АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №629/1298/16-ц Головуючий суддя І інстанції Павлюченко С. В.
Провадження № 22-ц/790/4721/16 Суддя доповідач Трішкова І.Ю.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2016 року Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Трішкової І.Ю.,

суддів: Кірсанової Л.І., Котелевець А.В.,

за участю секретаря Сотнікової А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 18 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 29 березня 2013 року ОСОБА_1 взяв у борг суму, еквівалентну 10 310,00 доларів США, яку зобов'язався повернути 01 вересня 2013 року та щомісячно виплачувати проценти в розмірі 4% від суми позики, про що власноручно складена письмова розписка в присутності двох свідків. 29 лютого 2016 року він звернувся до відповідача з листом-вимогою про негайне повернення грошових коштів та сплати 4% за користування позикою, яка отримана відповідачем 04 березня 2016 року, але дана вимога залишилася без уваги. Оскільки добровільно повернути борг відповідач відмовляється, він просив суд стягнути з відповідача суму боргу, яка складається з основної суму боргу в розмірі 270 308,16 гривень, що відповідно до офіційного курсу НБУ на 31.03.2016 року складає 10 310 доларів США, процентів за користування грошима за договором позики у розмірі 389 243,75 гривень та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 20 928,52 гривень.

Відповідач, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчать поштові повідомлення про вручення судових повісток, повторно в судове засідання не зявився.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 18 травня 2016 року позов задоволений. З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнута сума боргу у сумі 270308,16 гривень, проценти за користування позикою у розмірі 389 243,75 гривень. Три процента річних від суми заборгованості за весь час прострочення в розмірі 20928,52 грн., а всього в загальній сумі 608480,43 грн. та понесені витрати на сплату судового збору в сумі 6804,80 грн., а всього 687285 грн.23 коп..

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення з боку суду норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Заслухавши представників сторін, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом повно та всебічно досліджені надані докази, дана їм належна оцінка та згідно встановлено ухвалене рішення, яке відповідає вимогам ст..ст. 11, 60, 212-215 ЦПК України.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

В судовому засіданні встановлено, що згідно письмової розписки від 29.03.2013 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у сумі еквівалентні 10 310 доларів США, які той зобов'язався повернути 01.09.2013 року та щомісячно сплачувати винагороду в розмірі 4% від суми позики (а.с.28).

29 лютого 2016 року він звернувся до відповідача з листом-вимогою про негайне повернення грошових коштів та сплати 4% за користування позикою, яка отримана відповідачем 04 березня 2016 року, але дана вимога залишилася без уваги.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У розписці зазначено про отримання грошової суми, яка була на той час еквівалентна 10 310 доларів США, саме таку суму відповідач не заперечував повернути позикодавцеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У розписці зазначено обовязок ОСОБА_1 щомісячно сплачувати винагороду в розмірі 4% від суми позики, тому суд першої інстанції обгрунтовано стягнув, як суму боргу так і проценти за користування грошима, що прямо передбачено даним договором позики.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6 - 63 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Судова колегія не приймає доводи апеляційної скарги про те, що кошти могли бути отримані у звязку з якими-то господарськими відносинами, оскільки пояснити, які саме правовідносини склалися між сторонами при отриманні коштів представник відповідача не зміг, хоча отримавши Вимогу про повернення коштів, ОСОБА_1 мав достатньо часу для обгрунтування заперечень щодо наявності укладеного між сторонами договору позики.

Статтею 1051 ЦК України передбачено право позичальника оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця.

Якщо договір позики має бути укладеним у письмовій формі, рішення суду не може грунтуватись на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

ОСОБА_1 не надав жодних доказів, які б спростовували позовні вимоги ОСОБА_3, тому суд першої інстанції правильно визначився про наявність між сторонами договору позики і стягнув неповернуті відповідачем кошти.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач надав суду суму розрахунку боргу з урахуванням основної суми боргу, процентів за користування грошима, а також 3% річних від простроченої суми.

Доводи апеляційної скарги про відсутність у позивача ліцензії на здійснення фінансової діяльності не грунтуються на вимогах закону, оскільки закон не передбачає наявність такої ліцензії при укладанні договору позики між фізичними особами.

Частиною 4 ст.169 ЦПК передбачено право суду вирішити справу на підставі наявних у даній справі доказів у разі повторної неявки відповідача.

Відповідно до ст.224 ЦПК України ухвалення заочного рішення є правом, а не обовязком суду.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду. Підстав для скасування чи зміни рішення не має.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 314 ЦПК України, судова колегія судової палати з цивільних справ ,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 18 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає чинності негайно, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий: І.Ю. Трішкова

Судді: Л.І. Кірсанова

ОСОБА_4