АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» за довіреністю - Гриня Костянтина Андрійовича на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року представник ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому, з уточненнями, просив стягнути з суму заборгованості по відсоткам, нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 24.03.2012 року по 24.03.2015 року у розмірі 13 327 грн. 71 коп., а також розмір понесених судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що відповідно до укладеного Договору № б/н від 12.05.2008 року позивачем надано відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв'язку з виникненням у відповідача значної заборгованості за договором, яку вона в добровільному порядку не сплачує, позивач звернувся до суду з позовом.

Справа № 761/8690/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5727/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Савицький О.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись рішенням суду першої інстанції, представник ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» - Гринь К.А. подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт послався на те, що рішення суду першої інстанції ґрунтується тільки на припущеннях та судом не було витримано такий принцип цивільного процесуального законодавства, як змагальність сторін. Так, апелянт наголошує, що ним було надано суду всі документи, які підтверджують заборгованість відповідача перед позивачем, зокрема, і детальний розрахунок заборгованості, який не був жодним чином спростований відповідачем, що було залишено судом першої інстанції поза увагою.

Представник відповідача - ОСОБА_5 заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив її відхилити

Представники апелянта в судове засідання не з'явилися, повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за відсутністю представника апелянта.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Колегією суддів встановлено, що 12 травня 2008 року між позивачем та відповідачем був укладений договір надання банківських послуг, шляхом приєднання відповідача до умов надання таких послуг банком. (а.с. 9-15).

Відповідно до умов договору, Банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Враховуючи, що позивач належним чином виконував свої зобов'язання, а відповідач не виконує своїх зобов'язань, ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з вказаним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів щодо заявлених вимог, зокрема оригіналів документів, а тому позов задоволенню не підлягає.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Так, відповідачем у запереченнях на позовну заяву було заявлено про застосування строку позовної давності до вимог банку.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 19.03.2014 р. у справі № 6-14цс14, відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливу останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору.

В розділі 3 договору між сторонами визначено, що строк дії карти зазначений на лицьовій стороні карти (місяць та рік). Карта дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця та з цієї дати закінчується строк дії картки.

По закінченню строку дії картки банк пере випускає клієнту картку з новим строком дії (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо не надійшла письмова заява клієнта про закриття карткового рахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач надав відповідачу картку із строком дії до квітна 2009 року (а.с.46).

Доказів того, що банком перевипускалася вказана картка та видавалася відповідачу з новим строком дії позивачем надано не було.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, перебіг строку позовної давності до даних правовідносин почав свій відлік у травні 2009 року, а позивач звернувся до суду з позовом тільки у березні 2015 року, тобто після спливу строку позовної давності.

В абз.2 п.31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

Таким чином, банк пропустив строк позовної давності для захисту своїх порушених прав відповідачем, відповідач заявив про застосування строків давності, а тому, керуючись вимогами ч.4 ст.267 ЦК України, у задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи те, що суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу та залишає його без змін.

Керуючись ст.ст.218, 303-305, 307, 308, 312-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» за довіреністю - Гриня Костянтина Андрійовича - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді