АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/5205/2016 Головуючий в суді 1 інстанції - Осаулов А.А..
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Чобіток А.О., Немировської О.В.

при секретарі Сірій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди,

встановила:

У серпні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «ВТБ Банк», в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ ПАТ «ВТБ Банк» про звільнення від 08.07.2015 року за №1855-к, поновити його на посаді головного спеціаліста сектору експлуатації та утримання будівель відділу матеріально-технічного забезпечення та експлуатації адміністративного технічного управління ПАТ «ВТБ Банк», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 лютого 2016 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказував, що відповідно до ст. 42 КЗпП України при визначенні кола працівників, які підлягають звільненню у зв'язку із скороченням посад, переважне право на залишення на роботі надається працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації, а також особам, в сім'ї яких немає працівників з самостійним заробітком. Однак, суд першої інстанції не врахував, що переважним правом на залишення на роботі є те, що на його утриманні перебуває малолітній син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дружина ОСОБА_4, яка відповідно до наказу №116-ос від 05.08.2013 року перебуває у відпустці по догляду за дитиною.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5 вважала доводи апеляційної скарги безпідставними та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 свої вимоги обґрунтовував тим, що з 25.09.2008 року він працював у відповідача спочатку на посаді менеджера з розвитку, а з 22.03.2015 року - на посаді головного спеціаліста сектору експлуатації та утримання будівель відділу матеріально-технічного забезпечення та експлуатації адміністративного технічного управління ПАТ «ВТБ Банк». Однак, на підставі наказу №1855-к від 08.07.2015 року його було звільнено з займаної посади у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці на підставі п. 1 ст.40 КЗпП України, про що його було завчасно попереджено.

Вважає своє звільнення незаконним, оскільки він мав переважне перед іншими працівниками право на залишення на роботі, оскільки працював у відповідача безперервно понад 7 років та на його утриманні перебуває малолітня дитина та непрацююча дружина, а також тому, що при звільненні йому не було запропоновано вакантні посади, які б відповідали рівню його кваліфікації та досвіду роботи на підприємстві.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 був прийнятий на роботу на посаду менеджера з розвитку відділу розвитку мережі Управління розвитку та контролю ефективності мережі Департаменту мережі продажів на підставі наказу № 968-к від 25.09.2008 року ВАТ «ВТБ Банк»

Наказом № 1865-к від 01.07.2014 року його переведено на посаду спеціаліста сектору матеріально технічного забезпечення та обліку Відділу матеріально-технічного забезпечення та експлуатації Управління справами ПАТ «ВТБ Банк», а з 02.03.2015 року на підставі наказу № 530-к позивача переведено на посаду головного спеціаліста сектору експлуатації та утримання будівель відділу матеріально-технічного забезпечення та експлуатації адміністративного технічного управління ПАТ «ВТБ Банк».

Наказом № 1855-к від 08.07.2015 року позивача було звільнено з займаної посади у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

Судом першої інстанції встановлено, що підставою для звільнення позивача та інших працівників банку було прийняття рішення правлінням ПАТ «ВТБ Банк» від 01.12.2014 року щодо оптимізації організації праці. У зв'язку з чим, відповідно до службової записки начальника адміністративно-технічного управління від 27.03.2015 року, було вирішено скоротити ряд посад вказаного управління, наслідком чого стало прийняття наказу № 53-од від 06.04.2015 року про скорочення штату працівників ПАТ «ВТБ Банк», серед яких посада головного спеціаліста Відділу матеріально-технічного забезпечення та експлуатації Сектору експлуатації та утримання будівель, яку обіймав позивач.

21.04.2015 року ОСОБА_2 був письмово попереджений про майбутнє звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з скороченням штату працівників з 22.06.2015 року, тобто за два місяці.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що під час попередження позивача про майбутнє звільнення йому було запропоновано вакантні посади згідно з переліком станом на квітень 2015 року, але позивач від їх зайняття відмовився, про що свідчить особистий підпис позивача. Лише запропоновані відповідачем посади були вакантні на час попередження позивача про звільнення з роботи, але від їх зайняття він відмовився. Крім того, відповідно до штатного розпису до звільнення позивача від 21.04.2015 року та нового штатного розпису після скорочення певних посад від 09.07.2015 року вбачається відсутність вакантних посад в адміністративно-технічному управлінні ПАТ «ВТБ Банк», де з урахуванням рівня кваліфікації могла б бути надана позивачу інша посада.

Суд першої інстанції посилався на те, що відповідач діяв у відповідності до ст. 49-2 КЗпП України, оскільки належним чином, завчасно та неодноразово повідомив позивача про звільнення у зв'язку із скороченням штатів, але інші посади не запропонував, за їх відсутністю.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до висновку, що звільнення позивача з займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України відбулось з дотриманням трудового законодавства, вимоги ст. ст. 41, 49-2 КЗпП України відповідачем порушено не було, отже у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про поновлення позивача на роботі.

Оскільки судом встановлено, що звільнення позивача відповідачем проведено без порушень закону, суд вважав, що відсутні підстави для стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Також не підлягають задоволенню вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки обов'язковою умовою такого відшкодування є протиправність дій особи, яка її заподіяла, однак судом встановлено, що відповідач діяв в межах закону і не допустив порушень трудових прав позивача при звільненні.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що зазначені висновки є законними і обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи, які викладені в апеляційній скарзі позивача, є аналогічними обґрунтуванню позовних вимог і були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Доводи апелянта зводяться до того, що відповідно до ст. 42 КЗпП України переважним правом на залишення позивача на роботі є те, що на його утриманні перебуває малолітній син ОСОБА_3 та дружина ОСОБА_4, яка перебуває у декретній відпустці. Оскільки в секторі експлуатації та утримання будівель Відділу матеріально-технічного забезпечення та експлуатації є посада спеціаліста, то позивача можливо було перевести на цю посаду, звільнивши з неї працівника, у якого немає переваг перед позивачем.

Відхиляючи зазначені посилання позивача, суд першої інстанції правильно вказав, що оскільки питання про перестановку та звільнення осіб в межах однорідних професій і посад в даному випадку відповідачем не вирішувалось, тому суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування), що узгоджується із п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», визначено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Таким чином доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими, оскільки переважне право на залишення на роботі підлягає з'ясуванню у випадку скорочення чисельності чи штату працівників та враховується лише щодо осіб, які займають однакові посади.

Як вбачається з наказу № 53-од від 06.04.2015 року «Про скорочення штату працівників ПАТ «ВТБ Банк», скороченню підлягав штат (чисельність) працівників у структурних підрозділах ПАТ «ВТБ Банк» у Адміністративно-технічному управлінні - на 6 одиниць та в Управлінні справами - на 1 одиницю. В Адміністративно-технічному управлінні, зокрема, підлягала скороченню посада головного спеціаліста Сектору експлуатації та утримання будівель, тобто посада позивача.

Оскільки зазначена посада головного спеціаліста сектору експлуатації та утримання будівель відділу матеріально-технічного забезпечення та експлуатації Адміністративного технічного управління ПАТ «ВТБ Банк» була одна і саме позивач ОСОБА_2 обіймав вказану посаду, то норми ст. 42 КЗпП України не підлягають застосуванню та дослідженню.

Згідно з ч. 1. ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Відповідно до ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації.

З матеріалів справи вбачається, що у ПАТ «ВТБ Банк» відбулись зміни організації праці, внаслідок чого відбулись скорочення штату працівників у самостійних структурних підрозділах (департаментах/управліннях, самостійних відділах та службах) ПАТ «ВТБ Банк», яке проводилось на виконання прийнятого рішення Правління щодо оптимізації/змін організації ПАТ «ВТБ Банк», у тому числі скорочення штату відбулось і в Адміністративно-технічному управлінні ПАТ «ВТБ Банк».

Як вбачається з довідки ПАТ «ВТБ Банк» від 16.12.2015 року № 334 щодо скорочення чисельності персоналу, за період з 01.12.2014 року по 16.12.2015 року з штатного розпису ПАТ «ВТБ Банк» виведено 1561 штатних одиниць, в тому числі 691 штатних одиниць виведено у зв'язку з звільненням працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до письмового попередження ПАТ «ВТБ Банк» про наступне вивільнення від 21 квітня 2015 року, позивач ОСОБА_2 був попереджений про скорочення займаної посади, наслідком якого є наступне звільнення з посади, яке відбудеться 22 червня 2015 року, з яким позивач ознайомлений особисто.

З вказаного попередження вбачається, що позивачу було запропоновано вакантні посади згідно з переліком, що доданий до попередження, але ОСОБА_2 відмовився, посилаючись на невідповідність запропонованих посад його кваліфікації та фаху.

Таким чином, відповідачем було ознайомлено позивача з усіма наявними вакансіями у ПАТ «ВТБ Банк» на момент його попередження про звільнення. Інших вакантних посад, відповідно до штатного розпису станом на 21.04.2015 року та 09.07.2015 року, які б відповідали кваліфікації та фаху позивача, у ПАТ «ВТБ банк» не було.

Отже, колегія суддів вважає, що висновок суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про поновлення на роботі є правильним, а доводи апеляційної скарги в цій частині безпідставними.

Враховуючи відсутність підстав для задоволення позовних вимог про поновлення на роботі, суд першої інстанції також дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, оскільки вони є похідними та випливають з вимог про поновлення на роботі.

Інші доводи апеляційної скарги позивача щодо невідповідності висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313-317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: