Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 02 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 13 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути на свою користь з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 31 жовтня 2011 року у розмірі 29 829 грн 84 коп. та судові витрати.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 31 жовтня 2011 року між публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 4 216 грн 49 коп. зі сплатою фіксованої процентної ставки у розмірі 0,01 % річних.

Позивач вказував, що 22 грудня 2014 року між ним та ПАТ «ОТП Банк» було укладено договір факторингу, за яким він отримав право вимоги до ОСОБА_3 за вищевказаним кредитним договором.

Зазначав, що відповідач порушує вимоги ст. 1054 ЦК України, оскільки своєчасно не повертає кредит (чергову частину) та не сплачує проценти за договором, внаслідок чого станом на 21 серпня 2015 року заборгованість за кредитним договором становить 29 829 грн 84 коп., яку й просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 02 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 13 січня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «ОТП Факторинг Україна», посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що право звернення до суду виникло у позивача з квітня 2012 року, натомість з позовом він звернувся лише у вересні 2015 року, тобто позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом (ст. 261 ЦК України).

Проте повністю погодитись з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 31 жовтня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 4 216 грн 49 коп. зі сплатою фіксованої процентної ставки у розмірі 0,01 % річних.

22 грудня 2014 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір факторингу, за яким останній отримав право грошової вимоги до ОСОБА_3 за кредитним договором від 31 жовтня 2011 року.

Станом на 21 серпня 2015 року заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором від 31 жовтня 2011 року становить 29 829 грн 84 коп.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки

(стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Судом встановлено, що сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі строк дії картки (кредитної лінії) - 3 роки (п. 2.5, 2.7, 2.27 договору від 31 жовтня 2011 року).

Строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці.

За змістом пункт 2.1.1.2.1 Умов для надання послуг банк видає клієнту картку, її вид визначений у пам'ятці клієнта/довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якого клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг.

Після настання зазначеного на картці терміну її дії банком випускається картка на новий термін, згідно з діючими тарифами (п. 2.1.1.2.12 Умов).

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем відбувалося використання кредитної лінії за кредитною карткою в період з 1 березня 2012 року по 31 травня 2012 року включно.

Проте судами залишено поза увагою те, що відповідно до умов кредитного договору від 31 жовтня 2011 року строк погашення кредиту у повному обсязі визначено останнім днем місяця, указаного на картці, та що дія картки закінчилась 28 лютого 2015 року.

При цьому з позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося у вересні 2015 року.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України,на зазначені положення закону уваги не звернули, не встановили дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають з кредитного договору, та дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Судові рішення ґрунтуються на припущеннях, що є забороненим в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Таким чином, судами обох інстанцій при розгляді позовних вимог не повно з'ясовані обставини справи і не надано їм належної оцінки, за таких обставин рішення судів підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити.

Рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 02 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 13 січня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька

Судді: М.К. Гримич

О.В. Кафідова

О.В.Умнова

І.М.Фаловська