АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Доповідач - Іванченко М.М.
№22-ц/796/5539/2016
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Іванченка М.М.

суддів: Рубан С.М., Желепи О.В.

при секретарі: Перетятько А.К.

за участю:

представника позивача: ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Київської міської ради, третя особа - головне управління юстиції в м. Києві, про визнання права власності на спадкове майно

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 лютого 2016 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Київської міської ради, третя особа - головного управління юстиції в м. Києві, в якому просив суд визнати за ним право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1, загальною площею 46,92 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4

В обґрунтування позовних вимог зазначачив, що ОСОБА_3 володіє Ѕ частини квартири АДРЕСА_1. Інша Ѕ частина квартири належала сину позивача ОСОБА_5, який ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер. Позивач вважав, що оскільки позивач постійно проживав із спадкодавцем, то він належним чином прийняв спадщину. 22 червня 2015 року позивач звернувся до нотаріуса і заявою про прийняття спадщини, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено у зв'язку із пропуском шестимісячного строку, а тому він вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 лютого 2016 року у позові ОСОБА_3 до Київської міської ради, третя особа - головного управління юстиції в м. Києві, про визнання права власності на спадкове майно - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт посилається на те, що рішення суду ухвалено з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та ухвалення незаконного рішення.

Представник позивача у суді апеляційної інстанції апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Відповідач та третя особа у судове засідання не з'явились про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Про причини своєї неявки суду не повідомляли. Тому колегія суддів вважає можливим розглядати справу за відсутності осіб, що не з'явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що оскільки позивачем не доведено тієї обставини, що на час відкриття спадщини, він постійно проживав із померлим, а тому твердженням позивача про те, що він прийняв спадщину відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України є необґрунтованими, а тому вимоги про визнання права власності за даним позовом є передчасними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до наявного в матеріалах справи копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 позивач був батьком ОСОБА_4.(а.с. 53).

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках належала квартири АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданого 09 грудня 2004 року Шевченківською РДА у м. Києві.

Відповідно до свідоцтва про смерть, виданим Відділом реєстрації смерті у місті Києві актовий запис № 22196 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на Ѕ частину квартира АДРЕСА_1.

22 червня 2015 року позивач звернувся до державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини проте постановою про відмову у вчинення нотаріальної дії від 22 червня 2015 року державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори відмовив ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕчастку квартира АДРЕСА_1 у зв'язку із пропущенням шестимісячного строку для прийняття спадщини.

Статтею 1272 ЦК України визначено, що наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до п.24 Постанови пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_3 є передчасними, оскільки позивачу необхідно звернутись до суду із позовом про визначення йому додаткового строку, достатнього для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Колегія суддів вважає необґрунтованими послання апелянта про те, що оскільки він постійно проживав з спадкодавцем та він вважається таким, що прийняв спадщину з огляду на таке.

Відповідно до ст.1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

З огляду на те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що на час відкриття спадщини спадкодавець проживав разом із ОСОБА_3, а крім того в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зазначили, що на час своєї смерті ОСОБА_4 проживав із своєю матір'ю тому посилання апелянта про те, що оскільки він постійно проживав з спадкодавцем та він вважається таким, що прийняв спадщину є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, і на законність оскаржуваного рішення не впливають.

Тому колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального та процесуального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді: