Справа №490/8834/16-ц 09.11.2016 09.11.2016 09.11.2016
Справа № 490/8834/16-ц
Провадження № 22ц/784/2426/16 Головуюча в першій інстанції Подзігун Г.В.
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції Довжук Т.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої - Довжук Т.С.,

суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В.,

із секретарем судового засідання Тищенком Л.С.,

за участю позивача ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 вересня 2016 року по справі за позовом

ОСОБА_3

до

ОСОБА_5

про стягнення боргу за договорами позики,

ВСТАНОВИЛА:

05 вересня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договорами позики в розмірі 4 404 Євро 65 євроцентів, що еквівалентно 121 688 грн. 99 коп.

Позивач зазначав, що 21 січня 2014 року, 27 січня 2014 року, 21 травня 2014 року та 22 травня 2014 року передав відповідачці у борг, відповідно, 1000 Євро, 1000 Євро, 500 Євро та 500 Євро, а всього 3000 Євро, про що свідчать платіжні доручення. Проте, відповідачка відмовилася повертати вказану суму боргу та вимогу про повернення коштів залишила без виконання.

Посилаючись на вищезазначене та вимоги ст. ст. 1046 - 1048, 525, 530, 623 ЦК України, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову в повному обсязі. На думку апелянта рішення суду є незаконним та ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

За такого, відповідно до викладених вимог закону, суд розглядає справи лише в межах заявлених вимог і не може самостійно їх змінювати.

Обравши способом захисту прав стягнення з відповідачки боргу за договором позики, позивач в силу ст. ст. 10, 60 ЦПК України зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається: що сторонами був укладений саме договір позики, за яким відповідачка ухиляється від виконання свого обов'язку по поверненню суми позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вірно встановив характер спірних правовідношень та правильно виходив з того, що встановлення вищевикладених обставин не свідчить про доведення позивачем укладання між сторонами договору позики, за яким відповідачка має заборгованість в загальному розмірі 4 404 Євро 65 євроцентів, що еквівалентно 121 688 грн. 99 коп.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 21 січня 2014 року, 27 січня 2014 року, 21 травня 2014 року та 22 травня 2014 року ОСОБА_3 здійснив перекази через публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» на ім'я ОСОБА_5 1000 Євро, 1000 Євро, 500 Євро та 500 Євро, відповідно, а всього 3000 Євро.

Вказане підтверджується платіжними дорученнями (а.с.5-8).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У той самий час за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини 2 статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання.

Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов, тобто повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Надані позивачем копії платіжних доручень про переказ коштів не є належними письмовими документами на підтвердження укладання договору позики та його умов у розумінні статті 207 та ч. 2 статті 1047 ЦК України та не містять відомостей про те, що воля сторін була направлена саме на укладання договору позики.

Крім того, в платіжних дорученнях не міститься відомостей щодо направлення коштів саме за договором позики.

Також, матеріали справи не містять доказів, що відповідачка зверталась до позивача з проханням позичити їй кошти або зобов'язалась повернути йому перераховані їй кошти.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт укладання договору позики між сторонами по справі, та отримання грошових коштів відповідачкою за договором позики, позивачем в порушення вимог ст. ст. 10, 57-60, 64 ЦПК України суду не надані та вони відсутні в матеріалах справи.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що рішення суду є незаконним і ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Інші посилання в апеляційній скарзі не заслуговують на увагу та ґрунтуються виключно на помилковому тлумаченні закону.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча Т.С. Довжук

Судді: С.Ю. Колосовський

О.В. Локтіонова