Категорія 57Доповідач Копаничук С. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючої: Копаничук С.Г.

Суддів: Медяного В.М., Жданкіна В.В.

при секретарі: Торбасюк О.І.

за участю представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання дій протиправними та визнання договору кредиту недійсним, за апеляційними скаргами ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду від 05 листопада 2015 року та додаткове рішення Вінницького міського суду від 03 лютого 2016 року, -

В с т а н о в и л а :

В травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним , посилаючись на те, що укладений 25.12.2007 року між ним та АКіБ «УкрСиббанк» договір №0 про надання кредиту в сумі 66500 доларів США на споживчі цілі суперечить та не відповідає вимогам закону, зокрема, ст.ст.203,215, 230 ,627 ЦК України, ст.ст.11,18,19 ЗУ «Про захист прав споживачів». Послався на введення банком позивача в оману щодо обставин ,які мають істотне значення шляхом ненадання останньому інформації щодо кредитних умов, а тому просив визнати його недійсним.

В ході розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги та змінив підстави позову, посилаючись на такі підстави для визнання договору недійсним як : введення банком позивача в оману щодо правової природи укладеного договору та про дійсні права і обов'язки сторін за ним; невідповідність змісту правочину вимогам законодавства, що регулюють надання кредиту в іноземній валюті на території України резиденту України для розрахунку з іншими резидентами України ; не- відповідність умов договору про порядок погашення кредиту генеральній ліцензії банку на право здійснення валютних операцій за відсутності індивідуальної ліцензії НБУ на використання іноземної валюти як засобу платежу ;не підтвердження при укладенні договору повноважень представника банку на укладення договору; допущену протиправну бездіяльність відповідача щодо здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів. Просив визнати такі дії відповідача по наданню валютного кредиту протиправними, визнати бездіяльність відповідача щодо нездійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів протиправною, визнати договір про надання споживчого кредиту від 25.12.2007 року недійсним.

Рішенням Вінницького міського суду від 05.11.2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів та визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним - відмовлено.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду від 03.02.2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання дій відповідача щодо надання кредиту позивачу, як резиденту України в іноземній валюті протиправними, визнання дій відповідача щодо нездійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів, а саме за тим, щоб позичальник використав отриману в нього валюту саме на розрахунки з іншими резидентами України протиправними - відмовлено.

В апеляційних скаргах ОСОБА_3 просить ухвалені по справі рішення скасувати через порушення судом норм матеріального та процесуального права, а по справі ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити повністю. Зазначив, що суд не взяв до уваги усіх вказаних позивачем підстав для визнання договору недійсним; не врахував, що, в порушення ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», банк перед укладенням договору не надав останньому інформацію щодо кредитних умов, що зумовили свідомий вибір споживача, зокрема, про сукупну вартість кредиту ,чим ввів позивача в оману щодо його дійсної вартості та уклав правочин з застосуванням нечесної підприємницької практики. Крім того, суд не врахував, що укладений право чин суперечить вимогам закону , позивач надав споживчий кредит в іноземній валюті, що суперечить ст.ст.192, 203 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про валютне регулювання та валютний контроль».

Заперечуючи проти апеляційної скарги, ПАТ «УкрСиббанк» вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а доводи скарги безпідставними.

В судове засідання позивач та його представник не з'явились ,представник належним чином повідомлений про час і місце судового засідання ,про що свідчить поштове повідомлення про вручення ,що є в матеріалах справи. Враховуючи ,що за клопотанням сторони позивача розгляд справи двічі відкладався ,а поважність причин неявки 14.04.2016 року в судове засідання до відома колегії суддів не доведена, колегія вважає необхідним розглянути справу у їх відсутність .

Заслухавши доповідача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що останні підлягають відхиленню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, згідно з ч. ч.1-3 203 ЦК України в редакції, чинній на час укладення сторонами спірного договору, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Зі змісту ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин ) вбачається, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. До останньої відносяться ,зокрема, будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

До такої інформації ,відповідно до ст.11 вказаного Закону відносяться інформація про особу та місцезнаходження кредитодавця та про кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Суд першої інстанції встановив, що 25.12.2007 року між ОСОБА_3 та АКІБ «Укрсиббанк» (нині -ПАТ «Укрсиббанк») укладено договір споживчого кредиту №0 ,відповідно до умов якого банк надав кредит в іноземній валюті в сумі 66 500 доларів США терміном до 24.12.2037 року зі сплатою 12,90% річних, а позичальник зобов'язався його прийняти, належним чином використовувати, сплачуючи плату за нього ,а також повернути його в порядку, передбаченому договором. Цього ж дня ОСОБА_3 у відповідності з п.1.1. договору надав банку заявку про видачу траншу в розмірі 66 500 доларів США ,як передбачав п.1.5 договору. Також суд встановив ,що підтвердженням надання зазначеної суми кредиту та видача її з поточного рахунку, відкритого на ім'я позивача, є його заявка про видачу коштів та проводка «Дебет-кредит» по даному рахунку. (а.с.79) В забезпечення виконання зазначеного договору між сторонами було укладено договір іпотеки квартири АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні позову з підстав невиконання банком переддоговірних обов'язків, суд першої інстанції виходив з того, що обов'язки передбачені ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» відповідач виконав, відповідну передбачену зазначеним пунктом інформацію споживачу надав, про що свідчать застереження у п.7.12 договору, сам договір та додатки до нього, а отже, не доведено факт обману щодо ОСОБА_3 з боку банку. Відмовляючи у задоволенні позову з підстав того ,що кредитний договір не відповідав чинному законодавству, зокрема, й щодо використання іноземної валюти ,як засобу платежу та надання кредиту у ній на території України, суд виходив з того ,що порушень чинного законодавства при укладенні договору, зокрема, й у банківській сфері, банк не допускав, а тому підстав визнавати договір недійсним не вбачається. З цих підстав суд відмовив і у задоволенні позову в частині вимог про визнання дій відповідача щодо надання кредиту для розрахунків в іноземній валюті позивачу, як резиденту України, та визнання бездіяльності відповідача щодо нездійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів, протиправними.

Суд вірно встановив обставини по справі, належним чином перевірив їх доказами, які оцінив в порядку ст.212 ЦПК України правильно, вірно застосував норми матеріального і процесуального права і дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання договору недійсним , передбачених ст.ст.203,215 ЦК України,ст.230 ЦК України та ст.ст.11,18,19 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Доводи скарги щодо невірної оцінки судом доказів наявності обставин обману позивача при укладенні правочину не заслуговують на увагу.

Так, відповідно до змісту ст.230 ЦК України правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину або навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Згідно з текстом укладеного сторонами договору про надання кредиту такі умови договором передбачено.

Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору такі умови договором передбачено , а перед укладенням договору відповідну інформацію ,передбачену ЗУ «Про захист прав споживачів» позивач отримав (п.7.2 договору).

ОСОБА_3 отримав інформацію щодо тарифів банку ,графіку погашення кредиту, графіку здійснення платежів та визначення сукупної вартості кредиту, а також інших платежів, що є невід'ємними частинами договору, погодився з ними, про що свідчить його підпис на кожному аркуші цих документів(а.с.41-72).

Крім того, ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона замовчує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину. При цьому позивач ,як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення.

Позивач належними і допустимими доказами не довів факту наявності умислу відповідача на введення позивача в оману при укладенні договору кредиту ,а тому суд вірно не визнав договір кредиту недійсним з цієї підстави.

Що стосується доводів скарги щодо наявності доказів інших підстав визнання договору недійсним, то згідно наведених норм , договір визнається недійсним якщо вимоги були недодержані саме в момент вчинення правочину.

Оскільки отримані на придбання квартири кредитні кошти позивач витратив у день отримання кредиту, придбавши житло, що стало предметом іпотеки, суд вірно встановив, що нездійснення перевірки банком цільового використання кредиту не є підставою для визнання договору недійсним.

Крім того, недійсність кредитного договору не може пов'язуватись з обставинами, які мали місце не на час його укладення , а після ,під час його виконання (нездійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів, тощо) ,які не можуть бути підставою для визнання його недійсним.

Суд також здійснив обґрунтований висновок щодо відсутності доказів відсутності у представника кредитора повноважень на укладення оспорюваного договору, оскільки такі повноваження перевірялись нотаріусом в той же день при укладенні договору іпотеки з позивачем, а тому не виходять за рамки припущень останнього.

Щодо неправильності висновку суду про відмову у визнанні недійсним договору через невідповідність змісту правочину вимогам законодавства, що регулюють надання кредиту в іноземній валюті на території України резиденту України ,то ці доводи також безпідставні з огляду на таке.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до законодавства ,що діяло на час виникнення правовідносин з надання споживчого кредиту, ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, в тому числі при здійснені розрахунків на території України за зобов'язаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, встановлена п. в) ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", реалізується , якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак на час виникнення правовідносин такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено. Тому, як роз'яснює п.10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» ця норма застосовуватись судами не може.

Згідно з п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Як роз'яснює п.10 вказаної Постанови Пленуму, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Згідно з ліцензією виданою акціонерному комерційному іноваційному банку «УкрСиббанк» Національним банком України 24.12.2001 року за №75 ,письмовим дозволом №75-2 від 19.11.2002 року та додатком до нього (т.1а.с.27-30) на право здійснювати неторгівельні операції з валютними цінностями , АКіБ «УкрСиббанк» мав право здійснювати банківські операції з валютними цінностями, зокрема, надавати кредити в іноземній валюті.

На час надання банком споживчого кредиту у грудні 2007 року не існувало заборони, внесеної змінами до ст. ЗУ «Про захист прав споживачів» Законом № 3795-VI від 22.09.2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих

актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» ,на надання(отримання) кредитів в іноземній валюті на території України.

Таким чином, висновок суду про те, що на час укладення з позивачем кредитного договору банк мав право здійснювати банківські операції з валютними цінностями ,договір не суперечить законодавству і з цієї підстави не може визнаватись недійсним ,є обґрунтованим.

Доводи щодо незаконності надання банком кредиту в іноземній валюті резиденту України саме для розрахунку з іншими резидентами України ,то вони безпідставні ,так як зі змісту укладеного договору не вбачається обов'язок позичальника здійснити розрахунок за спожиті товари саме у іноземній валюті .

Таким чином, відмовляючи у визнанні кредитного договору недійсним з підстави невідповідності змісту правочину вимогам законодавства, що регулюють надання кредиту в іноземній валюті на території України, суд першої інстанції вірно виходив із того, що хоча єдиним законним засобом платежу в Україні є гривня ,проте використання іноземної валюти на території України допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законодавством ,яке банком дотримане.

З цих самих підстав не заслуговують на увагу і доводи скарги щодо незаконності додаткового рішення суду, яким відмовлено у визнанні дій відповідача протиправними щодо надання кредиту позивачу як резиденту України в іноземній валюті для розрахунку з іншими резидентами України та в частині нездійснення контролю банком за таким цільовим використанням кредитних коштів .

Інші доводи скарг також правильні висновки суду не спростовують ,судові рішення є законними та обґрунтованими, ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 315 ЦПК України ,-

У х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду від 05 листопада 2015 року та додаткове рішення Вінницького міського суду від 03 лютого 2016 року відхилити.

Рішення Вінницького міського суду від 05 листопада 2015 року та додаткове рішення Вінницького міського суду від 03 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом вірно: