.ст. 4, 6, 7, 10, 11, 27, 31, 57, 60, 88, 215, 223 ЦПК України ст. ст. 4, 11, 14, 15, 16, 22, 509, 625 ЦК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні уточненого позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми обезцінювання боргу, 3% річних та судового збору, - відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати віднести за рахунок позивача по справі - ОСОБА_1.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпропетровський районний суд шляхом подачі в десятиденний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.А.Борисов