Ухвала

іменем україни

06 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Остапчука Д.О.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М., Попович О.В., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк») та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_1 зобов'язань за таким договором, унаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 42 812 грн 22 коп., яка підлягає стягненню, як з боржника, так і з поручителя ПАТ «Акцент-Банк» в розмірі відповідальності в сумі 10 000 грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області зазначене рішення районного суду скасовано й в задоволенні позову відмовлено з інших підстав.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить ухвалені в справі судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За правилами ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 335 ЦПК України касаційний судперевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Разом з тим, суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення (ч. 3 ст. 335 ЦПК України).

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідають.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачем пропущено встановлений законом строк позовної давності на звернення до суду з указаним позовом, а згідно вимог п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив про те, що наслідки пропущення позивачем строку позовної давності застосовуються лише за заявою відповідача, зробленою до ухвалення судом першої інстанції рішення, а відтак рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову через пропуск строку позовної давності через неповідомлення відповідача про його право на заявлення клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності позивачем.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України ).

Звертаючись до суду з даним позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначало, що станом на 23 жовтня 2013 року наявні заборгованість за кредитним договором від 03 квітня 2004 року в розмірі 42 812 грн 22 коп. З яких 2 596 грн 10 коп. - заборгованість за кредитом, 12 810 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом, 23 938 грн 87 коп. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, 500 грн - штраф (фіксована частина) та 1 967 грн 25 коп. - штраф (процентна складова) й просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в розмірі 31 812 грн 22 коп. та солідарно з ОСОБА_1 та ПАТ «Акцент-Банк» - 10 000 грн.

Як убачається з матеріалів справи, а саме фотокопії заяви позичальника ОСОБА_1 від 03 квітня 2004 року відповідач просив надати йому кредит на споживчі цілі в розмірі 2 784 грн 59 коп. зі сплатою 25,08% річних строком до 03 квітня 2008 року.

Укладений між сторонами договір кредиту складається із вказаної вище заяви відповідача, Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), а також Тарифами.

Разом з тим, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦПК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Одним із документів, що підтверджує дійсність та наявність права грошової вимоги до боржника і який є обов'язковим для пред'явлення під час примусового стягнення заборгованості боржника за кредитом в судовому порядку, є оригінал заяви на видачу готівки.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК Україниправочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі ст. 60 ЦПК Україникожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України .

Згідно зі ст. 57 ЦПК Українидоказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експерта.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК Українипредметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій на порушення вимог ст. ст. 213-214, 303, 304, 315 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули, не встановили усіх фактичних обставин справи, що мають визначальне значення для правильного її вирішення, а саме наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт отримання відповідачем кредиту у вказаному в заяві розмірі, а також, що саме на вищевказані Умовинадання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) погодився відповідач, з урахуванням того, що у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач був з ними ознайомлений й також відсутній екземпляр за його підписом, наявність копії Умов за підписом голови правління банку не може бути належним й допустимим доказом, оскільки вона не є складовою частиною укладеного між сторонами договору), унаслідок чого не визначилися з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

При цьому, суди взагалі не перевірили наявність належних і допустимих доказів, які б безспірно підтверджували, що Умови про надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) містили збільшений строк позовної давності, на що посилався позивач при звернені до суду з даним позовом, у момент підписання заяви позичальника і в подальшому вони не змінювались, та не врахували, що відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року, № 6-240цс14 від 11 лютого 2015 року, № 6-698цс15 від 10 червня 2015 року та № 6-757цс15 від 01 липня 2015 року, №6-1926цс15 від 04 листопада 2015 року.

Також, як суд першої так і апеляційної інстанцій взагалі не дослідили наданого позивачем розрахунку заборгованості, не з'ясували періоду нарахування та всіх її складових, при цьому не врахували, що відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором - свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції Українищодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-2003цс15, унаслідок чого взагалі не визначилися з дійсним обсягом відповідальності відповідача.

Зазначене свідчить про те, що у ході розгляду даної справи судами не дотримано вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК Українищодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та не надано мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Висновки судів, ґрунтуються на припущеннях, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим.

Допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому судові рішення в частині вирішення вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором не можуть вважатись законними і обґрунтованими, у зв'язку з чим вони підлягають скасуванню з передачею справи в зазначеній частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Крім того, п. п.1, 3 ч. 1 ст. 15 ЦПК України встановлено, що суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 1, ст. ст. 2, 12 ГПК України справи у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у яких сторонами є юридичні особи, розглядаються господарськими судами.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, розгляд яких проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Вирішуючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк» в частні вимог до ПАТ «Акцент-Банк», які можуть бути самостійними й окремими предметами позову, суди зазначених вимог закону не врахували, безпідставно прийняли до провадження спір, що виник між юридичними особами і підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, розглянули його разом із вимогами, які вирішуються в порядку цивільного судочинства.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України № 6-1737цс15 від 18 листопада 2015 року.

Згідно з ч. 1 ст. 340 ЦПК Українисудове рішення підлягає скасуванню у касаційному порядку із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду з підстав, визначених ст. ст. 205 і 207 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК Українисуд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, ураховуючи, що порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, допустили як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції, то судові рішення в частині вирішення вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають скасуванню з закриттям у вказаній частині провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, оскільки відповідно до ст. 15 ЦПК України зазначені вимоги позивача не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. ст. 205, 336, 338, 340, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргупублічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішенняІндустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2015 року скасувати.

Справу в частині вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Провадження в даній справі в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором - закрити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.О. Остапчук

Судді: В.С. Висоцька

В.М.Колодійчук

О.В.Попович

В.О.Савченко