УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Завгородньої І.М., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів, визнання кредитного договору припиненим, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання іпотечного договору припиненим, припинення поруки, зобов'язання повернути правовстановлюючі документи, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 26 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 12 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»; банк) звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 107 092 грн 11 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1.

На обґрунтування позовних вимог банк посилався на те, що 30 вересня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 156 250 грн зі сплатою визначених умовами договору процентів, комісії та інших винагород строком до 30 вересня 2023 року. На забезпечення виконання зобов'язань між банком та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, предметом якого є належна їй на праві власності квартира АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що позичальник належним чином не виконує зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку із чим утворилась вказана вище заборгованість, банк просив задовольнити позов.

У липні 2014 року ОСОБА_5 подав до суду позов, в якому зазначав про повне погашення ним кредиту і виконання обов'язків за вказаним вище кредитним договором та сплату коштів на погашення кредиту в більшому розмірі, ніж передбачено договором, а тому з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідача:

- збитки у розмірі 5 787 грн 43 коп., завдані порушенням умов договору в частині перерахування графіку погашення кредиту та невиконанням законодавства про захист прав споживачів;

- кошти у розмірі 480 грн 84 коп. надмірно сплачені позивачем 14 червня 2013 року та не розподілених відповідачем;

- кошти у розмірі 3 343 грн 61 коп. незаконно знятих з поточного рахунку позивача;

- визнати відсотки за кредитним договором від 30 вересня 2008 року № PLL0GA та пеню, нараховані з 14 червня 2013 року такими, що нараховані незаконно;

- зобов'язати банк видати позивачу довідку про одержання в повному обсязі виконання зобов'язання позичальника за вказаним кредитним договором;

- визнати вказаний кредитний договір таким, що припинив свою дію з 14 червня 2013 року.

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому посилалась на те, що ОСОБА_5 виконав зобов'язання за кредитним договором, а банк без її згоди з 01 лютого 2009 року збільшив розмір процентної ставки за кредитним договором, у зв'язку із чим просила визнати іпотечний договір від 30 вересня 2008 року таким, що припинив свою дію з 14 червня 2013 року; припинити поруку та зобов'язати банк повернути оригінали правовстановлюючих документів.

Ухвалами Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 29 липня 2014 року та від 10 лютого 2015 року позови об'єднано в одне провадження.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 26 лютого 2015 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано кредитний договір від 30 вересня 2008 року № PLL0GA, укладений між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_5, таким, що припинив свою дію з 14 червня 2013 року.

Визнано пеню і штрафи, нараховані за кредитним договором від 30 вересня 2008 року № PLL0GA після 14 червня 2013 року, незаконними.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_5 надмірно сплачені 14 червня 2013 року грошові кошти в сумі 480 грн 84 коп. та безпідставно зняті з його поточного рахунку за період із 05 вересня 2014 року по 02 жовтня 2014 року 3 343 грн 61 коп.

В іншій частині в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано договір іпотеки від 30 вересня 2008 року, укладений між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4, таким, що припинив дію з 14 червня 2013 року.

В іншій частині у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 12 квітня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 26 лютого 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При новому розгляді справи, суд апеляційної інстанції, погоджуючись з висновком місцевого суду про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та часткове задоволення позову ОСОБА_5 і зустрічного позову ОСОБА_4, відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України врахував висновки і мотиви скасування попереднього рішення апеляційного суду, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2016 року, та на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, виходив з того, що з наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитом вбачається, що позичальником станом на 14 червня 2013 року достроково погашено кредит, проте станом на 10 липня 2013 року банком нарахована заборгованість у розмірі 73 821 грн 57 коп. (донарахована винагорода за резервування ресурсів за весь час дії договору, тобто до 30 вересня 2023 року), на яку в подальшому банком було нараховано штрафні санкції.

При цьому врахувавши умови кредитного договору, за якими винагорода за резервування не є одноразовою сталою величиною, а нараховується у відсотках на суму резервованих коштів за певний період, а тому нарахування вказаної винагороди здійснюється лише до дати погашення кредиту, в тому числі і до дати дострокового погашення, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у зв'язку із виконанням ОСОБА_5 обов'язку повернення суми кредиту у банка відпала потреба у резервуванні таких ресурсів, і відповідно дії останнього по нарахуванню такої винагороди є неправомірними.

У зв'язку із визнанням кредитного договору від 30 вересня 2008 року таким, що припинив свою дію з 14 червня 2013 року, судами також обґрунтовано задоволено позов ОСОБА_5 в частині визнання незаконним нарахування банком за вказаним договором пені і штрафів, а також в частині стягнення з банку надмірно сплачених коштів.

Таким чином правильним є висновок суду щодо вирішення і зустрічного позову ОСОБА_4 в частині визнання іпотечного договору від 30 вересня 2008 року таким, що припинив свою дію з 14 червня 2013 року, оскільки за умовами іпотечного договору термін його дії визначено до повного виконання іпотекодавцем зобов'язань за кредитним договором.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 26 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 12 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

І.М. Завгородня

Т.О. Писана