Ухвала

іменем україни

6 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,
суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В., Парінової І.К., Ступак О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до Луцького національного технічного університету, третя особа - технічний коледж Луцького Національного технічного університету, про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 23 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з 26 квітня 2011 року вона працювала на посаді завідувача господарством професійно-технічного училища Луцького національного технічного університету. Наказом ректора Луцького національного технічного університету від 29 січня 2015 року № 30-04-34 професійно-технічне училище реорганізовано шляхом приєднання до технічного коледжу Луцького національного технічного університету. Наказом від 31 березня 2015 року № 14-10-34 її було звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із реорганізацією та скороченням штату працівників.

Позивач ОСОБА_5 вважала своє звільнення незаконним, оскільки реорганізація училища не передбачала скорочення чисельності та штату працівників, а тому не могла бути підставою для її звільнення. До того ж їй не було запропоновано жодної іншої посади, незважаючи на її високу кваліфікацію, продуктивність праці та безперервний стаж роботи в училищі протягом 28 років. Крім того, зазначала, що в її сім'ї немає інших працівників із самостійним заробітком, вона має інвалідність ІІІ групи, а тому наділена переважним правом на залишення на роботі.

Уточнивши свої позовні вимоги (а. с. 265-266), ОСОБА_5 просила поновити її на посаді заступника директора з адміністративно-господарської частини технічного коледжу Луцького національного технічного університету, стягнути з відповідача на її користь 20 979 грн 20 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 23 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із ухваленням нового рішення у справі про задоволення її позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Ухвалені у справі судові рішення не відповідають цим вимогам.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Під час розгляду судами було встановлено, що з 26 квітня 2011 року ОСОБА_5 працювала на посаді завідувача господарством професійно-технічного училища Луцького національного технічного університету (а. с. 108).

Наказом ректора Луцького національного технічного університету від 29 січня 2015 року № 30-04-34 професійно-технічне училище Луцького національного технічного університету реорганізовано шляхом його приєднання до технічного коледжу Луцького національного технічного університету (а. с. 16).

Розпорядженням від 30 січня 2015 року № 11а «Про внесення змін до штатного розпису», виданим на підставі наказу ректора технічного університету від 29 січня 2015 року № 30-04-34, зобов'язано з 1 квітня 2015 року скоротити у професійно-технічному училищі Луцького національного технічного університету наступні посади: заступника директора з навчально-виховної роботи; керівника фізичного виховання; завідувача господарством; техніка (з експлуатації приміщень); лаборанта та повідомити працівників про вивільнення у зв'язку з реорганізацією та скороченням штату працівників і внести відповідні зміни з 1 квітня 2015 року до штатного розпису (а. с. 178).

30 січня 2015 року позивачу було вручено повідомлення про наступне вивільнення (а. с. 14).

Наказом ректора від 31 березня 2015 року № 14-10-34 ОСОБА_5 звільнено з посади у зв'язку з реорганізацією та скороченням штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а. с. 15).

Відмовляючи в задоволенні позову, суди виходили із того, що матеріали справи свідчать про те, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці шляхом реорганізації структурного підрозділу технічного університету і скорочення у зв'язку із цим працівників. Звільняючи ОСОБА_5 із займаної посади, відповідач діяв на підставі чинного трудового законодавства та в межах своєї компетенції.

Однак з таким висновком судів погодитися не можна.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 1 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Вирішуючи спір, суди відповідно до вимог ст. 492 КЗпП України не перевірили, чи було запропоновано власником або уповноваженим ним органом одночасно з попередженням про звільнення позивача у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці їй іншу роботу на тому ж підприємстві з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду, чи були на той час вакантні посади.

Крім того, суди не перевірили належним чином доводів позивача щодо її переважного права на залишення на роботі відповідно до ст. 42 КЗпП України з огляду на те, що в її сім'ї немає інших працівників із самостійним заробітком (п. 2 ч. 2 ст. 42), вона має тривалий безперервний стаж роботи на даному підприємстві (п. 3 ч. 2 ст. 42) та є інвалідом ІІІ групи.

Оскільки неповнота з'ясування цих обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені як місцевим, так і апеляційним судами, то рішення місцевого суду та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду і цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 23 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов Судді: А.О. Леванчук А.В. Маляренко
І.К. Парінова

О.В. Ступак