Справа №265/7173/14-ц
Провадження №2/265/457/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2016 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Мельник І. Г.,

за участю секретаря Цепи К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, посилаючись в обґрунтування заявленого позову на наступне.

18 серпня 2001 року він зареєстрував шлюб із ОСОБА_2, який рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 13 листопада 2014 року було розірвано. Від шлюбу у сторін народились діти, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають разом з ОСОБА_2

Вказував, що за час шлюбу ними набуто нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1; квартиру АДРЕСА_2; гараж № 13 у гаражно-будівельному кооперативі «Східний-авто-1» ( далі за текстом ГБУ «Східний-авто-1); гараж № 378 в гаражно-будівельному кооперативі «Олімпійський-25» (далі за текстом ГБК «Олімпійський-25»); автомобіль НОМЕР_1; дачну ділянку площею 5,2 сотки з будинком № 28 в садовому товаристві «Лукоморє» (далі за текстом СТ «Лукоморє»); а також рухоме майно: холодильник «Самсунг», холодильник «Індезіт», телевізор «Філіпс», телевізор «Самсунг», домашній кінотеатр «Панасонік», пральна машина «Кенді», бойлер «Індезіт», посудомийну машину «Арістон», кондиціонер «Самсунг», компютер, ноутбук, мякий куток, меблі «Передпокій», кухонний гарнітур, спальний гарнітур, відеокамеру «Самсунг», відеокамеру «Кенон».

Також зазначав, що станом на 01 січня 2015 року за оренду квартири відповідачка отримала прибуток у розмірі 22500 гривень, який повинен бути поділений між ними. В свою чергу, заборгованість по платежам за комунальні послуги, отримані в спірній квартирі, становить 2200 гривень. Крім того, 28 березня 2013 року та 1 листопада 2013 року, між ним та акціонерним товариством «Ощадбанк Росії» було укладено кредитні договори, заборгованість за якими він сплачував самостійно, та вважав ці борги спільними боргами подружжя.

В ході судового розгляду справи позивачем ОСОБА_1 позовні вимоги неодноразово змінювались та уточнювались. В остаточній редакції позовних вимог від 08.02.2016 року позивач ОСОБА_1 просив у порядку поділу спільного майна виділити йому у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_3, гараж № 13 у ГБК «Східний-авто-1», 1/2 частину зобовязань за кредитним договором № 159#9 від 28.03.2013 року та № 159#9 від 01.11.2013 року, автомобіль НОМЕР_1, а також грошову компенсацію у сумі 40000,00 гривень. Відповідачеві ОСОБА_2 просив виділити трикімнатну квартиру АДРЕСА_4, дачну ділянку з будинком № 28 у СТ «Лукоморє», 1/2 частину зобовязань за кредитним договором № 159#9 від 28.03.2013 року та № 159#9 від 01.11.2013 року.

Ухвалою суду від 29 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 в частині розділу побутової техніки, меблі та в частині розділу виплат по комунальним услугам по утриманню квартири АДРЕСА_5 та квартири АДРЕСА_6, за заявою позивача ОСОБА_1, залишені без розгляду.

У січні 2015 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до суду з позивом до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі-продажу частково недійсними та визнання права власності, посилаючись на те, що все майно, яке ОСОБА_1 вважає спільною сумісною власністю подружжя та просить поділити, набуте за їх особисті кошти, тому воно не може вважатись спільною сумісною власністю подружжя й не підлягає поділу.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 просили визнати недійсними в частині покупця: договір купівлі-продажу, укладений 4 червня 2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2; договір купівлі-продажу, укладений 21 грудня 2011 року між ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_2; договір купівлі-продажу, укладений 07 березня 2013 року між ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_2; визнати покупцем за вказаними договорами ОСОБА_5 та визнати за нею право власності на гараж № 13 в ГБК «Восточний-авто-1» у місті Маріуполі, садовий будинок та земельну ділянку, які розташовані за адресою СТ «Лукоморє» № 28 у с. Приморське Новоазовського району Донецької області.

Ухвалою суду від 09 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_5 та ОСОБА_13 до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі-продажу частково недійсними та визнання права власності, за заявою позивачів, залишені без розгляду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_14 позовні вимоги кінцевої редакції підтримали у повному обсязі, надавши пояснення аналогічні, вже викладеним. Просили позов задовольнити.

Відповідача ОСОБА_2 у судове засідання не прибула, обмежившись клопотанням про розгляд справи у її відсутність та за участю уповноважених представників.

Представник відповідача ОСОБА_15, діюча на підставі довіреності, а також представник відповідача ОСОБА_16, діючий на підставі договору про надання правової допомоги, у судовому засіданні вимоги предявленого позову не визнали. Пояснили, що у січні 2016 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено та нотаріально посвідчено договір про поділ майна подружжя, яким охоплено все майно, набуте подружжям за час шлюбу, включаючи спірне майно, яке є предметом судового розгляду. З цих підстав вважали позовні вимоги безпідставними та просили відмовити у їх задоволенні у повному обсязі.

Заслухавши пояснення учасників процесу, які зявились, покази свідка, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що з 18 серпня 2001 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 листопада 2014 року, яке набрало чинності 25 листопада 2014 року (т. 1, а. с. 77; т. 2, а. с. 7). Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно договору купівлі-продажу, укладеного між продавцями ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, з одного боку, та покупцями ОСОБА_2, ОСОБА_1, з іншого боку, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_23 від 10.12.2002 року за реєстровим № 6135, вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбали АДРЕСА_7 (загальна площа 60,5 кв. м., житлова площа 43,5 кв. м.), право власності яких було зареєстровано Маріупольським БТІ від 10.12.2002 року, що також вбачається з реєстраційного посвідчення № 37383 (т. 1, а. с. 6, 7).

На підставі договору купівлі-продажу, укладеного між продавцями ОСОБА_24, ОСОБА_9, ОСОБА_10, з одного боку, та покупцем ОСОБА_2, з іншого боку, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_25 від 21.12.2011 року за реєстровим № 3810, вбачається, що ОСОБА_2 придбала у продавців АДРЕСА_8 (загальна площа 53,3 кв. м., житлова площа 27,6 кв. м.), право власності якої було зареєстровано Маріупольським БТІ від 27.12.2011 року, що також вбачається з витягу про державну реєстрацію прав (т. 1, а. с. 46, 47, 48).

Відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного між продавцями ОСОБА_11, ОСОБА_12, з одного боку, та покупцем ОСОБА_2, з іншого боку, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_26 від 07.03.2013 року за реєстровим № 331, вбачається, що продавці зобовязались передати за відповідну суму грошей у власність покупцеві садовий будинок (загальна площа 31,9 кв. м.) та земельну ділянку площею 0,0507 га (кадастровий № :03:000:0117), розташованих за адресою: садове товариство «Лукоморє» № 28, с. Приморське, Новоазовський район Донецької області (т. 1, а. с. 20-21).

Відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного між продавцем ОСОБА_7, з одного боку, та покупцем ОСОБА_2, з іншого боку, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_23 від 04.06.2008 року за реєстровим № 2754, вбачається, що ОСОБА_2 придбала у продавця гараж № 13 в гаражно-будівельному кооперативі «Восточний-авто-1» в місті Маріуполі (загальною площею 23,6 кв. м.), право власності якої було зареєстровано Маріупольським БТІ від 25.12.2008 року, що також вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т. 1, а. с. 49, 50, 51).

З договору купівлі-продажу від 17 грудня 2012 року вбачається, що ОСОБА_2 придбала у ТОВ «Алекс Схід» автомобіль «Hyundai Accent RB», що підтверджується актом прийому-передачі від 22.12.2012 року вказаного автомобіля (кузов № НОМЕР_2) відповідачці та реєстрацією зазначеного транспортного засобу (номерний знак НОМЕР_3) за ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 26, 27, 111).

Крім того, згідно із кредитним договором № 159#9, укладеним між ПАТ «ОСОБА_27 Сбербанку Росії» та ОСОБА_1 від 28.03.2013 року, останній отримав кредит у розмірі 40000,00 гривень зі сплатою 31% річних з кінцевим терміном повернення кредиту 27 березня 2015 року.

Також згідно із кредитним договором № 159#9, укладеним між ПАТ «ОСОБА_27 Сбербанку Росії» та ОСОБА_1 від 01.11.2013 року, останній отримав кредит у розмірі 15000,00 гривень зі сплатою 31% річних з кінцевим терміном повернення кредиту 31 жовтня 2015 року.

Оскільки частина спірного майна була набута у власність до 2004 року, тобто до набрання чинності Сімейним та Цивільним кодексами України, то до цих правовідносин мають застосовуватися положення Кодексу про шлюб та сімю України в редакції 1969 року, а до правовідносини з приводу поділу майна подружжя, що виникли після розірвання шлюбу, застосуванню підлягаю положення чинних Сімейного та Цивільного кодексів України.

У відповідності з ст. 22,28 Кодексу про шлюб та сім'ю України (який був введений у дію в 1970 році) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними, що відповідає і вимогам ст.ст.60,70 СК України.

Згідно зі ст. 60 Сімейного кодексу України (який був введений у дію в 2004 році) (далі за текстом рішення - СК) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно розяснень, що містяться в п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї (ч.4 ст.65 СК України).

Відповідно до ст..63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За ст. 68 СК розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

У статті 70 цього Кодексу зазначено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, указаною нормою права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію).

Разом із тим, відповідно до ч. 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Згідно до ч. 1 ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За ч.ч. 1, 3, 4, 5 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як встановлено судом 04 січня 2016 року між ОСОБА_1, з одного боку, та ОСОБА_2. Олександрівною, з іншого, було укладено договір про поділ майна між колишнім подружжям, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_28, реєстровий № 1 (т. 2 а.с. 77-78).

За умовами зазначеного договору сторони дійшли згоди, що у порядку поділу спільного сумісного майна у приватну власність ОСОБА_2 переходить: автомобіль НОМЕР_4; квартира АДРЕСА_9; гараж № 13 в гаражно-будівельному кооперативі «Восточний-авто-1» в місті Маріуполі; садовий будинок № 28 та земельна ділянка площею 0,0507 га, розташовані на території садового товариства «Лукоморє» у с. Приморському Новоазовського району Донецької області (п.п. 2.1-2.5.2 Договору).

Пунктами договору 2.6-2.6.2 сторони погодили, що у строк до 10.01.2016 року ними буде укладено договір дарування ? частини квартири АДРЕСА_10, від імені ОСОБА_1 на імя ОСОБА_2

Відповідно до п. 4 Договору сторони також дійшли згоди, що всі майнові, фінансові зобовязання і відповідальність за ними когось з подружжя перед третіми особами або сторонами, що виникли під час шлюбу, є особистими того з подружжя, на чиє імя вони оформлені. Згода на оформлення таких зобовязань та відповідальність за них другого з подружжя не потрібна.

Пунктом 3 Договору сторони погодили, що у звязку із поділом майна у наведеному порядку ОСОБА_2 виплачує на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у сумі 356967,00 гривень, що еквівалентно 13700,00 Євро, під час підписання договору.

Факт отримання у повному обсязі грошової компенсації, обмовленої п. 3 Договору, визнаний та не спростований позивачем ОСОБА_1 та його представником ОСОБА_14 у ході судового розгляду справи. При цьому посилань на не чинність Договору чи його окремих положень, його вчинення під впливом помилки, важкої обставини чи під тиском, сторонами в ході розгляду справи не зазначено та судом такі обставини не встановлені.

Допитана у судовому засіданні в якості свідка приватний нотаріус ОСОБА_28 зазначала, що сторони по справі зверталися до неї про укладання договору про поділ майна між колишнім подружжям. Перед укладанням договору вона знайомила сторін з їх правами та обовязками, сторони зясували між собою всі питання стосовна майна, коли всі умови були погоджені вона посвідчила договір. При підписанні даного договору ОСОБА_1 не зазначав, що робить це під впливом помилка або під тиском, йому в її присутності другою стороною була передана грошова компенсація, визначена в договорі, за майно, у тому числі за ? частину 3-х кімнатної квартири.

Також нотаріус зазначив, що договір про поділ майна був посвідчений нею 04 січня 2016 року і в цей же день дана нотаріальна дія була внесена в реєстр реєстрації нотаріальних дій, де сторони поставили свої підписи.

Таким чином суд приходить до висновку, що умови укладеного Договору про поділ майна на момент його укладення відповідав дійсній домовленості і волі сторін, зокрема, і позивача ОСОБА_1, які на власний розсуд та взаємною згодою вирішили порядок поділу спільного сумісного майна відповідно до положень ст.ст. 63, 69, 70 СК України, і такий спосіб поділу та його порядок, на думку суду не суперечить вимогам чинного законодавства і моральним засадам суспільства.

Підсумовуючи наведене, заважаючи на чинність на момент розгляду справи укладеного сторонами Договору, охоплення визначеним ним порядком поділу всього майна та зобовязань, що становлять предмет судового розгляду у даній справі, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1, а тому відмовляє у їх задоволенні у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено у апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а учасниками процесу, що не були присутні при проголошенні, - протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя