№пр.2/521/515/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«24» червня 2016 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Целух А.П.,

при секретарі Корнієнко Л.В.,,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до Малиновського районного суду міста Одеси з позовом просить Визнати недостовірною інформацію відносно ОСОБА_1, поширену ОСОБА_2 у заяві Головному лікарю Одеської міської поліклініки №10 від 10.02.2015р., ОСОБА_3 у заяві Головному лікарю Одеської міської поліклініки №10 від 26.03.2015р. такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1, зобовязати ОСОБА_2 не пізніше наступного дня від набрання рішенням у даній справі законної сили, спростувати недостовірну інформацію шляхом звернення із заявою до Головного лікаря Одеської міської поліклініки №10 із зазначенням у ньому такого тексту: «Приношу вибачення працівнику Одеської міської поліклініки №1 - медичній сестрі, ОСОБА_1, за розповсюджені мною у заяві від 10.02.2015р. по відношенню до неї неправдиві відомості про те, що вона використовувала своє службове становище для отримання інформації про особисте життя пацієнтів поліклініки, для чого «рилась» в медичних картках, а потім телефонувала сусідім пацієнтів та збирала відомості про особисте життя пацієнтів, про їх чоловіків та дітей. Неправдивими також є відомості про те, що медсестра ОСОБА_1 «неадекватно» вела себе під час прийому громадян замість прийому хворих займалась плітками та збором інформації. Працівник Одеської міської поліклініки №1 - медична сестра, ОСОБА_1 не використовувала службове становище та не має ніякого відношення до збору інформації стосовно пацієнтів, про що зазначалось у розповсюдженій мною недостовірній інформації у заяві від 10.02.2015р.». Зобовязати ОСОБА_3 не пізніше наступного дня від набрання рішенням у даній справі законної сили, спростувати недостовірну інформацію шляхом звернення із заявою до Головного лікаря Одеської міської поліклініки №10 із зазначенням у ньому такого тексту: «Приношу вибачення працівнику Одеської міської поліклініки №1 - медичній сестрі, ОСОБА_1, за розповсюджені у заяві від 26.03.2015р. по відношенню до неї неправдиві відомості про те, що вона використовувала своє службове становище для отримання інформації про особисте життя ОСОБА_3, для чого «викрала» медичні картки її та сина. Працівник Одеської міської поліклініки №1 - медична сестра, ОСОБА_1 не використовувала службове становище, медичну етику та лікарські таємниці не порушувала, про що зазначалось у розповсюдженій мною недостовірній інформації у заяві від 26.03.2015р.». Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 30000 (тридцять тисяч) гривень.

Представники позивача та позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 під час розгляду справи проти позовів заперечував з підстав, зазначених у запереченнях на позовні заяви.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в повозові в повному обсязі, посилаючись не те, що позивачем не надано до суду жодного допустимого доказу, який би принижував честь та гідність позивача.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд прийшов до наступного.

Відповідно до ч. 1ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частина 2 ст. 16 ЦК України містить перелік можливих способів захисту цивільних прав та інтересів.

В силу статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Так, добре імя людини завжди підлягало захисту. В сучасних правовідносинах захисту свого доброго імені (репутації, ділової репутації) потребує не лише фізична, але й юридична особа.

Частиною 4 статті 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

У статті 299 Цивільного кодексу України зазначено, що фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації; фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Таким чином, право на недоторканість своєї ділової репутації відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, що забезпечують соціальне буття фізичної особи.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань; кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір; здійснення цих прав може бути обмежене законом для захисту репутації або прав інших людей.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних обєктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.

Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось сторонами, позивач по справі ОСОБА_1 працює медичною сестрою у Одеській міській поліклініки №10.

Відповідачка ОСОБА_3 за місцем свого проживання обслуговується у Одеській міській поліклініки №10, де заведена її особиста амбулаторна картка.

Вирішуючи по суті вимоги позивача про визнання недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, порушує права та свободи, ганьбить честь, гідність інформацію, розповсюджену відповідачами ОСОБА_2 у заяві від 10.02.2015 р. та ОСОБА_3 у заяві від 26.03.2015 р., наданої на ім'я головного лікаря Одеської міської поліклініки №10, суд приходить до наступного.

Згідно п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права.

Пленум Верховного Суду України роз'яснив судам в п. 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", що при розгляді зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Також, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

З матеріалів справи вбачається, що 10.02.2015 р., ОСОБА_2 написав заяву на імя головного лікаря, в якій просив прийняти відповідні дії до посадової особи медичної сестри ОСОБА_1 щодо її повідінки зазначеної у зверненні.

З матеріалів справи вбачається, що 26.03.2015 р. ОСОБА_3 написала заяву на імя головного лікаря, в якій просила прийняти відповідні дії до посадової особи медичної сестри ОСОБА_1 щодо її повідінки зазначеної у зверненні.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Згідно із роз'ясненнями, викладеними у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", відповідно дост. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції.

Так, 17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, та певні протоколи до неї, і ця обставина з огляду на приписи ч.1 ст. 9 Конституції України, Закону України від 29.06.2004 року «Про міжнародні договори» свідчить про обов'язковість застосування національними судами України норм Конвенції.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що здійснення права на свободу вираження поглядів, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві для захисту репутації чи прав інших осіб.

Аналогічне положення передбачено і ст. 34 Конституції України, відповідно до якого здійснення права на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, права вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір, може бути обмежене законом для захисту репутації або прав інших людей.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про звернення громадян», громадяни України мають право звертатися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій, незалежно від форми власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Так, в контексті встановлених судом обставин справи та відповідно до статті 10 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950р., ст.ст. 34 Конституції України, ст. 270 ЦК України кожна людина має право на свободу виявлення поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, вільно одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Відповідно до вказаного права ст. 40 Конституції України передбачає, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Вказане право на поширення інформації у світлі обставин цієї справи може бути обмежене державою лише з передбачених ст. 94 ЦК України підстав та відповідно до положень, які містяться у ч. 2 ст. 34 Конституції України, ст. 274 ЦК України про можливість втручання у здійснення цього конституційного права, його обмеження, - лише у випадках, передбачених Конституцією України, у даному випадку для захисту репутації або прав інших людей.

Свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2, свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. (рішення ЄСПЛ у справі «Гендісайд проти Сполученого Королівства» від 07.12.1976 року).

Тобто, з матеріалів справи вбачається, що відповідачі з метою реалізації своїх прав на звернення, гарантованих ст. 40 Конституції України, звернулися до керівництва за місцем роботи позивача, з метою доведення інформації про негативну поведінку позивача в роботі відносно них. При цьому, як убачається зі змісту скарги, відповідачі надали власну оцінку діям позивача.

Тобто, суд прийшов до висновку, що відповідачі висловлювали суб'єктивні оціночні судження з приводу поведінки відповідачів, які, в силу вимог закону, положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з врахування практики Європейського суду, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до ст. ст. 57,58,60 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що в цій частині позовні вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, підстав для задоволення позовних вимог щодо спростування розповсюдженої відповідачем інформації немає, оскільки вони є похідними від тих, в задоволенні яких позивачу було відмовлено.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

За правилами ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" N 4 від 31.03.95, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Враховуючи наведене, а також те, що позивачем не представлено суду доказів про те, що наведеними зверненнями їй заподіяно моральну шкоду, суд вважає, що позов в частині моральної шкоди не підлягає до задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 269-280 ЦК України, ст. ст. 8, 10, 11, 14, 60, 88, 209, 212 - 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Малиновський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

ГОЛОВУЮЧИЙ А.П. ЦЕЛУХ