АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4750/16 Головуючий 1 інст. Богдан М.В.
Справа № 641/3238/14-ц
Категорія : договірні Доповідач - Черкасов В.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Черкасова В.В.

суддів - Кокоші В.В., Пономаренко Ю.А.,

за участю секретаря Лашаковій Д.І.

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми за розпискою та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання договору відступлення права вимоги недійсним, визнання розписки підробленим документом за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 03 червня 2016 року, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми за розпискою.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказував, що 31 жовтня 2006 року ОСОБА_2 за розпискою отримав в борг у ФОП ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 113 726 грн., що було еквівалентно 22 520 доларів США, зі сплатою щонеділі 0,6% від загальної суми взятої у борг з терміном повернення не пізніше ніж через три дні після вимоги ФОП ОСОБА_3 про повернення коштів; при невиконанні цієї вимоги сторони розписки погодили, що сума боргу відповідача зростає вдвічі і складатиме 227 452 грн., що еквівалентно 45 040 доларів США. ОСОБА_1 зазначає, що 18 лютого 2014 року між ним та ОСОБА_4 Володимировичем укладений договір про відступлення права вимоги останнього до ОСОБА_2 за розпискою від 31 жовтня 2006 року. Того ж дня, 18 лютого 2014 року ОСОБА_4 Володимирович направив на адресу відповідача вимогу з приводу повернення грошових коштів, а також повідомлення про наявний договір відступлення права вимоги. Зобовязання за розпискою ОСОБА_2 не виконує.

Тому, ОСОБА_1, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошову суму у розмірі 2 555 324,58 грн.

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання договору відступлення права вимоги недійсним, визнання розписки підробленим документом.

В обгрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 вказував, що він не отримував грошові кошти в борг від ОСОБА_3, розписки не підписував, тому і договір про відступлення права вимоги, укладеного між відповідачами є недійсним.

ОСОБА_2 просив суд визнати розписку від 31 жовтня 2006 року, яка надана на імя ОСОБА_3, підробленим документом, а також просив визнати договір відступлення права вимоги, укладеного 18 лютого 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1, недійсним.

Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 03 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача суму боргу у розмірі 113 726 грн., 0,6% від загальної суми боргу за період прострочення, що складає 292 048,37 грн. та 113 726 грн., а всього 519 500,37 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 3 654 грн. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, а його зустрічний позов задовольнити.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції з задоволенням його позову у повному обсязі, стягнувши з ОСОБА_2 на його користь грошову суму у розмірі 2 555 324,58 грн..

В обгрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вказує, що розписка про отримання грошових коштів ОСОБА_2 містить чітке зазначення про отримання суми у борг еквівалентом у доларах США, тоді як судом першої інстанції стягнута сума без урахування еквіваленту долару США, тобто в значно меншому розмірі, ніж була отримана.

ОСОБА_2 та його представник неодноразово про час та місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлялися належним чином.

Судовою колегією відхилені заяви ОСОБА_2 та його представника щодо перенесення розглядом справи із-за не можливости бути присутнім тільки представника у судовому засіданні апеляційного суду у призначений час судом до розгляду.

Неявка повторно ОСОБА_2 його представника, належно повідомлених про час та місце розгляду справи відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційну скаргу ОСОБА_2 не підлягаючою задоволенню, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи частково первісні позовні вимоги та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив з доведеності первісних позовних вимог та необґрунтованості зустрічних.

Проте повністю з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що за розпискою 31 жовтня 2006 року ОСОБА_2 отримав у тимчасове користування від ФОП ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 113 726 грн. (еквівалент 22 520 доларів США). За користування зобовязався виплачувати ФОП ОСОБА_3 щонеділі 0,6% від загально отриманої суми та зобовязувався повернути суму боргу не пізніше ніж через три дні після отримання вимоги про повернення від ФОП ОСОБА_3, інакше сума боргу подвоюється та буде складати 227 452 грн. (еквівалент 45 040 доларів США).

Згідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеними з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно до правового висновку про застосування статей 1046, 1047 ЦК України, що міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс 13 та від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Частина перша статті 1048 ЦК України встановлює, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Зі змісту розписки від 31 жовтня 2006 року вбачається, що за користування отриманими грошовими коштами ОСОБА_2 зобовязався виплачувати ФОП ОСОБА_3 щонеділі 0,6% від загально отриманої суми та зобовязувався повернути суму боргу не пізніше ніж через три дні після отримання вимоги про повернення від ФОП ОСОБА_3, інакше сума боргу подвоюється та буде складати 227 452 грн. (еквівалент 45 040 доларів США).

Матеріали справи свідчать, що 18 лютого 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 Володимировичем укладений договір про відступлення права вимоги останнього до ОСОБА_2 за розпискою від 31 жовтня 2006 року.

За змістом ст. ст. 512, 514, 516 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Сторонами не заперечується факт невиконання умов договору позики за розпискою від 31 жовтня 2006 року.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 ЦК України порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 спростовуються матеріалами справи та вимогами чинного законодавства виходячи з наступного.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги до чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до розяснень п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не буди одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК України).

Проте, зі змісту ст. 1047 ЦК України виплаває, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних права та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Таким чином, підстав недійсності договору про відступлення права вимоги та факту підроблення розписки від 31 жовтня 2006 року судом не встановлено.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання ОСОБА_2 на те, що в розписці зазначено що кошти отримувались для вкладення в бізнес, не спростовує висновку суду, про те, що відповідач взяв на себе зобов'язання повертати ці кошти.

Суду не були надані докази про те, що кошти надавались для ведення спільного бізнесу, тобто за договором про спільну діяльність. З урахуванням того, що в розписці зафіксовано обов'язок відповідача повертати кошти, посилання на те, що відповідач зобов'язаний повертати бізнес є безпідставні.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 є обґрунтованим та правильним, тому апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню.

Що стосується апеляційної скарги ОСОБА_1, колегія суддів вважає за необхідне її задовольнити виходячи з наступного.

Матеріали справи свідчать, що в розписці зазначено отримання ОСОБА_2 суми у борг у розмірі 113 726 грн. (еквівалентно 22 520 доларів США).

ОСОБА_1 також вказує, що сума позики отримана була ОСОБА_2 саме у долара США, що підтверджується вказівкою у розписці та підписом самого боржника.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність, Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93,Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Відтак, саме у національній валюті України підлягає стягненню борг в розмірі 2 555 324,58 грн.(еквівалент 102 871,36 дол. США) в межах заявлених позивачем вимог.

Вказаний правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-79цс14.

Таким чином, рішення суду підлягає зміні на підставі ст.. 309 ЦПК України, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі, в іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303 304, п.3ч.1ст.307, ст.309, 313,314,315,317,319,324 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргуОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 03 червня 2016 року змінити.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми за розпискою задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за розпискою у розмірі 2 555 324 грн. 58 коп. (два мільйони пятсот пятдесят пять тисяч триста двадцять чотири тисячі гривень).

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - В.В. Черкасов

Судді: В.В. Кокоша

ОСОБА_5