Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Мостової Г.І.
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 12 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 30 травня 2016 року,-

вс т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, який мотивувала тим, що сторони є власниками суміжних земельних ділянок, які розташовані по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2. 22 жовтня 2011 року відповідач самовільно змістив паркан на її земельну ділянку по всій довжині межі, що потягло втрату в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки належної позивачу. Враховуючи викладене, позивач просила усунути перешкоди у користуванні належною їй земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1, шляхом знесення за рахунок відповідача паркану, встановленого ним на зазначеній земельній ділянці, стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 12 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 30 травня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_5 усунути перешкоди ОСОБА_4 у користуванні земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 у м. Миргороді Полтавської області, шляхом знесення паркану, встановленого ним на вказаній земельній ділянці.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення або передати справу на новий розгляд.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 квітня 2012 року ОСОБА_4 після смерті свого чоловіка ОСОБА_6 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1) набула у власність земельну ділянку площею 0,4234 га по АДРЕСА_1, яка належала останньому (спадкодавцеві) на підставі державного акту серії НОМЕР_1 від 24 березня 1997 року.

Власником суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_2 є ОСОБА_5 на підставі державного акту серії НОМЕР_2 від 30 серпня 2002 року.

07 жовтня 2013 року на замовлення ОСОБА_4 землевпорядною організацією Приватне підприємство «Земсервіс Плюс» проведено роботи по закріпленню межових знаків її земельної ділянки (АДРЕСА_1).

Відповідно до акту прийомки - передачі межових знаків на зберігання від 07 жовтня 2013 року межі земельної ділянки закріплені в натурі межовими знаками в кількості п'ять штук. Один межовий знак не був закріплений та визначений на місцевості, так як він знаходиться на території суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_2, власник якої перешкодив його встановленню.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 31 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 30 вересня 2014 року, зобов'язано ОСОБА_5 не чинити перешкоди ОСОБА_4 та сприяти відновленню межових знаків між земельними ділянками АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2.

Згідно висновку судової земельно-технічної експертизи №1041 від 24 лютого 2015 року змінилася площа земельної ділянки ОСОБА_4 - зменшилася на 0,0015 га; має місце порушення землекористування з боку ОСОБА_5, яке виявилося у зміщенні межі в бік земельної ділянки ОСОБА_4 по АДРЕСА_1, площа захопленої земельної ділянки становить 0,0015 га.

Згідно висновку додаткової судової земельно-технічної експертизи №1219 від 22 січня 2016 року має місце порушення землекористування ОСОБА_4, зокрема порушення зі сторони земельної ділянки по АДРЕСА_2, належної ОСОБА_5 відповідно до правовстановлюючого документу (технічної документації) на земельну ділянку ОСОБА_4 Відбулося зміщення межі земельної ділянки ОСОБА_5 у бік земельної ділянки ОСОБА_4 по АДРЕСА_1. Площа захопленої земельної ділянки становить 0,0086 га. Будівлі та споруди на самозахопленій земельній ділянці відсутні.

Відповідно до ч.3 ст.103 Земельного кодексу України власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно п.«г» ч.1 ст.91 ЗК України власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, визначившись належним чином з характером спірних правовідносин, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що фактичне розташування земельної ділянки відповідача не відповідає координатам, зазначеним у технічній документації, на підставі якої було видано відповідачу державний акт серії НОМЕР_2 від 30 серпня 2002 року, внаслідок перенесення останнім фактичної межі (забору) своєї земельної ділянки на земельну ділянку позивача.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків місцевого та апеляційного судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваних рішень відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 12 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 30 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова
Г.І. Мостова