У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 27 липня 2016року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: за участю представника позивача -Завгородньої І.М., Карпенко С.О., Багрової Є.О.,Коротуна В.М., Ситнік О.М., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_7, в інтересах якого діє ОСОБА_8, на рішення апеляційного суду Полтавської області від 28 березня 2016 року, в с т а н о в и л а: У вересні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 13 вересня 2006 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»; банк), та відповідачем укладено кредитний договір № DNH4TP80430887, за умовами якого останній отримав споживчий кредит в розмірі 4 939 гривень 18 копійок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % з кінцевим терміном повернення 15 березня 2010 року. У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 29 січня 2014 року з відповідача на користь банку стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 24 328 гривень 97 копійок. Посилаючись на те, що рішення суду не виконано, у зв'язку із чим станом на 23 червня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 51 991 гривня 12 копійок (різниця між сумою, стягнутою за рішенням суду), з яких заборгованість за кредитом - 4 939 гривень 18 копійок, 18 149 гривень 01 копійка - заборгованість за процентами за користування кредитом, 50 279 гривень 92 копійки - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань, штраф (фіксована частина) - 500 гривень, штраф (процентна складова) - 2 451 гривня 96 копійок, яку позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь. Заочним рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 10 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено у зв'язку з пропущенням строку звернення до суду. Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 28 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNH4ТР80430887 від 13.09.2006 року в сумі 13 122 грн. 58 коп., яка складається: 1884,18 грн - заборгованості по процентам за користування кредитом; 11 238, грн. 40 коп. неустойка за порушення виконання зобов'язання. Вирішено питання про стягнення судових витрат. В іншій частині позовних вимог відмовлено. У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення апеляційного суду і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду з позовом з пропуском встановленого строку позовної давності, яка у спірних правовідносинах застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі, та врахувавши, що зміна тривалості строку позовної давності в сторону її суттєвого збільшення проведена позивачем в односторонньому порядку, вважав, що положення п. 5.5 Умов та правил надання банківських послуг щодо встановленого строку позовної давності у 5 років не можуть бути застосовані. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 29 січня 2014 року та рішенням апеляційного суду Полтавської області від 03 квітня 2014 року стягнуто з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором станом на 23 жовтня 2012 року, згідно з наданим позивачем до позовної заяви розрахунком. 04 червня 2014 року відповідачем частково сплачено борг за кредитом у розмірі 8 557 гривень 29 копійок, які були зараховані на погашення процентів за кредитом та основної суми боргу, а тому вважав, що позивач, звернувшись до суду з позовом у вересні 2015 року з вимогою про стягнення заборгованості за процентами за період з 24 жовтня 2012 року по 23 червня 2015 року, строк позовної давності не пропустив. Врахувавши, що сума нарахованої банком пені за несвоєчасне погашення заборгованості значно перевищує розмір збитків, апеляційний суд дійшов висновку про зменшення суми неустойки на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України. Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна. За вимогами ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. Вимоги до рішення суду апеляційної інстанції викладені у ст. 316 ЦПК України. У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини. Вказаним вимогам оскаржуване судове рішення в повній мірі не відповідає. Судом установлено, що 13 вересня 2006 року між банком та ОСОБА_7 укладено кредитний договір № DNH4TP80430887, за умовами якого останній отримав споживчий кредит в розмірі 4 939 гривень 18 копійок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % з кінцевим терміном повернення 15 березня 2010 року. Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 29 січня 2014 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_9 (№ 2/534/10/14) з відповідача на користь банку стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 24 328 гривень 97 копійок. Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 03 квітня 2014 року стягнуто з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 36 443 гривні 28 копійок (в межах збільшеного строку позовної давності - 5 років). Звертаючись до суду з позовом, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь різницю між сумою, стягнутою за рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 29 січня 2014 року (24 328 гривень 97 копійок), та розміром заборгованості, яка утворилась станом на 23 червня 2015 року (73 368 гривень 13 копійок), а всього 49 039 гривень 16 копійок, а також штраф (фіксована частина та процентна складова). Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Згідно із ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України). Відповідно до абзацу 1 ч. 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності за зобов'язаннями з визначеним строком виконання починається зі спливом строку виконання кредитного договору. За змістом ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності перервався вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею боргу. Встановивши, що відповідачем 04 червня 2014 року частково сплачено борг за кредитом у розмірі 8 557 гривень 29 копійок, які були зараховані на погашення процентів за кредитом та основної суми боргу, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з позовом про стягнення заборгованості за процентами за період з 24 жовтня 2012 року по 23 червня 2015 року. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У ч. 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Наполягаючи на тому, що кредитний договір відповідачем не підписувався, його представник під час розгляду справи в апеляційному суді надала відомості, з яких видно, що проведеною перевіркою прокуратури м. Комсомольська встановлено, що невідома особа (особи) шляхом використання недійсного паспорта громадянина України на ім'я ОСОБА_9 серії НОМЕР_1 13 вересня 2006 року уклала з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір на придбання побутової техніки у СПД ФО ОСОБА_10, внаслідок чого через наявну заборгованість на підставі заочного рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 29 січня 2014 року із ОСОБА_9 на користь банку стягнуто кошти в розмірі 24 328 гривень 97 копійок. За даним фактом 03 січня 2013 року прокуратурою м. Комсомольська до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про вчинення невідомою особою кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України за № 0000002 та матеріали кримінального провадження направлено до Комсомольського МВ УМВС України в Полтавській області для проведення подальшого досудового розслідування (а. с. 81). Згідно з повідомленням Комсомольського міського суду Полтавської області від 18 березня 2016 року, на підставі ухвали слідчого судді від 28 травня 2014 року матеріали цивільної справи № 2/534/10/14 вилучено для проведення почеркознавчої експертизи (а. с. 87). При вирішенні спору апеляційний суд в порушення вимог ст. 303 ЦПК України не перевірив вказані відомості, надані представником відповідача та не надав їм належної правової оцінки, у зв'язку з чим дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для стягнення кредитної заборгованості. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов'язки зі створення для сторін змагального процесу, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. З огляду на те, що судом першої інстанції ухвалено заочне рішення, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи та перевірку їх доказами, а також реалізацію прав відповідача, передбачених ст. 27 ЦПК України, з урахуванням ч. 3 ст. 335 ЦПК України колегія суддів вважає, що заочне рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_7, в інтересах якого діє ОСОБА_8, задовольнити частково. Заочне рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 10 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 28 березня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня С.О. Карпенко В.М. Коротун О.М. Ситнік О