РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/1538/15-ц

31 березня 2016 року

Костопільський районний суд Рівненської області в особі судді Олійник П. В.

розглянувши в м.Костопіль цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 69480,98 грн. та судові витрати по справі.

В обгрунтування заявлених вимог позивач покликається на те, що 25.09.2008 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № PLXRRX02740057, відповідно до якого відповідач отримала кредит в розмірі 3368,11 грн., а відповідач зобов"язалась повернути кредит та сплатити відсотки в строки та в порядку, встановлених договором. Відповідач ОСОБА_1 несвоєчасно вносила щомісячні платежі по кредиту, в результаті чого утворилась заборгованість сумі 69480,98 грн..

Представник позивача в судове засідання не з"явився, просив провести розгляд справи за його відсутності, заявлені вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з"явилася, а звернулася до суду із заявою, в якій вказала, що заперечує проти позову і просила розглянути справу у її відсутність та при прийнятті рішення врахувати рішення суду, яке було прийняте в 2013 році по справі за позовом ПАТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1.

Зясувавши обставини та дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом, 25.09.2008 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № PLXRRX02740057, відповідно до якого відповідач отримала кредит в розмірі 3681, 25 грн. з строком погашення до 25.09.2010 року та зобов"язалась повернути кредит та сплатити відсотки в строки та в порядку, встановлених договором.

Судом також встановлено, що 27.12.2012 р. позивач звертався до суду із позовом про стягнення з відповідача заборгованості по кредитному договору № PLXRRX02740057 в сумі 62739, 36 грн.. Рішеням Костопільського районного суду від 26.04.2013 р. (справа № 1710/2-1209/12) позовні вимоги було задоволено частково в сумі 7000 грн. з розстрочкою на два роки, зі сплатою щомісячно по 300 грн. до повного погашення заборгованості. Рішення вступило в законну силу.

Згідно листа управління з координації та контролю за виплатою пенсій головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 19.01.2016 р. з пенсії відповідача утримано на користь позивача 5489,94 грн. і борг згідно виконавчого листа на 01.02.2016 р. становить 929.29 грн.

Згідно з практикою Європейського Суду одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007).

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 р. у справі «Христов проти України» одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа «Брумареску проти Румунії», п. 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Визначаючи суму заборгованості по кредитному договору позивач покликався на те, що станом на 26.05.2015 року вона становить 7269617 грн. і складається із заборгованості по комісії за користування кредитом 492 грн. 61 коп. та пені в сумі 72203 грн. 56 коп.. Від цієї суми заборгованості позивач відняв суму 7000 грн., яка була задоволена рішенням суду від 26.04.2013 р. і різниця становить 65696,17 грн.. Крім того, на думку позивача, з відповідача підлягають стягненню штрафи відповідно до п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг 500 грн. штраф (фіксована частина) і 3284,81 (процентна складова). Загальна заборгованість по кредиту становить 69480,98 грн., яку позивач просить стягнути.

При цьому позивачем проігноровано, що рішеням Костопільського районного суду від 26.04.2013 р. позовні вимоги були задоволено частково: задоволено позов в сумі 7000 грн. та відмовлено в задоволенні позову в сумі 55739, 36 грн. саме в частині стягнення пені.

Визначаючи суму заборгованості по даному позову позивач повторно нараховує пеню, в задоволенні якої судом вже було відмовлено.

За таких умов суд вважає, що позивач звернувся з даним позовом з метою перегляду рішеня Костопільського районного суду від 26.04.2013 р., щоб домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснено судам, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Рішенням Костопільського районного суду від 26.04.2013 р. відповідачу було розстрочено виплату боргу строком на два роки, стягуючи з боржника щомісячно по 300 грн. до повного погашення суми заборгованості. Позивачем не надано суду жодного доказу в підтвердження того, що відповідачем не виконується рішення суду від 26.04.2013 р., яким їй було розстрочено виплату боргу.

Відповідно до кредитного договору правові відносини сторін виникли у вересні 2008 року і спір сторін щодо цього договору вирішено в 2013 році рішенням Костопільського районного суду від 26.04.2013 р.. З моменту ухвалення вказаного рішення, яким вирішено спір сторін щодо боргових зобовязань відповідача, правовідносини сторін перейшли в іншу площину площину виконання судового рішення. Ці правовідносини врегульовані спеціальним законом Законом України «Про виконавче провадження».

Як вбачається з листа управління з координації та контролю за виплатою пенсій головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 19.01.2016 р. з пенсії відповідача регулярно стягувалися суми в рахунок погашення заборгованості, тобто відповідачем рішення суду від 26.04.2013 р. виконується.

Таким чином, після ухвалення рішення про стягнення суми боргу у справі за № 1710/2-1209/12, позивач має право лише на отримання інфляційного нарахування на суму боргу, виражене в національній валюті та на три проценти річних від простроченої суми боргу, згідно положень ст. 625 ЦК України, а нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки не передбачено.

Однак, у вищевказаних вимогах позивача не було заявлено про стягнення інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних від простроченої суми боргу, а лише повторно заявлено вимогу про стягнення того ж самого боргу, щодо якого вже було винесено рішення Костопільського районного суду від 26.04.2013 р..

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, п. 57, Series A, № 93 право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням.

Так, відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

В ч. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

У справі Preda and Dardari v. Italy (1999) Європейського суду з прав людини вказано, що метою конвенції є запобігання використанню принципів, на яких вона ґрунтується, щоб здійснювати будь-яку діяльність, спрямовану на скасування прав і свобод, визнаних цією Конвенцією. Тому зловживання правами не захищається ні національним законодавством, ні міжнародно-правовими зобов`язаннями України.

Таким чином позов позбавлений правових підстав, а тому є формою зловживання правом на звернення до суду. Однак суд не є засобом для сторін в зловживанні ними правами та не толерує таких дій.

За таких обставин суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити.

На підставі викладеного та керуючись 10, 60, 212 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Костопільський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СуддяОСОБА_2