У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору відчуження автомобіля та визнання права власності на Ѕ частини автомобіля, за касаційними скаргами ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_8 та ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_9 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 березня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Київської області від 18 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що в період її шлюбу з ОСОБА_6 було придбано автомобіль марки «Mercedes Benz Sprinter», 2000 року випуску, д.н. НОМЕР_1. На підставі довідки-рахунку від 7 серпня 2013 року без її згоди ОСОБА_6 відчужив автомобіль ОСОБА_7 У зв'язку з наведеним позивач просила визнати недійсним договір відчуження вказаного автомобіля та поділити спільне майно, визнавши за нею право власності на Ѕ частини зазначеного автомобіля.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 березня 2015 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частину автомобіля марки «Mercedes Benz Sprinter», 2000 року випуску, д.н. НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 17 червня 2015 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_10., яка діяла в інтересах ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення апеляційного суду скасовано з направленням справи на новий розгляд до цього ж суду.

За результатами нового апеляційного розгляду, ухвалою апеляційного суду Київської області від 18 січня 2016 року рішення місцевого суду залишено без змін.

Представник ОСОБА_6, не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, звернувся із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Представник ОСОБА_7, не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, звернувся із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов та визнаючи за позивачем право власності на Ѕ частини спірного автомобіля виходив з того, що оскільки автомобіль було придбано під час шлюбу і за спільні кошти подружжя, то в силу вимог ст. ст. 60, 61, 63 СК України таке майно має правовий режим спільного сумісного майна подружжя, право на Ѕ частини якого має позивач. Відмовляючи в задоволенні позову про визнання недійсним договору відчуження спірного автомобіля, суд виходив із того, що позивач не зазначила підстави визнання вказаного правочину недійсним.

Залишаючи без змін рішення місцевого суду, апеляційний суд погодився з такими висновками та, крім іншого, виходив з того, що спірне майно належить подружжю у рівних долях, а правові підстави для визнання правочину недійсним відсутні. У позивача існують підстави, згідно ст. 388 ЦК України для витребування належної частини спірного майна від набувача, оскільки воно вибуло із володіння не з її волі іншим шляхом. ОСОБА_5 обрала інший спосіб захисту прав та інтересів, який не ґрунтується на положеннях чинного законодавства, а тому - заявлені позовні вимоги у цій частині, як правильно встановив місцевий суд, задоволенню не підлягають.

З такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_5, та ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі з 8 серпня 2009 року, який розірвано рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2013 року.

Перебуваючи у шлюбі, подружжя 7 жовтня 2011 року придбало автомобіль «MERCEDES BENZ SPRINTER», 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, який був зареєстрований на ім'я ОСОБА_6

Після розірвання шлюбу, 7 серпня 2013 року транспортний засіб реалізований ОСОБА_6 через ТОВ «Автотрейд-РС» на підставі довідки-рахунку ДПІ 917216 відповідачу ОСОБА_7, без дозволу на це іншого співвласника майна - ОСОБА_5

Скасовуючи попереднє рішення суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 11 листопада 2015 року вказував на те, що оскаржений позивачкою правочин укладений на підставі довідки-рахунку, разом з тим, належної оцінки такій довідці апеляційний суд не надав, відповідність її встановленій законом формі не перевірив, не з'ясував правової природи правочину, на виконання якого було видано таку довідку-рахунок, обставин, пов'язаних зі встановленням часу придбання спірного автомобіля не встановив та не врахував, що докази про надання позивачем дозволу на відчуження автомобіля у справі відсутні. Від з'ясування зазначених обставин залежить можливість визнання недійсним такого правочину, правильність визначення правового режиму спірного майна та вирішення позову в обраний позивачем спосіб.

Разом з тим, при новому апеляційному розгляді справи, суд апеляційної інстанції не виконав вказівок суду касаційної інстанції та вищевказаних обставин не з`ясував.

В обґрунтовування підстав позову, позивач посилалась на те, що своєї згоди на відчуження спірного автомобіля ОСОБА_7 не давала. Оскільки такий правочин суперечить закону та порушує її права на частку майна у спільній сумісній власності подружжя, він підлягає визнанню недійсним.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Аналогічні правові позиції викладені в постановах Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15, від 30 березня 2016 року у справі №533цс16, які, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України.

Разом з тим, всупереч вищезазначеним нормам закону, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, яким за позивачем визнано право власності на Ѕ частину спірного автомобіля та відмовлено у задоволенні вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним апеляційний суд у повній мірі не визначився з характером спірних правовідносин та нормою права, яка підлягає застосуванню, не з'ясував всіх фактичних обставин справи, дійшов передчасного висновку про неналежність обраного позивачем способу захисту порушеного права. Не перевірив висновків суду першої інстанції щодо необхідності захисту прав позивача саме шляхом визнання за нею права власності на Ѕ частину автомобіля. Не встановлено, чи діяв ОСОБА_6 недобросовісно при укладенні договору щодо відчуження спірного майна, разом з ОСОБА_7 - контрагентом за таким договором, зокрема, чи знав останній чи за обставинами справи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Апеляційним судом не надано мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Зазначене вище свідчить про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхового вирішення спору.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд належним чином не перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги. Свої висновки належним чином не мотивував.

За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України його слід скасувати з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 та касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 18 січня 2016 року скасувати.

Справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.C. Висоцька
суддіМ.К. Гримич
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська