Справа № 357/2279/16-ц Головуючий у І інстанції Ярмола О. Я.
Провадження № 22-ц/780/5147/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 48 07.12.2016
УХВАЛА

Іменем України

7 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Фінагєєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря: Волинець Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

у с т а н о в и л а:

В лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що з 17 липня 1999 року вона з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. На протязі останнього року подружнього життя стосунки між ними погіршилися, внаслідок чого почали виникати сварки та конфлікти, а згодом взагалі припинили сімейні стосунки та ведення спільного господарства. Позивач вказала, що вони з відповідачем втратили почуття любові та взаємоповаги один до одного, подальше спільне проживання, збереження шлюбу чи примирення є неможливим.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 травня 2016 року позов задоволено. Шлюб укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_3, зареєстрований 17 липня 1999 року у відділі ДРАГС Білоцерківського МРУЮ Київської області, актовий запис № 611, розірвано. Прізвища позивача після розірвання шлюбу залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, в якому врахувати інтереси малолітньої дитини сторін.

ОСОБА_3 посилається на те, що судом першої інстанції було проігнорована доля малолітньої ОСОБА_4, оскільки позивач ігнорує свої материнські обовязки, зокрема залишає дитину з чужими людьми та не піклується про її психологічний та фізичний розвиток, а на його зауваження не реагує. При цьому він позбавлений можливості виховувати та займатися донькою.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що подальше спільне життя і збереження сім'ї є недоцільним та суперечить інтересам позивача, яка категорично відмовляється зберегти шлюб.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 17 липня 1999 року ОСОБА_3 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб у відділі РАЦС Білоцерківському міськвиконкому Київської області, про що було складено відповідний актовий запис № 611.

Від спільного подружнього життя сторони мають доньку ОСОБА_4, 28 лютого 2014 року.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ураховуючи вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справа, що позивач категорично заперечувала можливість збереження шлюбу, посилаючись на те, що примирення між ними неможливе і дитини після розлучення буде проживати з нею.

Судом першої інстанції за клопотанням відповідача та з урахуванням вимог ст. 111 СК України, з метою збереження подружніх відносин, сторонам надавався строк для примирення протягом одного місяця.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Відповідно до ч. 3 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Відповідно до ст. ст. 111, 112 СК України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно із роз'ясненнями, викладеними у п.п. 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства про справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, встановивши, що сім'я сторін фактично розпалася, існує лише формально і зберегти її неможливо, оскільки сторони тривалий час не підтримують шлюбні відносини та не ведуть спільне господарство, дійшов обґрунтованого висновку про те, що подальше спільне життя подружжя неможливе.

Крім того, судом першої інстанції були вжиті заходи щодо примирення подружжя та збереження сімї шляхом надання місячного строку для примирення, проте результату це дало.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом проігноровано доля малолітньої дитини щодо місця проживання та виховання не можуть вважатися належною підставою для скасування ухваленого рішення, оскільки чинне законодавство не передбачає збереження шлюбу виходячи з наявності дітей без вільної згоди жінки або чоловіка. До того ж, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, незалежно від їх сімейного стану і такі права дітей охороняються законом.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду відповідає обставинам справи, постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307-308, 313 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.О. Фінагєєв

ОСОБА_5