АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 754/6764/14-ц Головуючий у 1 - й інстанції: Грегуль О.В.
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2016 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Соколової В.В.

при секретарі - Меженко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства «Дельта Банк» ГолубєвоїІрини Володимирівни на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи: ОСОБА_6, Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києва державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Васьківська Вікторія Станіславівна про визнання недійсним договору іпотеки,-

в с т а н о в и л а :

В травні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до Деснянського районного суду м.Києва з позовом доПублічного акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи: ОСОБА_6, Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києва державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Васьківська Вікторія Станіславівна про визнання недійсним договору іпотеки.

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 10 листопада 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи: ОСОБА_6, Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києва державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Васьківська ВікторіяСтаніславівна про визнання недійсним договору іпотеки було відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 15 січня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 було відхилено. Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 10 листопада 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_5 було задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 10 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м.Києва від 15 січня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Останнім рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_3 акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи: ОСОБА_6, Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києва державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Васьківська Вікторія Станіславівна про визнання недійсним договору іпотеки задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки № 84307 від 25 квітня 2008 року, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 і ОСОБА_8 відносно квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_5 судовий збір в розмірі 243,60 грн..

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 04 березня 2016 року представник відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства «Дельта Банк» Голубєва Ірина Володимирівна подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Також просила стягнути з ОСОБА_5 судовий збір за подання апеляційної скарги.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, є необгрутованим та незаконним. Задовольняючи позов, суд не врахував, що факт наявності чи відсутності права власності чи права користування іпотечним майном у малолітнього ОСОБА_9 в момент укладення договору іпотеки достовірно не встановлений. При укладанні договору нотаріусу було надано всі необхідні документи, з яких вбачалося, що потреби в отриманні дозволу Органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки немає, оскільки були відсутні дані щодо користування майном будь-якими малолітніми особами. Документи, що надавалися безпосередньо іпотекодавцями, якими є позивач та його мати, свідчили про належність квартири лише їм в рівних частках. Тобто, судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги ту обставину, що на момент укладення договору іпотеки жодних відомостей про наявність будь-яких прав на предмет іпотеки у малолітньої дитини не було, а тому, укладенням договору майнові права ОСОБА_9 не порушені. Посилалася також на те, що сама по собі відсутність дозволу органу опіки та піклування не є підставою для визнання недійсним договору іпотеки, така ж правова позиція Верховного суду України викладена у справі № 6-2940цс15 від 20 січня 2016 року. Вважала, що в ході судового розгляду не було встановлено порушень положень ст. 203 ЦК України в момент укладення договору іпотеки, а тому висновок суду про задоволення позовних вимог є помилковим.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства «Дельта Банк» Голубєва Ірина Володимирівна повністю підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представники позивача ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11 та ОСОБА_12 проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Треті особи ОСОБА_6, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Васьківська Вікторія Станіславівна, Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києва державної адміністрації в судове засідання повторно не з'явились, про день та час слухання справи повідомлялися у встановленому законом порядку, а тому, колегія суддів вважає можливими розглядати справу у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, що беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_9 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що підтверджується свідоцтвом про народження від 03 серпня 2005 року.

Свідоцтвом про право власності на житло від 07 серпня 2008 року підтверджується, що малолітньому ОСОБА_9, ОСОБА_6 і ОСОБА_5 в рівних долях належить на праві власності квартира АДРЕСА_1.

25 квітня 2008 року між ОСОБА_5 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» було укладено договори про надання споживчого кредиту № 0 та №0.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договорами кредиту, 25 квітня 2008 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки №84307, відповідно до умов якого було передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

08 грудня 2011 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого до ОСОБА_3 акціонерного товариства «Дельта Банк» перейшло право вимоги за договорами про надання споживчого кредиту № 0, №0 та договором іпотеки №84307.

Позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з позовними вимогами про визнання договору іпотеки №84307 недійсним з тих підстав, що при його укладенні не було враховано, що частина вказаного іпотечного майна належить на праві власності його малолітньому сину ОСОБА_9, що унеможливлює передачу квартири в іпотеку в силу положень Закону України «Про охорону дитинства» та Сімейного кодексу України.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 та, визнаючи недійсним договір іпотеки № 84307 від 25 квітня 2008 року, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 і ОСОБА_8 відносно квартири АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив з того, що з оглянутих в судовому засіданні оригіналів правовстановлюючих документів на квартиру за адресою АДРЕСА_1, достовірно встановлено, що малолітній ОСОБА_9 на момент укладення оспорюваного договору іпотеки був співвласником вказаної квартири в рівних частках з ОСОБА_5 та ОСОБА_6, згода органу опіки та піклування на укладення цієї угоди не надавалась, з огляду на що, зміст правочину суперечить нормам цивільного законодавства, які вимагають наявність обов'язкового дозволу органу опіки та піклування для укладення договорів, що стосуються майнових прав неповнолітніх. За таких обставин та в силу положень ст. 215 ЦК України, позовні вимоги про визнання договору іпотеки недійсним є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідає вимогам закону, з наступних підстав.

З свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 від 03 серпня 2005 року вбачається, що ОСОБА_9 є сином позивача ОСОБА_5, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 07 серпня 2007 року, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації на підставі розпорядження № 2201 від 07 серпня 2007 року, малолітньому ОСОБА_9, ОСОБА_6 і ОСОБА_5 в рівних долях належить квартира за адресою АДРЕСА_1.

25 квітня 2008 року між ОСОБА_5 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» було укладено договори про надання споживчого кредиту № 0 та №0.

25 квітня 2008 року, з метою забезпечення виконання зобов'язань за договорами про надання споживчого кредиту № 0 та №0, між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» з одного боку та ОСОБА_5, ОСОБА_6 з іншого боку, було укладено договір іпотеки №84307.

Згідно умов договору, предметом іпотеки виступала квартира за адресою АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації 07 серпня 2007 року, на підставі розпорядження №2201 від 07 серпня 2007 року.

З матеріалів справи вбачається, що при укладенні договору іпотеки №84307 приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу ВаськівськійВікторії Станіславівні надавалися документи на підтвердження належності іпотечного майна іпотекодавцям.

Згідно копії свідоцтва про право власності на житло, що надавалася при вчиненні оспорюваного договору приватному нотаріусу Васьківській Вікторії Станіславівні, власниками іпотечного майна квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 і ОСОБА_6 в рівних долях.

Згідно копії свідоцтва про право власності на житло, яка долучена до позовної заяви, власниками іпотечного майна квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_9 в рівних долях.

Враховуючи суперечність даних, зазначених у вказаних копіях правовстановлюючого документу, судом першої інстанції в судовому засіданні було оглянуто оригінал свідоцтва про право власності на житло та встановлено, що власниками квартири АДРЕСА_1 з 07 серпня 2007 року є ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_9 в рівних долях. Оригінал вказаного свідоцтва було оглянуто і в судовому засіданні Апеляційного суду м.Києва.

Представником відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства «Дельта Банк», до якого на підставі договору від 08 грудня 2011 року перейшло право вимоги за договорами про надання споживчого кредиту № 0, №0 та договором іпотеки №84307, клопотань про призначення експертизи з метою оспорення справжності пред'явленого оригіналу свідоцтва не заявлялося.

Доводів на спростування допустимості вказаного доказу також не було наведено.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що на момент укладення договору іпотеки 25 квітня 2008 року майнові права на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 належали також і малолітньому сину позивача ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Положеннями статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 177 СК України, батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною правочинів, передбачених частиною другою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування.

Згідно ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 09 вересня 2015 року у справі № 6-405цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковою для судів, батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі, й відмовлятися від майнових прав дитини (пункт 3 частини другої статті 177 СК України). Укладення батьками правочинів предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають малолітні або неповнолітні діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування є підставою для визнання цих правочинів недійсними, як передбачено статтями 203, 215 ЦК України.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» також визначено, що під забезпеченням найкращих інтересів дитини варто розуміти дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров'я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності.

З досліджених судом доказів та змісту договору іпотеки від 25 квітня 2008 року вбачається, що на укладення даного договору іпотеки дозвіл Органу опіки та піклування не надавався, хоча малолітній ОСОБА_9 є співвласником квартири, що є предметом іпотеки, зареєстрований та проживав в ній, що свідчить про недотримання вищевказаних вимог законодавства в момент його вчинення.

Крім того, укладення договору іпотеки, який за своєю правовою природою має ризиковий характер, стосовно належного дитині майна, не можна вважати діями, які спрямовані на забезпечення інтересів дитини, як передбачено в ч. 6 ст. 203 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів вважає законним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що в момент укладення договору іпотеки №84307 від 25 квітня 2008 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» №84307, відповідно до умов якого було передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, не було дотримано положень ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Враховуючи встановлені обставини, які свідчать про недодержання вимог ст. 203 ЦК України в момент укладення договору іпотеки від 25 квітня 2008 року, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про задоволення позовних вимог і визнання даного договору іпотеки недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що в момент укладення оспорюваного договору у нотаріуса були відсутні підстави вимагати дозвіл від органу опіки та піклування, тому що з наданих йому документів не вбачалася належність іпотечного майна малолітній дитині, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, оскільки положеннями Сімейного кодексу України та Закону України «Про охорону дитинства» імперативно встановлено необхідність погоджувати укладання договорів щодо майнових прав дітей з органами опіки та піклування, а необізнаність іпотекодержателя про наявність у малолітнього ОСОБА_9 прав на предмет іпотеки не обмежує дію даних положень закону на оспорюваний договір.

Не мають правового значення для вирішення спору про визнання договору іпотеки від 25 квітня 2008 рокунедійсним доводи апеляційної скарги про наявність кримінального провадження, порушеного за фактом можливої підробки документів при укладенні договору іпотеки, оскільки вказані обставини не спростовують висновків суду щодо допущеного порушення майнових прав малолітньої дитини вчиненим правочином.

Необґрунтованими колегія суддів вважає також доводи про те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не було враховано відповіді на запити приватного нотаріуса Васьківської ВікторіїСтаніславівни до Державного реєстру обтяжень нерухомого майна, Державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, які підтверджували, що власниками квартири є виключно позивач та його мати, оскільки з досліджених судом доказів вбачається, що прізвище, ім'я та по батькові ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в даних витягах вказані тому, що такими були задані приватним нотаріусом параметри запиту.

Доводи апеляційної скарги про те, що підписанням договору іпотеки (пункт 1.4) іпотекодавці засвідчили, що укладенням договору не порушені права та/або інтереси третіх осіб, а також не порушено права дітей, а тому права малолітнього ОСОБА_9, який є сином одного з іпотекодавців, не є порушеними, не ґрунтуються на вимогах закону, так як відмова батьків від майнових прав дітей та вчинення дій всупереч їх інтересам забороняється.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги представник ОСОБА_3 акціонерного товариства «Дельта Банк» також посилається на правовий висновок Верховного Суду України у справі № 6-2940цс15, яким роз'яснено, що сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення договору не є підставою для визнання договору недійсним, оскільки необхідно також встановити, що його укладення призвело до порушення майнових прав дитини. Відповідно до даного правового висновку у справі № 6-2940цс15, судам варто враховувати, що норми закону, які передбачають необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямовані на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини.

В постанові за результатами розгляду даної справи також зазначено, що правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Поняття майнових прав наведено в статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», згідно якої останні варто розуміти як будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.

Враховуючи, що квартира АДРЕСА_1 на праві власності належить також і неповнолітньому ОСОБА_9, він зареєстрований у вказаній квартирі з 22.06.2006 року, а тому має певний обсяг прав стосовно даного майна, зокрема володіння, користування та розпоряджання.

Укладеним договором іпотеки даний обсяг прав звужено, вказаний договір порушує гарантії збереження права дитини на житло, відомості щодо того, що у малолітньої дитини є інше житло, у суду відсутні.

Таким чином, укладення договору іпотеки від 25 квітня 2008 року не лише відбулося без отриманого у визначеному законом порядку дозволу Органу опіки та піклування, а і призвело до звуження існуючого обсягу майнових прав ОСОБА_9 та порушення гарантій прав дитини на житло.

Не ґрунтуються на вимогах закону доводи апеляційної скарги про те, що в момент вчинення оспорюваного правочину було дотримано всі вимоги ст. 203 ЦК України, так як в ході судового розгляду було встановлено та підтверджується дослідженими доказами, що за своїм змістом правочин суперечив як приписам законодавства в сфері охорони прав неповнолітніх, так і безпосередньо інтересам дитини ОСОБА_9.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства «Дельта Банк» Голубєвої Ірини Володимирівни відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства «Дельта Банк» Голубєвої Ірини Володимирівни відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: