У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Максимчук З.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Мельник С.Ю.

за участі: ОСОБА_1 і представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду від 5 квітня 2016 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_1; про звернення стягнення на предмет іпотеки та за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи", ОСОБА_1 про розірвання договору іпотеки,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду від 5 квітня 2016 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" (далі ТОВ "Кредитні ініціативи") задоволено частково:

Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме Будівлю відділу збуту, літера № "Е-2" загальною площею 231, 7 кв.м, що розташована на земельній ділянці несільськогосподарського призначення площею 2 000 кв.м, яка знаходиться в м. Рівне Рівненської області, провулок Робітничий, буд. №5, що належить на праві особистої приватної власності ОСОБА_2, в рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит №1763/07 від 12.12.2007 року, яка становить 846 134, 16 гривень, з яких 566 134, 16 гривень складає тіло кредиту, 275 000 гривень проценти та 5 000 гривень пеня, шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України "Про виконавче провадження" за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Відповідно до п. 1.4 іпотечного договору №1764/07 від 12.12.2007 року визначено початкову ціну предмета іпотеки у 300 000 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ "Кредитні ініціативи" (; р/р 2001; місцезнаходження: 04655, м. Київ, Оболонський район, вул. Вікентія Хвойки, буд. №21) 3 654 гривень судового збору.

В задоволенні решти вимог позивачу відмовлено.

ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (далі ПАТ "Промінвестбанк"), ТОВ "Кредитні ініціативи", ОСОБА_1 про розірвання договору іпотеки.

У поданій на рішення апеляційній скарзі ОСОБА_2 покликалась на його незаконність та необґрунтованість через невідповідність висновків суду обставинам справи, та неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

На її обґрунтування зазначала, що всупереч ч.ч.1, 2 ст. 19 Закону України "Про іпотеку" та п. 8.3 іпотечного договору № 1764/07 від 12.12.2007 року безпідставним є висновок суду про те, що при збільшенні відсотків за користування кредитом не потрібно вносити зміни до договору іпотеки. В звязку з цим неукладення додаткової угоди, яка б погодила збільшення розміру відсоткової ставки, а також відсутність таких змін у реєстрації вважала неправомірними.

Суд залишив без уваги те, що зміна умов основного договору (в т.ч. і збільшення розміру зобовязання за допомогою зміни процентної ставки) тягне за собою необхідність внесення змін і доповнень до іпотечного договору. Внесенням змін до кредитного договору змінено основне зобовязання, оскільки збільшено відсоткову ставку по кредиту, через що розмір відсотків, визначених в іпотечному та кредитному договорах, перестали відповідати один одному. Зміна відсоткової ставки по кредиту повинна була бути внесена в іпотечний договір, а з такими доводами погодилися Верховний Суд України, Вищий господарський суд України та Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (№6-37767ск15 від 24 лютого 2016 року).

Факт зміни відсоткової ставки по кредиту відбувся за згодою сторін кредитного договору, але без з'ясування думки майнового поручителя, без відповідної зміни умов іпотечного договору та державної реєстрації відомостей про такі зміни, що є неправомірним. Збільшена відсоткова ставка 14% річних почала застосовуватися з дня укладення договору про іпотечний кредит, а не з моменту укладання додаткової угоди 21 серпня 2008 року, що також є порушенням умов кредитного договору і договору іпотеки.

На її думку, не є встановленими в порядку ст. 61 ЦПК України обставини правомірності нарахованої ТОВ "Кредитні ініціативи" кредитної заборгованості ОСОБА_1, адже при розгляді справи про стягнення солідарної заборгованості по кредитному договору із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 дані обставини не досліджувалися, а питання збільшення відсотків за користування кредитними коштами та порядок нарахування не були предметом її правової оцінки. Вона є майновим поручителем, а в разі прострочення позичальника за договором кредиту кредитор матиме право звернутися до майнового поручителя з вимогами про стягнення боргу, в т.ч. і процентів з усього майна та майнових прав позивача. Тому вважала, що застосуванню підлягають норми ст. 559 ЦК України щодо припинення її поруки.

Вважала порушеними судом положення ст. 19 Закону України "Про іпотеку", якою визначено, що необумовлене договором збільшення розміру процентів є можливим лише після попередньої державної реєстрації відповідних відомостей про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою.

Разом з тим, безпідставним є нарахування ТОВ "Кредитні ініціативи" процентів з ОСОБА_1 в розмірі 25%.

Посилаючись на норми ст. 35 Закону України "Про іпотеку", вказувала, що письмова вимога іпотекодавцю та/або боржнику не направлялась, а тому позов є передчасним і його слід залишити без задоволення.

Оскільки Акціонерним банком "Промислово-інвестиційний банк" (закрите акціонерне товариство), правонаступником якого є ПАТ "Промінвестбанк", допущено порушення умов іпотечного договору №1764/07 від 12.12.2007 року, які в подальшому усунені не були, тому в іпотекодавця наявні достатні підстави для розірвання оспорюваного договору.

З цих підстав просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ТОВ "Кредитні ініціативи" в позові до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_1; про звернення стягнення на предмет іпотеки та задовольнити позов ОСОБА_2 до ТОВ "Кредитні ініціативи", ПАТ "Промінвестбанк", ОСОБА_1 про розірвання іпотечного договору.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання. перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Задовольняючи вимоги ТОВ "Кредитні ініціативи", суд першої інстанції правильно виходив з доведеності і обґрунтованості позову, оскільки відповідач є майновим поручителем (іпотекодавцем), забезпечувальний договір про що укладено з метою належного повернення позичальником 30 000 доларів США кредитних коштів, отриманих ним на підставі відповідного договору. Порушення останнім кредитного зобовязання перед банком призвело до правомірної реалізації позивачем своїх прав на звернення стягнення на іпотечне майно.

Відмовляючи ОСОБА_2 у позові про розірвання іпотечного договору, місцевий суд обґрунтовано врахував відсутність правових підстав для його задоволення.

Матеріалами справи встановлено, що 12 грудня 2007 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) і ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит №1763/07, за умовами якого банк надав, а позичальник отримав 30 000 доларів кредиту зі строком повернення коштів до 11 грудня 2017 року відповідно до графіка погашення заборгованості, сплативши за користування кредитними коштами 12, 5 процентів річних (а.с. 24-26; 27-28, зв.; т. 1).

На забезпечення належного і своєчасного виконання ОСОБА_1 кредитних зобов'язань того ж числа між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір №1764/07, яким забезпечено вимоги іпотекодержателя за зобовязаннями позичальника та/або іпотекодавця, що виникають в силу цього договору. Предметом іпотеки є Будівля відділу збуту ОСОБА_2, літера № "Е-2" за планом земельної ділянки, загальною площею 231, 7 кв.м, що розташована на земельній ділянці несільськогосподарського призначення площею 2 000 кв.м, за адресою: м. Рівне, провулок Робітничий, буд. №5. Ця Будівля належить іпотекодавцю на праві (особистої приватної) власності відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення ВЕО №330612 від 18 червня 2007 року, що тоді ж посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №1768. За домовленістю сторін вартість предмета іпотеки складала 300 000 гривень (а.с. 33-34; т. 1).

17 грудня 2012 року між банком (після перейменування - ПАТ "Промінвестбанк") та ТОВ "Кредитні ініціативи" укладено договір, за яким ПАТ "Промінвестбанк" відступив свої права вимоги за кредитом до ОСОБА_1 на користь ТОВ "Кредитні ініціативи" (а.с. 14-19, зв.; 20; т. 1).

Того ж числа між цими ж сторонами укладено договір про передачу прав за договорами забезпечення, за умовами якого ПАТ "Промінвестбанк" відступив свої права вимоги за іпотечним договором №1764/07 від 12.12.2007 року на користь ТОВ "Кредитні ініціативи" (а.с. 21-22; 23; т. 1).

Вважаючи, що в звязку з невиконанням позичальником своїх зобовязань перед кредитором в останнього виникло право на звернення стягнення забезпеченого майна предмета іпотеки, у березні 2015 року ТОВ "Кредитні ініціативи" звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2 з відповідним позовом.

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ПАТ "Промінвестбанк", ТОВ "Кредитні ініціативи", ОСОБА_1 про розірвання іпотечного договору №1764/07 від 12.12.2007 року.

29 лютого 2016 року Рівненським міським судом зазначені позови обєднані в одне провадження.

Повно і правильно зясувавши обставини справи та зясувавши, що при вирішенні спірних правовідносин підлягають застосуванню норми матеріального права, на застосуванні яких наполягало ТОВ "Кредитні ініціативи", а підстав для розірвання договору як того вимагала ОСОБА_2, не встановлено, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов про звернення стягнення на предмет іпотеки та відмовив у задоволенні позову про розірвання договору.

Так, згідно зі ст.ст. 512, 514, 516 ЦК України кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобовязанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обовязку первісному кредиторові є належним виконанням.

Аналогічні положення містяться і в ст. 24 Закону України "Про іпотеку".

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Частиною першою ст. 12 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобовязання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки.

Розділ 5 іпотечного договору №1764/07 від 12.12.2007 року вказує про порядок звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізації. Зокрема, передбачено набуття такого права іпотекодержателем. якщо в момент настання строку виконання позичальником (та/або іпотекодавцем) зобов'язань за договором про іпотечний кредит вони не будуть виконані в повному обсязі, в т.ч. і при повному або частковому неповерненні у встановлені строки суми кредиту, та/або при несплаті або частковій несплаті у передбачені договором про іпотечний кредит строки сум процентів, та/або при несплаті або частковій несплаті в строк сум неустойки (пені, штрафу). Звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з цим договором в добровільному (позасудовому) порядку.

При встановленні факту невиконання позичальником кредитного зобовязання судом правильно враховано обставини, що з'ясовані рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 14 грудня 2015 року у справі за позовом ТОВ "Кредитні ініціативи" до ОСОБА_1 і ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості.

Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тому обґрунтованим є висновок суду про достатність юридичних підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Як правильно встановлено судом, 19 лютого 2015 року своїм листом №РD 15.02/2 ТОВ "Кредитні ініціативи" шляхом рекомендованого повідомлення направлено ОСОБА_1 і ОСОБА_2 письмову вимогу про усунення порушень та добровільне звільнення нежитлового приміщення. Якщо ж вимогу не буде виконано, то цих осіб попереджено про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 39-40, зв.; т. 1). ОСОБА_1 і ОСОБА_2 знехтувано письмовою вимогою.

Відповідно до ст. 35 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з цим Законом.

Згідно зі ст.ст. 33, 39 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються:

загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки;

опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя;

заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні;

спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону;

пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки;

початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації;

Щодо початкової ціни предмета іпотеки, то взявши до уваги відсутність відповідної пропозиції ТОВ "Кредитні ініціативи" та заперечень ОСОБА_2 з цього приводу, суд визначив її у 300 000 гривень, тобто у розмірі передбаченої іпотечним договором вартості, однак з умовою проведення оцінки субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Таким чином, початкову ціну правильно встановлено за принципом "мовчазної згоди" іпотекодержателя та іпотекодавця.

Такий висновок суду узгоджується з вимогами закону і з правовою позицією Верховного Суду України, що висловлена у постанові від 27 травня 2015 року у справі №6-61цс15 (аналогічна позиція зафіксована і в постанові від 7 жовтня 2015 року у справі №6-1935цс15).

Так, виходячи зі змісту поняття "ціна", як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України "Про іпотеку", судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України дійшли правового висновку, що в розумінні норми статі 39 Закону України "Про іпотеку" встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Відповідно до абз. другого ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Правильно не погодився суд першої інстанції з позовом ОСОБА_2 про розірвання іпотечного договору.

Так, норми ст.ст. 651 і 652 ЦК України передбачають підстави для зміни або розірвання договору, а також зміну або розірвання договору у звязку з істотною зміною обставин.

Таких обставин, які могли би бути підставою для розірвання іпотечного договору, позовна заява ОСОБА_2 не містить. Не зазначила вона про їх наявність і в судовому засіданні, а судом їх не було здобуто.

Сам по собі факт збільшення розміру відсоткової ставки за кредитом без узгодження із іпотекодавцем не є переконливим мотивом для задоволення позову ОСОБА_2

Як вірно вказав суд, порука і майнова порука є різними юридичними поняттями та відрізняються між собою як окремі різновиди забезпечувальних (акцесорних) зобовязань, а тому вимоги ст. 559 ЦК України щодо підстав припинення поруки не можуть бути застосовані при розірванні іпотечного договору.

З розяснень, даних пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 23 своєї постанови від 30.03.2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", вбачається, що при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України "Про заставу", статей 1, 11 Закону України "Про іпотеку" майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК України застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553-559 ЦК України), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобовязання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки.

Тому не можна погодитися і з доводами апеляційної скарги про це.

Твердження ОСОБА_2 про помилковість застосування положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України щодо преюдиційності встановлених рішенням в іншій цивільній справі обставин є хибними і суперечать матеріалам справи, оскільки стосуються тих самих осіб, щодо яких їх встановлено.

Не заслуговують на увагу доводи автора скарги про безпідставність нарахування ТОВ "Кредитні ініціативи" процентів з ОСОБА_1 в розмірі 25%.

Так, норми ст.ст. 3, 11, 303 ЦПК України визначають умови і порядок судового захисту порушеного субєктивного цивільного права особи, диспозитивність цивільного судочинства та межі розгляду апеляційним судом апеляційної скарги.

Оскільки ОСОБА_1 не уповноважував ОСОБА_2 на захист його прав у даній справі в суді першої інстанції, а сам не звертався до суду з відповідними позовними вимогами, тому посилання апеляційної скарги про порушення його прав є необґрунтованими.

Такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи, колегія суддів вважає твердження ОСОБА_2 про порушення судом норм процесуального права.

Так, частина 3 ст. 309 ЦПК України вказує, що порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Фактів існування таких процесуально-правових порушень вона не навела, а апеляційним судом їх не було здобуто.

Інші доводи апеляційної скарги спростовуються правильністю висновків суду.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Тому доводи особи, що подала апеляційну скаргу, на необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи тим самим права позивача, є неприйнятними для апеляційного суду.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 3, 303, 307, 308, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Рівненського міського суду від 5 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: