АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/1782/2016 Головуючий у 1 інстанції - Макаренко І.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Вербової І.М., Поліщук Н.В.

при секретарі Литвиненку Р.С.

розглянула в відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» про визнання недійсним кредитного договору, стягнення коштів та визнання недійсним договору іпотеки за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою його представником ОСОБА_2, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, відповідач при укладенні спірного правочину свідомо та навмисно ввів його в оману щодо істотної умови кредитного договору з метою привернення уваги до фінансової послуги саме цього кредитора. Водночас, зазначає, що банк вдався до нечесної підприємницької діяльності і ввів позичальника в оману стосовно валюти кредиту, порядку його надання, умов повернення кредиту споживачем, загальної вартості кредиту. Крім того, на думку позивача, договір містить несправедливі умови та має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу, порушує принцип рівності сторін; під час укладання цього договору відповідачем було надано інформацію у нечіткий, незрозумілий та двозначний спосіб, що стало перешкодою для здійснення свідомого вибору споживача.Разом з тим, позивач вказує на навмисне невиконання банком переддоговірної роботи в порядку ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів", як передумови введення його в оману. Вказує на наявність в діях банку ознак нечесної підприємницької практики, яка мала місце в зв'язку із введенням споживача в оману. Просив визнати недійсним кредитний договір № 227/270407 від 27 квітня 2007 року, укладений між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «БМ Банк»; стягнути з відповідача на його користь грошову суму у розмірі 21 531,83 доларів США з конвертацією цієї суми в національну валюту України на день здійснення платежу та суму у розмірі 28 053,77 грн. в якості стягнення коштів, сплачених ним на користь відповідача на виконання кредитного договору; визнати недійсним договір іпотеки № 227/270407 від 27 квітня 2007 року, укладений між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «БМ Банк».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу та посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач був ознайомлений з умовами кредитування. Безпідставними також є висновки суду, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору. Також зазначає, що до даних правовідносин, які виникли між сторонами слід застосовувати норми ЗУ «Про захист прав споживачів».

У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.. Києва дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Судом встановлено, що 27 квітня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «БМ Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 227/270407 на придбання нерухомості.

На умовах кредитного договору ОСОБА_1 отримав від TOB «БМ БАНК», правонаступником якого є ПАТ «БМ Банк», грошову суму в розмірі 500 000 доларів США.

27 квітня 2007 року, між ТОВ «БМ БАНК», правонаступником якого є ПАТ «БМ Банк», та ОСОБА_1, укладено договір іпотеки № 227/270407.

У відповідності до пункту 1.1. статті 1 договору іпотеки, таким договором забезпечено вимоги іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору.

Згідно пункту 1.2. статті 1 договору іпотеки, іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1.

Перед укладанням кредитного договору позичальник добровільно визначив та обрав для себе контрагента, суму кредиту, валюту кредитування, термін та порядок його погашення, що підтверджується заявою на кредит від 25.07.2007 р.

Відповідно до п. 1.1 кредитного договору банк надав позичальнику грошові кошти на наступних умовах: сума кредиту - 500 000,00, валюта кредиту - долар США, термін кредиту - 180 місяців, дата погашення кредиту - 26 квітня 2022 року, процентна ставка - 12% річних, кредит надався позичальнику на придбання нерухомості (п. 1.2 Кредитного договору).

Пунктом 2.1.4 кредитного договору передбачено сплату позичальником комісії в розмірі 1 % від суми кредиту по курсу НБУ на день здійснення платежу, комісію за розгляд пакету документів у сумі 500,00 гривень. Підписанням даного договору позичальник підтверджує факт ознайомлення з тарифами банку (п.2.1.5 Кредитного договору).

Відповідно до п. 4.2 кредитного договору кредит надається шляхом видачі готівки з каси банку, для видачі кредиту банк відкриває позичальнику позичковий рахунок та рахунок для нарахування процентів.

Згідно п.4.4 Кредитного договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за період з дня видачі кредиту по день його повернення. День надання кредиту і день повернення кредиту при нарахуванні процентів рахуються як один день. Проценти за користування кредитом нараховуються виходячи з методу нарахування «30/360», при цьому кількість днів у кожному кредитному місяці дорівнює 30 днів, а кількість днів у році складає 360 днів. Погашення заборгованості за кредитним договором за кожний поточний кредитний місяць здійснюється позичальником рівними платежами згідно з Графіком погашення заборгованості за кредитом (додаток №1 до Кредитного договору), який є невід'ємною частиною кредитного договору, на рахунок № 23, починаючи з 21 числа не пізніше останнього робочого дня поточного календарного місяця. Сплата суми кредиту та процентів здійснюється у валюті отриманого кредиту. Сплата пені та інших платежів за даним договором здійснюється в національній валюті України за офіційним курсом НБУ, що діє на день здійснення платежу.

Графік погашення заборгованості за кредитним договором підписаний власноруч позивачем.

Пунктом 4.7 кредитного договору передбачено право позичальника достроково в повному обсязі або частково погасити заборгованість за кредитом. При цьому, у разі часткового дострокового погашення, платіж за поточний кредитний місяць здійснюється позичальником згідно з графіком у повному обсязі. В разі дострокового погашення заборгованості частково або в повному обсязі в перший рік дії договору позичальник сплачує комісію в розмірі 0,5 % від суми кредиту за внесення змін до умов Договору.

Згідно умов кредитного договору сторони погодили, що банк в ряді випадків у визначеному порядку може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення, в тому числі у разі при зміни облікової ставки НБУ, індексу інфляції, тарифної політики банку чи кон'юнктури ринку, попиту на кредитні ресурси.

У п. 7.1.2 договору міститься погоджений сторонами механізм зміни відсоткової ставки у випадку настання певних обставин, зокрема інфляції, чи інших обставин, настання яких не залежать від відповідача, але впливають на об'єктивні грошово-фінансові показники, що є істотним для виконання договору.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір кредиту не суперечить нормам ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, оскільки при укладанні договору волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі, про що свідчить його підпис.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

У силу 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, a також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Договір, укладений під впливом омани, є оспорюваним правочином, і тягар доказування у даній категорії справ щодо доведеності наявності омани на момент вчинення правочину покладається на сторону позивача.

Згідно з ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції чинній на момент укладення оспорюваного договору, яка є спеціальною для врегулювання питань про послуги із споживчого кредитування, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;г) тип відсоткової ставки;ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний;є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману є нечесною підприємницькою практикою. Нечесна підприємницька практика забороняється.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Зі змісту кредитного договору вбачається, що в договорі ПАТ «БМ Банк», керуючись ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначив інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту, детальний розпис сукупної вартості кредиту, а також інформацію про всі витрати, пов'язані з одержанням кредиту, що також підтверджується відповідним Графіком платежів. Вказані документи були підписані особисто позивачем, що свідчить про те, що він був з ними ознайомлений належним чином.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі ненадання інформації, зазначеної цією статтею суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, що не передбачає, як наслідок, визнання договору недійсним.

Протягом дії кредитного договору позивач не звертався до банку з пропозицією щодо внесення будь-яких змін до запропонованої до підписання редакції кредитного договору, за роз'ясненням положень, які були йому не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору, а також не скористався правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість посилання позивача на те, що банк порушив його права, не надавши повну інформацію щодо укладеного договору, оскільки при його укладенні він був ознайомлений з його умовами, не заперечував проти них та проти підписання і запропонованої редакції договору, погодився на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладання і підписання були вільними, оскільки будь-яких доказів протилежного, позивачем суду не надано, а від так - посилання апелянта на порушення судом першої інстанції ст. ст. 11, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів» ст. 230 ЦК України є безпідставними.

Положеннями ЦК України визначено чіткий перелік підстав визнання правочину недійсним, проте, неправильне розуміння позивачем умов договору при його укладенні не є підставою для визнання правочину недійсним у цій частині.

Оскільки відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підставі для визнання договору іпотеки недійсним, як похідного від основного зобов'язання, та стягнення надмірно отриманих грошових коштів.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на суть прийнятого рішення не впливають.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову відповідає фактичним обставинам справи, оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, ґрунтується на вимогах чинного цивільного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, що відповідно до положень ст.308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення оскаржуваного рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану його представником ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до вказаного суду.

Головуючий

Судді