Ухвала

іменем україни

15 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до державного закладу «Амбулаторія станції Арциз державного підприємства «Одеська залізниця», третя особа - ОСОБА_4, про поновлення на роботі, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 18 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним вище позовом, у якому просила поновити її на роботі в державному закладі «Амбулаторія станції Арциз державного підприємства «Одеська залізниця» (далі - державнийзаклад «Амбулаторія станції Арциз ДП «Одеська залізниця») на посаді бухгалтера.

На обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що наказом від 13 березня 2015 року № 7П її звільнено із займаної посади на підставі п.п. 1, 2 ст. 41 КЗпП України з 16 березня 2015 року на підставі акта службової перевірки від 05 березня 2015 pоку.

Вважає наказ про її звільнення та висновки комісії, які відображені в акті службового розслідування, є необґрунтованими, надуманими, такими, що не відповідають фактичному стану речей, оскільки відповідно до посадової інструкції бухгалтера державного закладу «Амбулаторія станції Арциз ДП «Одеська залізниця», затвердженої головним лікарем 27 листопада 2013 pоку, до її посадових обов'язків не віднесено безпосереднє обслуговування грошових, товарних або культурних цінностей, договір про повну матеріальну відповідальність між нею та власником або уповноваженим ним органом з цих підстав, не укладався.

Посилаючись на те, що її звільнення на підставі п. п. 1, 2 ст. 41 КЗпП України у зв'язку із втратою довіри є незаконним, просила позов задовольнити.

Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 16 липня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Поновлено ОСОБА_3 на посаді бухгалтера державного закладу «Амбулаторія станції Арциз ДП «Одеська залізниця».

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 18 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову у позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що на підставі наказу від 14 грудня 2007 року № 9 ОСОБА_5 була прийнята бухгалтером амбулаторії ст. Арциз (а. с. 13).

02 січня 2009 року між головним лікарем державного закладу «Амбулаторія станції Арциз ДП «Одеська залізниця» та ОСОБА_3 укладено договір про повну та індивідуальну матеріальну відповідальність (а. с. 100-101).

Наказом від 11 лютого 2015 року № 25 бухгалтеру ОСОБА_3 оголошено догану за порушення трудової дисципліни, невиконання наказів в.о. головного лікаря, порушення субординації, грубість, хамське відношення до в.о. головного лікаря (а. с. 99).

На виконання наказу державного закладу «Амбулаторія станції Арциз ДП «Одеська залізниця» від 27 лютого 2015 pоку № 29 комісією, до складу якої входили співробітники державного закладу «Амбулаторія станції Арциз ДП «Одеська залізниця», здійснено розслідування та складено акт від 06 березня 2015 року № 1 (а. с. 23).

Наказом державного закладу «Амбулаторія станції Арциз ДП «Одеська залізниця» від 06 березня 2015 pоку № 30 ОСОБА_3, як бухгалтеру, оголошено догану за фактом неправомірного нарахування заробітної плати, а саме: невідповідність штатному розпису і тарифікаційному списку нарахування надбавок, доплат, премій окремим працівникам закладу без відповідних наказів (а. с. 98).

10 березня 2015 року ОСОБА_6 звернулась до в.о. головного лікаря державного закладу «Амбулаторія станції Арциз ДП «Одеська залізниця» із заявою про звільнення її в порядку переведення на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України з державного закладу «Амбулаторія станції Арциз ДП «Одеська залізниця» до КЗ «Арцизький районний центр ПМСД» на посаду головного бухгалтера з 13 березня 2015 року (а. с. 102).

Наказом від 13 березня 2015 року № 7П ОСОБА_6 звільнено із займаної посади на підставі п. п. 1, 2 ст. 41 КЗпП України (а. с. 6-13, 21).

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, послався на те, що формулювання «головний бухгалтер підприємства, установи, організації, його заступники», виключає можливість поширення цієї статті на бухгалтерів. Оскільки ОСОБА_5 не є головним бухгалтером державного закладу «Амбулаторія станції Арциз ДП «Одеська залізниця», наказ про призначення та посадова інструкція не містять вказівок на виконання бухгалтером функцій головного бухгалтера, відповідач не довів підстав про звільнення позивача із займаної посади як окремої категорії працівників за певних умов, відповідно до п. п. 1, 2 ст. 41 КЗпП України.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у позові, дійшов висновку про те, що позивачка вчинила одноразове грубе порушення трудових обов'язків і її звільнено з дотриманням трудового законодавства на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України. При цьому суд зазначив, що звільнення позивачки за п. 2 ст. 41 КЗпП України є безпідставним, оскільки ОСОБА_5 не є матеріально відповідальною особою.

Проте повністю із висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадках: винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Безпосереднім обслуговуванням грошових і товарних цінностей є їх прийняття, збереження, транспортування, розподіл тощо. Основні слова, що відображають розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей, - це прийняття і збереження. Тобто, основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові, товарні або культурні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт. Коло цих працівників може бути розширене за рахунок основного кола матеріально відповідальних осіб, тобто осіб, з якими відповідно до законодавства можуть бути укладені договори про повну матеріальну відповідальність.

У трудових функціях облікових працівників (рахівники, бухгалтери, контролери тощо) відсутня ознака безпосереднього обслуговування грошових, товарних або культурних цінностей, що свідчить про відсутність правових підстав для звільнення таких осіб за п. 2 ст. 41 КЗпП Укрїни.

Як роз'яснено в абзаці другому пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довіри суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом та ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довіри (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільненні з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою.

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання, чи відноситься позивач до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суду в кожному конкретному випадку необхідно з'ясувати: чи становить виконання операцій, що пов'язані з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов'язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24 вересня 2014 року у справі № 6-104цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України.

Розглядаючи справу, суд апеляційної інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України та з урахування наведених норм закону вірно виходив із того, що посада ОСОБА_3 не належить до переліку посад, з якими обов'язкове укладання договору про повну матеріальну відповідальність, з позивачкою не укладався такий договір, тому вона не є працівником, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності, та не може бути звільнена за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Згідно з п. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу).

Тобто, вказаною вище нормою закону чітко визначено коло осіб, які можуть бути звільнені з цих підстав.

Пославшись на те, що звільнення ОСОБА_3 відбулось з дотриманням порядку звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, апеляційний суд, при цьому, не звернув уваги на те, що позивачка не відноситься до зазначеної вище категорії осіб працівників, зокрема, вона є бухгалтером закладу, а не його керівником.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 18 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик