Справа № 175/1129/16-ц
Провадження № 2/175/467/16
УХВАЛА

12 квітня 2016 року смт. Ювілейне

Суддя Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області Шабанов А.М., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Одночасно з позовною заявою позивач подав заяву про забезпечення позову шляхом: накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, яке належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Суд, вивчивши матеріали справи, заяву про забезпечення позову, вважає, що в її задоволенні слід відмовити.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» зазначив, що «розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

У відповідності зі ст. 151 ЦПК України суд за заявою сторін, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у звязку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Враховуючи, що ч. 1 ст. 151 ЦПК України є дискреційною, суд, відмовляючи у застосуванні заходів забезпечення позову, приймає до уваги наявність обставин, які виключають можливість їх застосування.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити, оскільки відсутні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову у спосіб, який просить позивач, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. А також вид забезпечення позову має бути співмірним із заявленими позивачем вимогами. Окрім того, позивачем в заяві не обґрунтовано необхідність вжиття заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, та не конкретизовано на яке саме майно потрібно накласти арешт.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.151-153, 209, 210, 293 ЦПК України, -

постановив:

У задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги в пятиденний строк з дня постановлення ухвали.

Суддя: А.М. Шабанов