Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/3864/15-ц
Провадження № 2/553/110/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07.04.2016м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави в складі:

головуючої судді - Крючко Н.І.,

при секретарі - Карпінчик О.А., Босяк К.О.,

за участю:

позивачки за первісним позовом - відповідачки за зустрічним позовом - ОСОБА_1,

представника позивачки за первісним позовом - відповідачки за зустрічним позовом - ОСОБА_1 за нотаріально посвідченою довіреністю - ОСОБА_2,

представника третьої особи на стороні позивача за первісним позовом, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції - ОСОБА_3,

представника відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4. за нотаріально посвідченою довіреністю - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 в особі представника за нотаріально посвідченою довіреністю - ОСОБА_2, за участю третьої особи на стороні позивача за первісним позовом, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_4, за участю третьої особи на стороні позивача за зустрічним позовом, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання особистою приватною власністю майна, набутого під час шлюбу , -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року позивачка ОСОБА_1 в особі представника за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_7 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

Ухвалою суду від 27 листопада 2015 року витребувано у ОСОБА_4 правовстановчі документи на спірне майно - АДРЕСА_8, а саме: свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно та Витяг з реєстру про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

В сувою чергу відповідач ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання особистою приватною власністю майна, набутого під час шлюбу.

Згідно ухвали Ленінського районного суду м. Полтави від 21 грудня 2015 року заяву ОСОБА_1 в особі представника за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_7 про забезпечення позову по цивільній справі - задоволено.

Накладено арешт на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2, яка належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності , НОМЕР_1 від 12.12.2007 року, виданого Управлінням житлово - комунального господарства.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 21 грудня 2015 року заяву представника відповідача ОСОБА_4 за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_5 про забезпечення доказів по цивільній справі - задоволено.

Витребувано у Приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Лазоренко О.В. належним чином завірену копію договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 24.02.2006 року.

Згідно ухвали суду від 21 січня 2016 року залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні позивача за зустрічним позовом, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_6.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 16 лютого 2016 року залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні позивача за первісним позовом, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Ленінський відділ державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції.

В судове засідання з'явилась позивачка за первісним позовом ОСОБА_1, яка позовні вимоги за первісним позовом підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні, зустрічний позов не визнала в повному обсязі та просила відмовити в його задоволенні.

Представник позивачки за первісним позовом - відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_1 за нотаріально посвідченою довіреністю - ОСОБА_2 позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_1 підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні, вимоги за зустрічним позовом не визнала в повному обсязі та просила відмовити в його задоволенні в повному обсязі.

В судовому засіданні представник третьої особи на стороні позивача за первісним позовом, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції - ОСОБА_3 при вирішенні первісного та зустрічного позовів покладалась на розсуд суду.

Представник відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 за нотаріально посвідченою довіреністю - ОСОБА_5 в судовому засіданні вимоги за первісним позовом не визнав в повному обсязі, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, зустрічний позов підтримав в повному обсязі та наполягав на його задоволенні.

В судове засідання відповідач за первісним позовом - позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 не з'явився, але надав суду заяву, в якій прохав справу розглядати у його відсутність, вимоги за первісним позовом не визнає повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність, вимоги за зустрічним позовом підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні.

В судовому засіданні третя особа на стороні позивача яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6, проти задоволення первісного позову ОСОБА_1 заперечувала, проти задоволення зустрічного позову не заперечувала.

Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, вважає первісний позов ОСОБА_1 таким, що до задоволення не підлягає, зустрічний позов ОСОБА_4 таким, що підлягає до задоволення , за наступних обставин.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

Судом встановлено факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, та не заперечувалось сторонами, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 листопада 2005 року по 22 травня 2013 року.

Так, згідно рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 22.05.2013 року, шлюб зареєстрований 26 листопада 2005 року в Центральному відділі реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, актовий запис № 1928 між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, дошлюбне прізвище ОСОБА_13 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 - розірвано ( а.с.5).

Від даного шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей ( а.с. 6,7).

Судом також встановлено та не заперечувалось сторонами по справі, що у відповідності до договору дарування від 24 лютого 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Лазоренко О.В., відповідач за первісним позовом - позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 та рідна сестра останнього - ОСОБА_6 отримали в подарунок від батька - ОСОБА_11 квартиру АДРЕСА_3

Так, згідно договору дарування від 24 лютого 2006 року, посвідченого Приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Лазоренко О.В., відповідно до якого ОСОБА_11 подарував ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в рівних частинах квартиру АДРЕСА_3 яка належала ОСОБА_11 на праві приватної власності та була отримана ним згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Головним Управлінням з питань житлово - комунального обслуговування населення Полтавського МВК 27.01.2006 року, зареєстрованого в органах МБТІ м. Полтави в книзі № 149, номер запису 20146 17 лютого 2006 року, реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с. 155).

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, при цьому дані обставини не заперечувались сторонами по справі, що згідно рішення двадцятої сесії п'ятого скликання Полтавської міської ради від 27.02.2007 року «Про погодження розташування житлового будинку середньої поверхності з вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення на ділянці по АДРЕСА_11 підлягав знесенню та всі його мешканці підлягали виселенню.

В судовому засіданні позивачка за первісним позовом - відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 та її представник вказували, що за час перебування у шлюбі із ОСОБА_4, останній набув право власності на однокімнатну квартиру, що у АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1, 20.12.2007 року, тому останніми наголошувалось на тому, що вказане майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і частки кожного подружжя є рівними, і зважаючи на вказану обставину позивач була змушена була звернутися за захистом своїх прав.

Статтями 60, 61 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, в тому числі заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя.

Згідно ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Вказані твердження сторони позивача за первісним позовом, що право власності на предмет спору ОСОБА_4 набув на підставі Свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 20.12.2007 року в зв'язку з чим квартира АДРЕСА_4 є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд визнає неспроможними та такими, що спростовуються фактичними обставинами справі на підставі наступного.

Судом беззаперечно встановлено, та в ході судового розгляду не було спростовано позивачкою за первісним позовом - відповідачкою за зустрічним позовом ОСОБА_1 та її представником шляхом надання належних та допустимих доказів, те, що підставою для набуття права власності ОСОБА_4 на спірну квартиру є договір № 4 від 28 серпня 2007 року укладений між ВАТ «Полтавтрансбуд» та ОСОБА_6, ОСОБА_4, які володіють квартирою АДРЕСА_5 в рівних частинах (по ? кожен), згідно договору дарування від 24.02.2006 року, посвідченого Приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Лазоренко О.В, та ОСОБА_1, котра зареєстрована за адресою АДРЕСА_7 (а.с.129). При цьому, даним договором визначено, що предметом даного договору компенсації є квартира АДРЕСА_5, що належить ОСОБА_6 та ОСОБА_4 в рівних частинах у відповідності до нотаріально посвідченого договору дарування.

Таким чином, у відповідності до п.4 договору, укладеного між ОСОБА_4 та ВАТ «Полтавтрансбуд» за № 34 від 28.08.2007 року, ВАТ «Полтавтрансбуд» було взято на себе зобов'язання згідно чинного законодавства в якості компенсації за знесену квартиру АДРЕСА_3, надати ОСОБА_4 на склад сім'ї з трьох осіб: ОСОБА_4, його дружини ОСОБА_1 та сина - ОСОБА_9 житлове приміщення, а саме однокімнатну АДРЕСА_8

При цьому, за цим договором компенсації - ОСОБА_6 було надано житлове приміщення, а саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_9 ( а.с.129).

Так, згідно Акту прийому -передачі від 03 вересня 2007 року, відповідач за первісним позовом - позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 прийняв згідно договору № 4 від 28.08.2008 року в порядку компенсації за подаровану квартиру АДРЕСА_4 ( а.с.130).

Більше того, сторонами не заперечувався факт надання даної квартири ОСОБА_4 в порядку компенсації за подаровану, квартиру АДРЕСА_5, яка належала останньому та його рідній сестрі ОСОБА_6 на підставі договору дарування в рівних частинах.

Відповідно до п.2 ч.1 статті 57 Сімейного кодексу України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, на підставі договору дарування.

Постановою Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання.

При цьому, даною Постановою Пленуму, а саме пунктом 24 визначено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі.

Законодавцем визначено, що у відповідності до ч.1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу.

Так, положенням ст. ст. 60,61 визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, в тому числі заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя.

Таким чином, зважаючи на вказані обставини та норми закону, що регулюють дані правовідносини, вбачається, що підстави для визнання предмета спору - квартири АДРЕСА_8 об'єктом права спільної сумісної власності - відсутні, що в свою чергу вказує про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 за первісним позовом в частині визнання вказаної вище квартири об'єктом права спільної сумісної власності.

Так, статтею 70 Сімейного кодексу України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012, визначено, що власність сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя.

В судовому засіданні позивачкою за первісним позовом - відповідачкою за зустрічним позовом ОСОБА_1 вказувалось про те, що майно, яке придбане за час шлюбу належить подружжю на праві спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя є рівними.

При цьому, ОСОБА_1 та її представником вказувалось про те, що у відповідності до ч.3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка одного з подружжя може бути збільшена та просили врахувати той факт, що неповнолітні діти ОСОБА_10 та ОСОБА_9 проживають разом з їх матір'ю та значні матеріальні затрати на їх утримання, навчання та розвиток несе саме остання, розмір аліментів, які сплачує відповідач на утримання дітей є недостатнім, тому наполягала на тому, що її частка у праві власності на квартиру повинна становити 2/3, в рахунок компенсації по аліментних зобов'язаннях.

Судом встановлено, що згідно заочного рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16 квітня 2014 року стягнуто з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця та мешканця АДРЕСА_8, не працюючого на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканки АДРЕСА_10, аліменти на утримання дітей: сина - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, та доньки ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4 в розмірі 1/3 частини із усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 25.03.2014 року і до повноліття дітей.

При цьому, судом встановлено, що згідно постанови державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції, винесеної на підставі заяви ОСОБА_1, на виконанні перебуває виконавчий лист № 539/1102/14-ц, виданий 13.06.2014 року Лубенським міськрайонним судом Полтавської області, про стягнення аліментів з ОСОБА_4.

Згідно проведеного державним виконавцем розрахунку заборгованості по аліментам відповідно до виконавчого листа № 539/1102/14-ц, виданого Лубенським міськрайонним судом Полтавської області про стягнення аліментів з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_8, та доньки ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_9, у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, проведеного за період з 25 березня 2014 року по 31 березня 2016 року становить у сумі 29 001,30 грн..

Проти даного розрахунку представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 заперечував в повному обсязі, посилаючись на наявність переказів коштів на ім.'я позивачки ОСОБА_1 ( а.с.103-113).

При цьому, ОСОБА_1 не вказувала в ході судового розгляду щодо наявності заборгованості по аліментах у ОСОБА_4, що ставить під сумнів вищевказаний розрахунок заборгованості по аліментам.

Твердження позивачки за первісним позовом та її представника щодо несення додаткових витрат по утриманню та вихованню дітей виходить за межі предмета спору по даній справі, а тому не можуть бути прийняті судом, як допустимі докази щодо спільного майна подружжя.

Згідно частини 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Положенням ст. 57 СК України визначено, що особистою власністю дружини, чоловіка є:

- майно, набуте нею, ним до шлюбу;

- майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

- майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно частини 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належали їм на праві спільної сумісної власності, незалежного від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, згідно ч. 1 ст. 70 СК України.

Виходячи із змісту ст. 60 СК законодавець встановлює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі.

Таким чином, з огляду на вказані норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, вбачається, що обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на ОСОБА_4.

Судом встановлено та в ході судового розгляду справи не було спростовано стороною позивача за первісним позовом ОСОБА_1 того факту, що квартира АДРЕСА_4 належить - ОСОБА_4 згідно договору № 4 від 28.08.2007 року, укладеного між ВАТ «Полтавтрансбуд», ОСОБА_6, ОСОБА_4, та ОСОБА_1 в порядку компенсації за подаровану квартиру АДРЕСА_6, яка була знесена тобто була отримана в рахунок компенсації особистого майна належного на праві особистої власності ОСОБА_4 як новостворене майно.

При цьому, в ході судового розгляду справи позивачкою за первісним позовом - відповідачкою за зустрічним позовом ОСОБА_1 не було підтверджено того факту, що нею вкладались кошти в спірне майно з метою поліпшення умов проживання, як на майно, яке підлягало знесенню та майно , яке було надано в рахунок компенсації, що являється предметом спору.

В свою чергу, судом встановлено, що всі ремонтні роботи в даній квартирі були проведені відповідачем ОСОБА_4. Дані обставини не заперечувалися позивачем за первісним позовом та її представником.

При цьому, позивачем за первісним позовом та її представником не було надано належних та допустимих доказів щодо відступу від принципу рівності часток подружжя у спільному майні подружжя, окрім додаткових витрат на дітей, котрі проживають з останньою, що не можуть вважатися достатніми та допустимими доказами на підтвердження даної обставини.

З аналізу даних норм права та встановлених судом фактів і обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 за первісним позовом щодо визнання права власності на 2/3 частині квартири АДРЕСА_8, є по своїй природі безпідставними і не доведеними перед судом належними та допустимими доказами, за наявності обставин щодо отримання даної квартири в рахунок належної на праві приватної власності ОСОБА_4 частки в знесеній квартирі АДРЕСА_7.

Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

Підстави для набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею і набутті майна.

Тобто, застосовуючи цю норму права ( ст. 60 СК України) та визначаю право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

В ході судового розгляду не було доведено стороною позивачки за первісним позовом безпосередньо факту набуття за ОСОБА_1 права на компенсацію спірної квартири, оскільки даний факт витікає саме з договору дарування, стороною якого остання не була, та який є чинним і таким, що не оспорювався жодною з сторін по справі. Безпосередньо ОСОБА_1 в ході судового розгляду даної справ вказаний факт не заперечувався.

Таким чином, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог ОСОБА_4 за зустрічним позовом щодо визнання предмета спору квартири АДРЕСА_8 особистою приватною власністю останнього, оскільки з огляду на норми ст. 57 СК України, які носять виключний характер, майно, яке набуте за договором дарування є особистою приватною власністю одного з подружжя та порушенню не підлягають та безпідставність вимог ОСОБА_1 про визнання даного майна спільним майном подружжям та його поділ з відступом від рівності часток кожного з подружжя, як такі, що є безпідставними та взаємовиключними.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15, 16, 30, 60, 209, 212, 218 ЦПК України, ст. 11, 321, 355, 372 ЦК України ст. ст. 57, 60, 61, 63, 64, 65, 70, 71 Сімейного Кодексу України, Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 в особі представника за нотаріально посвідченою довіреністю - ОСОБА_2, за участю третьої особи на стороні позивача за первісним позовом, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя - відмовити за необґрунтованістю та безпідставністю.

Зустрічний позов ОСОБА_4, за участю третьої особи на стороні позивача за зустрічним позовом, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання особистою приватною власністю майна, набутого під час шлюбу - задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_8 особистою приватною власністю ОСОБА_4.

Апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції може бути подано до Апеляційного суду Полтавської області через Ленінський районний суд м. Полтави протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Ленінського районного суду м. Полтави Н. І. Крючко