УХВАЛА

іменем україни

6 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

ЧерненкоВ.А., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору дарування за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Житомирської області

від 25 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона проживає у власній квартирі АДРЕСА_1. Вона є людиною похилого віку й інвалідом першої групи по зору та потребує стороннього догляду. У квітні 2014 року до неї звернулась племінниця її колишнього померлого чоловіка ОСОБА_5 - ОСОБА_4 і запропонувала їй доглядати до смерті, надавати допомогу взамін на квартиру, яка залишиться відповідачці після її смерті. 1 квітня 2014 року вона внаслідок обману з боку відповідачки, яка обіцяла їй довічний догляд, уклала з ОСОБА_4 договір дарування своєї власної спірної квартири. Зазначала, що спірний правочин не відповідав її волі.

Ураховуючи наведене, позивачка просила суд розірвати указаний договір дарування.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 27 серпня

2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 25 листопада

2015 року рішення районного суду змінено. Виключено з мотивувальної частини рішення висновок суду про встановлення доведеності факту недійсності спірного правочину - договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 1 квітня 2014 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що договір дарування є недійсним, проте позов пред'явлено про розірвання договору, а суд не може вийти за межі позовних вимог.

Погоджуючись з висновками суду та виключаючи з мотивувальної частини рішення висновок про встановлення недійсності спірного правочину, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки вимога заявлена про розірвання договору дарування.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є власником квартирі АДРЕСА_1. 1 квітня 2014 року ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_4 договір дарування своєї власної квартири.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_3 зазначала, що вона є людиною похилого віку та інвалідом першої групи по зору та потребує стороннього догляду. 1 квітня 2014 року вона внаслідок обману з боку відповідачки, яка обіцяла їй довічний догляд, уклала з ОСОБА_4 договір дарування своєї власної спірної квартири. Зазначала, що спірний правочин не відповідав її волі.

У порушення вимог ст. ст. 31, 214, 316 ЦПК Україниапеляційний суд не врахував, що для суду важлива підстава позову, тобто обґрунтування позовних вимог, наведених у заяві, а не норма права, на яку вона посилалась, якщо вона не відповідала обґрунтуванню вимог.

У силу ч. 3 ст. 335 ЦПК України підлягає скасуванню й рішення суду першої інстанції, оскільки у порушення п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК України, вирішуючи спір, суд не уточнив позовних вимог.

Згідно з ч. 4 ст. 10, п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зобов'язаний роз'яснити особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, сприяти здійсненню їхніх прав, а також районний суд повинен уточнити позовні вимоги.

Суд першої інстанції фактично встановив, що договір дарування є недійсним, проте відмовив у позові, пославшись на те, що позивачка просила розірвати договір.

Проте, з'ясувавши, що підставою позову (обґрунтуванням вимог) є посилання на недійсність правочину, на обман зі сторони відповідачки, а також на її помилку при укладенні договору, районний суд не уточнив позовних вимог і ухвалив передчасне рішення суду.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 27 серпня

2015 року та рішенням апеляційного суду Житомирської області від 25 листопада

2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик