Справа №1519/2-1089/11
Провадження № 2/521/21/16
«16» вересня 2016 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Целуха А.П.,
при секретарі судового засідання Корнієнко Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, Одеської міської ради про виселення та зобовязання не перешкоджати у користуванні домоволодінням, земельною ділянкою, відшкодування моральної шкоди, про усунення від права на спадкування за законом, визнання права власності на спадкове майно, -
В провадженні Малиновського районного суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, Одеської міської ради про виселення та зобовязання не перешкоджати у користуванні домоволодінням, земельною ділянкою, відшкодування моральної шкоди, про усунення від права на спадкування за законом, визнання права власності на спадкове майно, позивач звернувся до суду з позовом посилаючись на обставини викладені в уточненій позовній заяві від 21.10.2010 року.
Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, наполягали на свої вимогах, посилаючись на обставини викладені в позові та докази в підтвердження свої вимог.
Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в судове засідання не з'явились, були сповіщені про розгляд справи належним чином згідно вимог ст. 74 ЦПК України, заяву про розгляд справи за їх відсутності не подавали та про причини неявки суд не повідомляли.
Відповідно до п. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Керуючись ст. 224 ЦПК України, у звязку з неявкою у судове засідання усіх відповідачів, які належним чином повідомлений і від яких не надійшло заяв про розгляд справи за їх відсутністю, суд вирішив ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, так як позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд, заслухавши сторін по справі, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.
Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи.
Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Згідно п. 26, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Враховуючи обов'язок кожної сторони довести обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст.. 58, 59 ЦПК України).
Виходячи зі змісту позовних вимог про усунення перешкод в користуванні шляхом вселення позивача та виселення відповідачів, суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із житлового законодавства, пов'язані з правом особи користуватися жилим приміщенням, в якому зареєстроване її місце проживання, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Житловим та Цивільним кодексами України.
Як встановлено судом, що відповідно акту та висновку Бюро техничної інвентаризації від 25.10.1968 року, ОСОБА_6 самовільно збудував домоволодіння за адресою 3-й деревообробний провулок,30-а що розташоване на земельній ділянці 533 кв.м и складає з одну будівлю та належить ОСОБА_6
Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІ-ЖД № 434309, від 15.07.1986 року зареєстрованого Ілічівським відділом РАГС ОСОБА_7 уклала шлюб з ОСОБА_6 та змінила прізвище на «Циховська».
Згідно повторного свідоцтва про народження, серії І-АГ №658251 від 05.01.1971 року, виданого Новоалександровською сільською радою, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є сином ОСОБА_7
Відповідно до домової у книжки про реєстрацію громадян, що проживають за адресою : ІНФОРМАЦІЯ_2 «б» за вище вказаною адресою зареєстрований ОСОБА_1 з 05.06.2000 року на підставі розпорядження Ілічівської районної адміністрації № 344 від 18.05.2000 року, яким надано дозвіл у винятковому порядку на реєстрацію місця проживання за відповідною адресою.
Віповідно до відповіді СГІРФО хмельницького ВМ Малиновсьького РВ ОМУ ГУМВС України в ОСОБА_8 області від 19.04.2012, вбачається що ОСОБА_1 з 05.06.2000 року на підставі розпорядження Ілічівської районної адміністрації № 344 від 18.05.2000 року, зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 «б» .
Проте, як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_1 не проживає за зазначеною адресою у спірному будинку у зв'язку з тим, що відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 створюють несприятливі умови для проживання, сторони перебувають у неприязних відносинах, та конфлікт між ними носить стійкий характер, у звязку з чим вони перешкоджають позивачу користуватися зазначеним житлом.
Так, позивач ОСОБА_1 неодноразово звертався до правоохоронних органів та прокуратури Ілічівського району м.Одеси з приводу протиправної поведінки відповідачки ОСОБА_2Б, що підтверджується зверненням від 26.03.2001 року ,02.07.2001 року на адресу Начальника Ілічівського РВ ОМУ УМВС України в Одеські області.
Так, відповідно до Акту Ілічівського РВ ОМУ УМВС України в Одеські області від 26.03.2001 року, 12.07.2001 року, за результатами опрацювання встановлено, що ОСОБА_2 чинить перешкоди у користуванні ОСОБА_1 житловим приміщенням за адресою 3-й Деревообробний провулок,42 «б», та майном що належить ОСОБА_1 та знаходиться за спірною адресою.
Згідно зі ст. 47 Конституції України, ст. 1 ЖК України, кожен має право на житло.
Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Повага до права людини на житло закріплена у ст..8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.
Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантується кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист права на житло поширюється як на власника квартири (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 року) так і на наймача (рішення у справі Larcos v. Cyprus від 18.02.1999 року).
Таким чином, суд вважає що позивач має всі законні підстави для вселення у спірний будинок та користування зазначеним житлом на рівні з іншими користувачами домоволодіння за адресою 3-й деревообробний провулок,42 «б», тому вимоги позивача про вселення та усунення перешкод в користуванні будинком № 42-б з надвірними господарчими спорудами що розташований за адресою 3-й Деревообробний провулок у м. Одесі., та земельною ділянкою загальною площею 556 кв. підлягають задоволенню, оскільки встановлено що права та інтереси позивача потребують захисту у звязку з них порушенням з боку відповідачки ОСОБА_2
Щодо вимог позивача про виселення відповідачів зі спірного будинку № 42б суд зазначає, що як вбачається з матеріалів справи, рішенням товарищеського суду Сахарного жил масиву Іллічівського району м.Одеси від 19.05.1982 року, встановлено порядок користування домоволодінням за адресою м.Одеса, 3-й провулок Деревообробний, буд.30а, .(42 «а»-42 «б»).
Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).
Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.
При цьому, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню осіб на підставі ст. 116 ЖК України, без надання іншого жилого приміщення, відповідно до правил ст. 59 ЦПК про допустимість засобів доказування, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, та заходів громадського впливу органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, товариські суди тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами.
Однак, позивачем не надано до суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження своїх пояснень та вимог, щодо вжиття до відповідачів, заходів попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідачів.
Відповідно до положень ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування інакше як з підстав і в порядку передбаченому законом.
Таким чином вимога позивача про виселення відповідачів зі спірного житлового приміщення на підставі ст.116 ЖК України не ґрунтується на доказовій базі, тому враховуючи вимоги ч. 1 ст. 60 ЦПК України, в задоволенні таких позовних вимог позивачу слід відмовити..
Щодо вимог позивача про зобовязання відповідачів відновити огорожу роз поділяючу будинок №42б з частиною будинку №42а за адресою м.Одеса, 3-й провулок Деревообробний, суд зазначає, що як вбачається з матеріалів справи позивачем не надано належних та допустимих доказів, на підтвердження свої вимог відповідно до ст..57, 58 ЦПК України щодо існування зазначеної огорожі.
Таким чином, судом не виявлено порушення особистого немайнового права та інтересу позивача, які потребували захисту у разі його порушення, тому суд вважає що відповідні вимоги позивача не підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо усунення відповідача ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_9, померлого 29 липня 1999 року, та після смерті ОСОБА_10, померлої 18 вересня 2000 року, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Як зазначено в ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки..
Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (ст. 1267 ЦК України).
Відповідно до ст. 1268 ЦК України,спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Відповідно до ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
Разом з тим, ЦК України передбачає також випадки відсутності права на спадкування (за настання певних юридичних фактів), а також усунення в судовому порядку від права на спадкування (у разі доведеності певних обставин).
Згідно ч. 1 ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя.
Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 190689 від 30.07.1999 року зареєстрованого відділом РАГС Жовтневої рай адміністрації виконкому Одеської міської ради, ОСОБА_6 помер 29.07.1999 року.
Як встановлено у судовому засідання та не заперечується сторонами у справі відповідачка ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_9, після одруження змінила прізвище «Цихонська» на «Іванова» тому відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України, вказана обставина доказуванню не підлягає.
Як вставнолено у судовому засіданні,17.12.1999 року після смерті ОСОБА_6 померлого 29.07.1999 року з заявою про прийняття спадщини до Пятої Одеської державної нотаріальної контори звернулася ОСОБА_11 його дружина, доказів звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 - ОСОБА_2 (доньки) у суду відсутні.
Відповідно до постанови Іллічівського районного суду від 26.02.1982 року ОСОБА_6 було відмовлено у порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_8
Рішення товарищеського суду Сахорного жил масиву Іллічівського району м.Одеси від 19.05.1982 року, встановлено що між ОСОБА_9 та ОСОБА_12 склалися складні неприязне ні відносини,які утворилися вззку з користуваннім спільним будинком, у звязку з чим судом вирішено встановити порядок користування домоволодінням за адресою м.Одеса, 3-й провулок Деревообробний, буд.30а, між ОСОБА_9 та ОСОБА_12

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, надані позивачем докази свідчать лише про складні та неприязні стосунки відповідача ОСОБА_12 з померлим батьком ОСОБА_9 і не підтверджують вчинення відповідачем замаху на його життя, враховуючи вимоги ч. 1 ст. 60 ЦПК України, в задоволенні таких позовних вимог позивачу слід відмовити..

Щодо вимог про визнання права власності на спадкоємне нерухоме майно- будинок № 42-б 3-й Деревообробний провулок у м. Одесі; розташованії на земельній ділянці загальною площею 556 кв.м. за ОСОБА_1суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, що відповідно акту та висновку Бюро техничної інвентаризації від 25.10.1968 року, ОСОБА_6 самовільно збудував домоволодіння за адресою 3-й деревообробний провулок,30-а що розташоване на земельній ділянці 533 кв.м и склдає з одну будівлю, та належить ОСОБА_6

Відповідно до рішення Ілічівської районної ради народних депутатів від 26.09.1990 року, вирішено у кожному випадку за громадянами жил масиву сахарний на самовільно збудовані житлові будинки в індивідуальному порядку,, при умові відсутності у них домоволодінь на праві приватної власності. Виконкому Іллічівської районної ради народних депутатів вирішити питання щодо нумерації будинків жил масиву Сахарний.

Відповідно розпорядження Ілічівської районної адміністрації № 399 від 01.06.2000 року , у результаті інвентаризації селища «Сахарний» було визначено 97 безхазяйних будинків, з ціллю упорядкувати нумерації затверджено зміни до нумерації будинків відповідно до додатку № 1, з якого вбачається що будинок «30а» перейменовано на № 42 «б» .

Також, відповідно до довідки наданої Приморською районною адміністрацією від 28.07.2000 року домоволодіння що розташоване за адресою м.Одеса ,3 -й Деревообробний провулок під № 30а перейменовано на № 42 «б» .

Відповідно до техпаспорту від 04.11.1994 року на домоволодіння за адресою 3-й деревообробний провулок,42, виданого Одеським між міським бюро технічної інвентаризації, ОСОБА_6 відповідне домоволодіння загальною площею 181, що розташована на земельній ділянці загальною площею 556 кв.м, є самочинним будівництвом що розташоване на самовільно занятій землі, забудова літ. «А» загальною площею 91,8.

Відповідно відповіді КП МБТІ та РОН № 66 від 22.01.2002 року, домоволодіння № 42б, є самочинним.

Ухвалами від 03.02.2009,14.09.2009 року 24.05.2012року, 17.06.2014 року,02.12.2014 року, 26.05.2015 року Малиновського районного суду м.Одеси, було неодноразово призначено судово будівельно технічної експертизу, на вирішення якої поставити наступні питання: чи є будинок, що розташований за адресою: м.Одеса, 3 й Деревообробний провулок, 42а 42б єдиним житловим будинком? Та чи був розділений будинок, що розташований за адресою: м.Одеса, 3 й Деревообробний провулок, 42а 42б на два будинку: 42 а і 42 б?

Відповідно до висновку № 1641 від 29.03.2016 року зробленого ОНДІСЕ, на підставі проведених досліджень технічні інвентаризації станом на 25/Х/68 р. та 04.08.86 p., технічного паспорту на житловий будинок від 4 листопада 1994 р., технічного паспорту від 04.08.2000 р.,встановлено, що геометричні розміри (площа забудови і обєм) та конструктивні елементи житлового будинку, який досліджувався не змінювались за період з листопаду 1994 р. по теперішній час; будинок, що розташований за адресою: м. Одеса, 3-й Деревообробний провулок, 42а -42б, який складається з літ.«А» основне та літ.«а, а2» прибудови є єдиним житловим будинком; будинок, що розташований за адресою: м. Одеса, 3-й Деревообробний провулок, 42а 42 б не був розділений на два будинку: 42а і 42б.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 190689 від 30.07.1999 року зареєстрованого відділом РАГС Жовтневої рай адміністрації виконкому Одеської міської ради, ОСОБА_6 помер 29.07.1999 року.

17.12.199 року ОСОБА_11 звернулася до Пятої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 помелого 29.07.1999 року.

Відповідно свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 240919 від 19.09.2000 року зареєстрованого відділом РАГС Жовтневої рай адміністрації виконкому Одеської міської ради ОСОБА_11 померла 18.09.200 року.

27.10.2000 року Пятою Одеської державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа № 422/000 року після смерті ОСОБА_11 померлої 18.09.2000 року.

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

У відповідності до ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкоємця і народжені живими після відкриття спадщини.

Частиною 2 статті 1223 ЦК України визначено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статті 1261-1265 цього Кодексу.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Якщо законом передбачене прийняття обєкта нерухомості в експлуатацію, право власності виникає з моменту його прийняття в експлуатацію.

Ст. 182 ЦК України встановлює, що право власності та інші речові права, на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно відповіді КП МБТІ та РОН № 29414470 від 18.10.20011 року , за адресою м.Одеса ,3 -й Деревообробний провулок під № 30а, № 42а, № 42б,№42а-42б нерухомого майно не зареєстровано.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року умовою для переходу в порядку спадкування права власності на обєкт нерухомості, в тому числі житловий будинок, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Частиною 1 статті 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Пунктом 6 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами статті 376 ЦК України. Право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 1218 ЦК та з урахуванням роз'яснень, наданих у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування". Це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів.

Відповідно до п. 7 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року, не може бути застосовано правила статті 376 ЦК при вирішенні справ за позовами:

- про визнання права власності на самочинно переобладнані квартири в багатоквартирних будинках різних житлових фондів, оскільки такі правовідносини врегульовано іншими нормами законодавства, зокрема статтею 383 ЦК та відповідними нормами Житлового кодексу України щодо власників квартир;

- про визнання права власності на самочинно збудовані тимчасові споруди;

- про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо).

Відповідно до вимог ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та вимог ЗУ « Про регулювання містобудівної документації» реєстрація прав власності на такі будинки, що були побудовані до 05.08.1992 року, не підлягають здачі до експлуатації та документом, що підтверджує факт законності будівництва такого будинку є технічний паспорт та виписка з по господарської книги (якщо такі велись)

Згідно до пункту 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна, затвердженого наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року за №127, зареєстрованого у Міністерстві Юстиції України 10.07.2001 року за №582/5773, житловий будинок за адресою: м. Одеса, 3-й Деревообробний провулок, 42а 42б,який складається з літ.«А» основне та літ.«а, а2» прибудови є єдиним житловим будинком, розміри (площа забудови і обєм) та конструктивні елементи житлового будинку, не змінювались за період з листопаду 1994 р. по теперішній час,але є самочинним, так як побудовані після 05.08.1992 року.

Таким чином, аналізуючи приписи статті 1218 ЦК України, суд дійшов висновку - до складу спадщини входять лише ті права та обов'язки, носієм яких за життя був сам спадкодавець і які належали йому на законних підставах, тому, не набуття права власності на річ спадкодавцем - не дає законних підстав для виникнення такого права у спадкоємців померлого.

З урахуванням вищевикладеного, оскільки спадкодавець за життя самочинноо збудував будинок за адресою: м. Одеса, 3-й Деревообробний провулок, (30-а) 42а 42б, право власності на новостворене нерухоме майно не оформив,а умовою для переходу в порядку спадкування права власності на обєкт нерухомості, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку.

Таким чином, спадкоємець не набуває права власності у порядку спадкування, з огляду на те що за життя спадкодавець не набув права власності на новозбудований та реконструйований будинок у встановленому законодавством порядку, тому до спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини.

З'ясувавши всі обставини справи, надавши їм правову оцінку, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання права власності в порядку спадкування.

Щодо вимог позивача про стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду 50 000 грн., судові витрати, витрати на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань або інших негативних явищ, завданих фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Проте як вбачається з матеріали справи позивачем не надано жодних доказів на підтримку свої вимог про стягнення моральної шкоди, у відповідності до ст..58,59,60 ЦПК України, тому доводи позивача є безпідставними, оскільки позовні вимоги доказами не підтверджені.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставин6и, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки позовні вимоги позивачем не доведені, суд вважає, відсутні підстави для задоволення відповідних вимог про відшкодування моральної шкоди ,тому позов в цей частині задоволенню не підлягає.

Окрім того , позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 судові витрати та витрати на правову допомогу.

Згідно з нормами ч.1,2 ст.84 ЦПК України витрати повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до вимог ч.3 ст.79 ЦПК України вказані витрати відносяться до витрат, повязаних з розглядом справи .

Заявляючи вимогу про відшкодування витрат на правову допомогу позивачем не було представлено доказів на підтвердження того, яка саме сума витрачена на правову допомогу, тому суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу.

Проаналізувавши положення діючого законодавства з правовідносинами, які виникли між позивачем та відповідачами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, так як частково доведені та обґрунтовані.

Відповідно до ст..88 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відповідно до ст. 213 рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частино 1 ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання.

З урахуванням вище наведеного суд прийшов до висновку про часткове задоволення позивних вимогах позивача, а саме суд вважає за можливим задовольнити вимоги щодо вселення та усунення перешкод у користуванні будинком № 42-б з надвірними господарчими спорудами що розташований за адресою 3-й Деревообробний провулок у м. Одесі., та земельною ділянкою загальною площею 556 кв., однак в задоволенні інших вимог позивача слід відмовити з підстав не доведеності та необґрунтованості обставин справи.

Керуючись ст.47 Конституції України, ст. 328, 376, 1167,1217,1218, 1220, 1222-1224,1261,1267ЦК України, ст..9,116 ЖК України, ст. ст. 10, 60, 213-215, 223, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, Одеської міської ради про виселення та зобовязання не перешкоджати у користуванні домоволодінням, земельною ділянкою, відшкодування моральної шкоди, про усунення від права на спадкування за законом, визнання права власності на спадкове майно задовольнити частково

Вселити ОСОБА_1 у будинок № 42-б що розташований у 3-му Деревообробному провулок у м. Одесі

Усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 будинком № 42-б з надвірними господарчими спорудами що розташований за адресою 3-й Деревообробний провулок у м. Одесі., та земельною ділянкою загальною площею 556 кв.

В іншій частині вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача до Малиновського районного суду. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

ГОЛОВУЮЧИЙ А.П. ЦЕЛУХ

16.09.16