Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №317/3456/15 Головуючий у 1-й інстанції: Громова І.Б.
Провадження № 22-ц/778/2696/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді:ОСОБА_1

суддів:ОСОБА_2

ОСОБА_3,

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 20 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6 державна нотаріальна контора, про визнання в частині недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину,-

ВСТАНОВИЛА :

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з вказаним позовом, який згодом уточнила.

В обґрунтування позову зазначала, що рішенням виконавчого комітету Долинської сільської ради № 221 від 15.10.2009 року ОСОБА_7 було узаконено самовільно побудовані господарські будівлі в АДРЕСА_1, а саме: гараж літ.Н, житлова прибудова літ.А2, службова прибудова літ.А5, сарай літ.Ц, літній душ літ.Х.

На підставі свідоцтва про право на спадщину від 25.01.2012 року, виданого державним нотаріусом Другої ОСОБА_6 державної нотаріальної контори, спадкоємцем майна ОСОБА_7 став його син ОСОБА_5 і до спадщини увійшли обєкти нерухомості гараж літ.Н, житлова прибудова літ.А2, службова прибудова літ.А5, сарай літ.Ц, літній душ літ.Х.

Посилаючись на те, що постановою Запорізького районного суду Запорізької області від 20 травня 2015 року позовні вимоги прокурора Запорізького району Запорізької області задоволено і рішення виконавчого комітету Долинської сільської Ради № 221 від 15.10.2009 року визнано незаконним і скасовано, просила суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину від 25.01.2012 року, видане державним нотаріусом Другої ОСОБА_6 державної нотаріальної контори в частині, а саме: виключити з опису успадкованого майна: гараж літ.Н, житлову прибудову літ. А2, службову прибудову літ. А5, сарай літ. Ц, літній душ літ. Х; скасувати право власності ОСОБА_5, на : гараж літ.Н, житлову прибудову літ. А2, службову прибудову літ. А5, сарай літ. Ц, літній душ літ. Х.

Заочним рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 20 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_4 та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, пояснивши, що на протязі багатьох років виборюють право вільно користуватись та розпоряджатись належною їм земельною ділянкою, проте ОСОБА_5 та ОСОБА_8 не виконують рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 16 листопада 2012 року, яким зобовязано ОСОБА_5 відновити ширину земельної ділянки ОСОБА_4 з 13,70 до 13 м, повернувши ОСОБА_4 та ОСОБА_9 належну їм земельну ділянку 0,70м. На сьогоднішній день ОСОБА_5 та ОСОБА_8 не встановили за свій рахунок межу між земельними ділянками, ширина земельної ділянки вздовж гаражу ОСОБА_4 на 0,70 м не повернута ОСОБА_5, доступу до стіни гаража з сторони ОСОБА_5 не має. До гаража ОСОБА_4 ОСОБА_5 прибудована стіна, що перешкоджає доступу за гараж і межа не продовжена в сторону ОСОБА_8, паркан по межі не відновлений, що підтверджується висновками комісії ОСОБА_6 районної ради Запорізької області від 30 травня 2016 року.

ОСОБА_5 та його представник проти доводів апеляційної заперечили, пояснивши, що погоджуються з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_5 є власником суміжної з позивачем земельної ділянки і оспорюване позивачем свідоцтво про право на спадщину від 25.01.2012 року не порушує права позивача.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення сторін у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, позивачем не заявлялись позовні вимоги про визнання свідоцтва про право на спадщину згідно ст.1301 ЦК України, тому позивачем обраний невірний спосіб захисту у вигляді оспорювання такого свідоцтва з підстав, передбачених ст.ст.203,215 ЦК України.

З такими висновками суду першої інстанції не погоджується колегія суддів з наступних підстав.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Приписами ст. 16, 1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з розясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в п. 27 постанови від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування" відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у звязку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Таким чином, підставою для оспорювання свідоцтва про право на спадщину є порушення прав інших осіб у зв'язку з видачею такого свідоцтва.

Процесуальним законом встановлено обовязок позивача підтвердити існування певних юридичних обставин, на які він посилається, належними та допустимим доказами, проте саме на суд покладається обовязок кваліфікувати спірні правовідносини і застосувати відповідну їм норму права у своєму рішенні згідно до ст.215 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_4 визначила предметом та підставою позову оспорювання свідоцтва про право на спадщину від 25.01.2012 року видане на імя ОСОБА_5 в частині успадкованого нерухомого майна, яке набуто спадкодавцем ОСОБА_7 за життя на підставі рішення виконавчого комітету Долинської сільської ради № 221 від 15.10.2009 року, у звязку із скасуванням вказаного рішення виконавчого комітету постановою Запорізького районного суду Запорізької області від 20 травня 2015 року за позовом прокурора Запорізького району Запорізької області.

Таким чином, предметом позову є оспорюване в частині свідоцтво про право на спадщину від 25.01.2012 року, видане на імя ОСОБА_5, підставою постанова Запорізького районного суду Запорізької області від 20 травня 2015 року.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що рішенням Виконавчого комітету Долинської сільської ради № 221 від 15.10.2009 р. «Про узаконення самовільно побудованих господарських будівель в АДРЕСА_2 гр. ОСОБА_7» «узаконено» самовільно побудовані господарські будівлі в АДРЕСА_2, а саме: гараж літ. Н - 6.70 х 4.83, житлова прибудова літ. А2 - 5.00 х 7.20, службова прибудова літ. А5 4.80 х 5.00, сарай літ. Ц 5.60 х 2.95, літній душ літ. Х 1.43 х 1.33 (а.с.4).

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом спадкоємцем майна ОСОБА_7, став його син ОСОБА_5, до спадщини увійшли, у тому числі, літ.Н гараж, літ.А2 житлова прибудова, літ. Ц сарай, літ. Х душ (а.с.89).

Постановою Запорізького районного суду Запорізької області від 20 травня 2015 року позов прокурора Запорізького району Запорізької області в інтересах Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області до Виконавчого комітету Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області задоволено та визнано таким, що не відповідає чинному законодавству рішення виконавчого комітету Долинської сільської ради № 221 від 15.10.2009 р. «Про узаконення самовільно побудованих господарських будівель в АДРЕСА_3 ОСОБА_7С.» (а.с.55-58).

Зі змісту вказаного судового рішення вбачається, що рішення виконавчого комітету Долинської сільської ради № 221 від 15.10.2009 року визнано незаконним та скасовано у звязку із перевищенням відповідачем (виконавчим комітетом Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області) своїх повноважень, оскільки на час ухвалення такого рішення компетентним органом з прийняття в експлуатацію самовільних будівель та споруд була Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю.

Вказаною постановою суду не встановлювались обставини порушених прав ОСОБА_4, отже вказане судове рішення у справі за позовом прокурора в інтересах Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області не звільнило позивача у цій справі від необхідності доводити, що її право порушено внаслідок незаконного рішення виконавчого комітету Долинської сільської ради № 221 від 15.10.2009 року, яке послугувало підставою для видачі оскаржуваного нею свідоцтва про право на спадщину відповідача.

Залучення ОСОБА_4 до у часті у вказаній адміністративній справі у якості третьої особи, без встановлення судовим рішенням обставин порушення її прав не звільняє ОСОБА_4 від обовязку, як позивача у цій справі з підстав ч.3 ст.61 ЦПК України доводити, що самовільно збудовані обєкти, які успадковані відповідачем на підставі оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину, порушують її права.

Згідно із ст.ст.11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, й лише у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими доказами.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст.303 ЦПК України).

Як первісний так і уточнений позов ОСОБА_4 (а.с. 1-3, 53-54) не містить посилань на юридично важливу обставину, а саме: за захистом яких порушених, невизнаних або оспорюванних прав звернулась позивач.

На виконання вимог ч.4 ст.10 ЦПК України колегією суддів запропоновано позивачу та її представнику обґрунтувати та підтвердити належними та допустимими доказами, що оскаржуваним свідоцтвом порушуються її права.

Позивачем та її представником суду апеляційної інстанції пояснено, що оскаржуваним свідоцтвом порушується право власності позивача на земельну ділянку, яку позивач успадкувала на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 травня 2012 року після смерті свого чоловіка ОСОБА_10 На підтвердження свого порушеного права надала акт обстеження належної ій земельної ділянки від 26.07.2012 року та відповідь ОСОБА_6 районної ради Запорізької області від 30.05.2016 року, які у розумінні ст.ст.58,59 ЦПК України не є належними та допустимими доказами порушення права позивача оспорюваним свідоцтвом про право на спадщину. Таким чином із наданих суду апеляційної інстанції доказів не можливо встановити, що обєкти гараж літ.Н, житлова прибудова літ. А2, службова прибудова літ. А5, сарай літ. Ц, літній душ літ. Х, знаходяться на належній позивачу земельній ділянці, або іншим чином порушують її права.

Неприйнятними є пояснення в судовому засіданні апеляційного суду представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_9 про те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з грубим порушенням процесуального закону, оскільки суд першої інстанції не залучив його до участі у справі як особи, права якої, як і позивача, у цій справі порушуються оспорюваним свідоцтвом про право на спадщину. Таке твердження ґрунтуються на помилковому розумінні процесуального закону та суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства, у відповідності до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (ст.11 ЦПК України).

Також не підлягає задоволенню прохання представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_9 про направлення справи, після скасування оскаржуваного рішення суду, до суду першої інстанції для продовження розгляду. У відповідності до процесуальних повноважень, що регламентовані ч.1 ст.307 ЦПК України, апеляційний суд не наділений повноваженнями скасування рішення суду першої інстанції з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Позивач та її представник не позбавлені права на судовий захист своїх прав в разі звернення до суду з відповідним позовом у спосіб обраний ними з дотриманням вимог матеріального та процесуального права щодо визначеності обґрунтованості підстав позову, доведеності належними та допустимими доказами наявності порушених прав за захистом яких спрямовано позов.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги є частково прийнятними, оскільки оскаржуваним рішенням суду відмовлено у задоволенні позову з підстав неправильно обраного способу захисту, що свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, і у відповідності до приписів ч.1 п.4 ст.309 ЦПК України таке рішення підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову з підстав недоведеності.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 20 квітня 2016 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову у цій справі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: