Справа №587/2779/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/952/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Семеній Л. І.,

суддів - Шевченка В. А. , Бойка В. Б.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 15 березня 2016 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», ОСОБА_5, треті особи: Служба у справах дітей Сумської районної державної адміністрації, приватний нотаріус ОСОБА_6,

про визнання договору недійсним,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 15 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 посилається на незаконність та необґрунтованість ухваленого рішення, неповне зясування та невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права та просить рішення скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Обґрунтовує скаргу тим, що на момент укладення договору іпотеки придбана чоловіком квартира була єдиним житлом, в якому стала проживати їхня сімя. Малолітня дочка на цей момент фізично не могла проживати та бути зареєстрованою в ній з обєктивних причин, оскільки всі договори: кредитний, купівлі-продажу, іпотеки, укладалися в один день. Вважає, що дитина набула право користування цією квартирою за законом, а тому наявність дозволу органів опіки та піклування при укладенні спірного договору була обовязковою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3 ОСОБА_4, який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення на скаргу представника банку ОСОБА_7, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності його позивачкою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Так, судом першої інстанції правильно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 16 вересня 2006 року по 03 березня 2015 року позивачка ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, за час якого у них народилася дочка ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 4, 5, 9).

23 травня 2008 року ОСОБА_5 уклав з Публічним акціонерним товариством «Укрсиббанк» (далі ПАТ «УкрСиббанк») договір про надання споживчого кредиту. Того ж дня за кредитні кошти він придбав квартиру АДРЕСА_1 та в забезпечення виконання умов кредитного договору передав її в іпотеку банку, уклавши відповідно договори купівлі-продажу та іпотеки (а.с. 41-43).

Вказані правочини були вчинені за письмової згоди ОСОБА_3 (а.с. 44).

В заявці-анкеті на отримання кредиту від 21.05.2008 року позичальник вказав на наявність у нього малолітньої дитини ОСОБА_8, а в своїй письмовій заяві до банку від 23 травня 2008 року ОСОБА_5 і ОСОБА_3 підтвердили відсутність дітей, що мають право користування належною їм іпотечною квартирою (а.с. 74-77, 23-24).

На час укладення вище зазначених договорів подружжя разом зі своєю малолітньою дочкою проживали в квартирі батьків позивачки АДРЕСА_2 та були зареєстровані в ній : ОСОБА_5 з 05 вересня 2006 року, а ОСОБА_3 - з 13 лютого 2008 року (а.с. 45-49).

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Отже, предметом доказування у даній справі є наявність підстав недійсності правочину та факт порушення прав позивача.

Заявниця, звертаючись з позовом лише в своїх інтересах та порушуючи питання про визнання недійсним договору іпотеки, вказує на порушення вимог ст. ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» при укладенні спірного правочину, оскільки орган опіки та піклування відповідного дозволу на передачу житла в іпотеку, відносно якого її неповнолітня дочка має право користування за законом, не надавав.

Яке саме її право порушене у звязку з укладенням іпотечного договору та в чому полягає його порушення, вона як суду першої інстанції, так і апеляційному суду, не навела, позов в інтересах своєї малолітньої дочки ОСОБА_10 не заявляла.

Належних та допустимих доказів на підтвердження порушення її цивільних прав вчиненим спірним правочином позивачка, всупереч вимогам ст.10,60 ЦПК України, суду не надала, чим не довела наявність такого порушення.

За таких обставин місцевий суд прийшов до правильного висновку щодо відсутності підстав для судового захисту та обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Колегією суддів не виявлено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які могли б бути підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 15 березня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді