АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 595/1619/15-ц Головуючий у 1-й інстанції Гордєєв В.О.
Провадження № 22-ц/789/125/16 Доповідач - Демкович Ю.Й.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2016 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Демковича Ю.Й.

суддів - Козак І. О., Хома М. В.,

при секретарі - Танцюра О.В.

з участю сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тернополя цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 19 листопада 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1,

третіх осіб: ОСОБА_3, ОСОБА_4

про поділ майна подружжя та визнання солідарним обовязку за договором позики;

позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_3

до ОСОБА_2, ОСОБА_1

про стягнення боргу за договором позики;

та позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_3, ОСОБА_4,

третьої особи: ОСОБА_2

про визнання договору позики недійсним,

УСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_2 звернулася із позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та визнання солідарним обовязку за договором позики, посилаючись на те, що за кошти, отримані за договором позики від 15.05.13, укладеним між нею та ОСОБА_4 й ОСОБА_3, було збудовано житловий будинок площею 143,46 м кв, підвал під житловим будинком площею 143,46 м кв, гараж площею 45,14 м кв та колонку питної площею 48 м. у с. Жизномир Бучацького району Тернопільської області.

Оскільки дані кошти використані в інтересах сім'ї на будівництво житлового будинку, який є спільною сумісною власністю подружжя, та на даний час - об'єктом поділу між подружжям, тому просила визнати солідарним обовязок їх, як подружжя, по поверненню коштів за договором позики від 15.05.13.

Так як будинок відповідачем не заданий в експлуатацію, просила визнати за нею право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів та обладнання, використаних в процесі будівництва житлового будинку.

Із позовними вимогами звернулися ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до ОСОБА_2 й ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики від 15.05.13, зазначаючи, що передали вказаним особам у позику кошти в розмірі 28000,00 євро на придбання матеріалів та обладнання для будівництва згаданого житлового будинку.

У свою чергу з позовом звернувся ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання згаданого договору позики недійсним, вказуючи на те, що про його укладення колишньою дружиною йому нічого не було відомо й позика не використовувалася в інтересах сімї та для будівництва будинку.

Рішенням Бучацького районного суду від 19.11.15 Позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів та обладнання, використаних в процесі будівництва житлового будинку площею 143,46 м кв, підвалу під житловим будинком площею 143,46 м кв, гаражу площею 45,14 м кв та колонки питної площею 48 м, що знаходяться на земельній ділянці площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в с. Жизномир Бучацького району, яка належить на праві власності ОСОБА_1

Визнано солідарним обов'язок ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перед ОСОБА_4 й ОСОБА_3 по поверненню грошових коштів за договором позики від 15.05.15 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3654,00 грн. судових витрат.

Позов ОСОБА_4 та ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в користь ОСОБА_4 та ОСОБА_3 суму боргу за договором позики в розмірі 685720,00 грн. та 3465,00 грн. судових витрат.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання недійсним усного договору позики відмовлено.

Відповідач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції від 19.11.15, вважаючи, що воно частково поставлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, а саме - в частині визнання солідарним його обовязку перед ОСОБА_4 та ОСОБА_3 по поверненню грошових коштів за договором позики від 15.05.15; стягнення із нього в користь ОСОБА_4 та ОСОБА_3 суми боргу за договором позики та судових витрат в розмірі 1732,50 грн.; стягнення з нього в користь ОСОБА_2 судового збору в розмірі 3654,00 грн. та в частині відмови у задоволенні його позову про визнання договору позики недійсним, й ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов й визнати недійсним договір позики, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, ОСОБА_3, відмовивши у стягненні із нього спірних коштів. Окрім цього просив стягнути судові витрати із зазначених учасників спору.

Порушення вбачає в тому, що суд не встановив обставини, які мають значення для справи, а саме те, що наявна в матеріалах справи боргова розписка та документи про банківські перекази не свідчать та не доводять обставин передачі коштів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на будівництво житлового будинку.

Зазначає, що судом порушено ч. 2 ст. 65 СК України, оскільки даний договір позики виходить за межі дрібного побутового, а тому на отримання даної позики необхідна була його згода.

У суді представник відповідача ОСОБА_1 підтримала вимоги скарги, пославшись на мотиви зазначені в ній.

Решта учасників процесу заперечили щодо задоволення скарги.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши доповідача, пояснення сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скарги слід задовольнити частково, змінивши рішення суду в частині визнання солідарним обов'язку ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перед сімєю ОСОБА_3 по поверненню грошових коштів за договором позики та солідарного стягнення судових витрат, виходячи із наступних мотивів.

У силу ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Тому, перевірка законності оспорюваного рішення проводилася в межах доводів апеляційної скарги.

Підстав для застосування ч. 4 ст. 303 ЦПК України судова колегія не встановила, оскільки при вирішенні решти позовних вимог судом вірно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального закону.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оспорюване рішення в частині солідарного стягнення із ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в користь сімї ОСОБА_3 грошових коштів за договором позики та судових витрат указаним вимогам закону не відповідає з огляду на таке.

Установлено, що з 15.11.07 по 31.12.13 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі.

Рішенням Жизномирської сільської ради Бучацького району № 213 від 23.03.08 надано дозвіл відповідачу ОСОБА_1 на будівництво житлового і господарського будинків в с. Жизномир.

25.11.09 відповідач ОСОБА_1 отримав у власність земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована у с. Жизномир Бучацького району (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №484105).

Судом першої інстанції встановлено, що починаючи з 2008 року, подружжя здійснювало будівництво спірного житлового будинку по вул. Дружби, 1 у с. Жизномир й у відповідності до технічного паспорту закінченими є підвал, перший поверх, гараж та мансардний поверх.

Оскільки будинок не прийнятий в експлуатацію і не проведене державна реєстрація права власності, тому у відповідності до ст. 331 ЦК України, він не є новоствореним нерухомим майном й суд першої інстанції вірно визнав, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є співвласниками матеріалів та обладнання вартістю 1329846 грн., які були використані в процесі його будівництва й оскільки це майно є спільним майном подружжя і стояло питання його поділу - тому вірно визнав за позивачкою право власності на ? їх частину.

Також судом установлено, що в період з 2008 по 2013 рік ОСОБА_4 та ОСОБА_3 передали у позику ОСОБА_2 через міжнародну платіжну системи «Вестерн Юніон» грошові кошти в загальній сумі 28000,00 євро, про що свідчать копії фінансових документів.

У підтвердження договору позики ОСОБА_2 15.05.13 склала боргову розписку, якою підтвердила факт отримання коштів у позику в розмірі 28000,00 євро й зобов'язалась повернути їх до 01.09.13.

Суд першої інстанції вірно констатував, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

У даному випадку судом вірно застосовані норми матеріального права, які регламентують правовідносини щодо укладення договору позики (ст.ст. 1046, 1047, ЦК України).

У силу ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позивальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У судових засіданнях першої та апеляційної інстанції встановлено, що кошти, отримані в позику, використані на будівництво згаданого житлового будинку сімєю ОСОБА_2 й доказів, які б стверджували, що використовувалися ОСОБА_2 у власних цілях і не в інтересах сімї відповідачем ОСОБА_1 не надано.

Слід зазначити, що доказів про отримання будь-яких доходів у період проживання у шлюбі та будівництва будинку відповідачем ОСОБА_1 не подано, що є свідченням того, що на будівництво будинку використовувалися кошти з інших джерел, а саме - позичені ОСОБА_2

Тому не заслуговують до уваги доводи представника відповідача ОСОБА_1 щодо будівництва будинку лише за кошти останнього.

Суд першої інстанції вірно зробив висновок про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_3 щодо повернення простроченого боргу за договором позики в розмірі 28000,00 євро в гривневому еквіваленті, так як вони були використані в інтересах сім'ї для будівництва будинку, будівництво якого проводилось сторонами у період їх перебування у шлюбі, з 2008 по 2013 рік, й це майно набуло статусу спільного майна подружжя.

Однак, суд невірно стягнув їх у солідарному порядку з огляду на таке.

У силу ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші та інше майно, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Оскільки за спірні кошти зведено будинок й дане майно у відповідності до ст. 60 СК України набуло статусу спільного майна подружжя, тому відповідальність за повернення коштів лежить на ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Судом першої інстанції, як на підставі повернення позики, застосована ст. 541 ЦК України, яка передбачає солідарний обов'язок, що виникає у випадках, встановлених договором або законом.

Однак такий висновок є помилковим, оскільки домовленостей між сторонами про солідарне повернення боргу за спірним договором позики не було, а цивільним законодавством не передбачено солідарного обовязку по поверненню позики.

Згідно із ст. 72 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Тому, рішення суду слід змінити в частині солідарного стягнення боржників, визначивши стягнення із боржників в користь сімї Вербицьких у рівних частках.

Дане положення слід застосувати й до відшкодування судових витрат.

Щодо вимог відповідача ОСОБА_1 про скасування рішення в частині відмови у задоволенні його позову про визнання недійсним договору позики, то вони є безпідставними, а рішення суду в цій частині слід залишити без змін з огляду на наступне.

Як зазначалося вище, ОСОБА_2 уклала оспорюваний договір позики.

У відповідності до ст. 12 ЦК України та ст. 65 СК України остання здійснила своє цивільне право.

Заперечуючи проти цього, відповідач ОСОБА_1 послався на ст. 215 ЦК України, однак доказів на підтвердження того, що позивач не дотрималася вимог щодо укладення цього договору ним не подано.

Тому суд вірно відмовив у задоволенні його вимог.

Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 218 ЦК України).

У відповідності до ч. 2 ст. 1074 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Також, не є підставою для визнання договору недійсним відсутність письмової згоди другого з подружжя на укладення договору, оскільки, як зазначалося вище, спірні кошти використані в інтересах сімї й правовідносини щодо позики перейшли із цивільно-правових у шлюбно-сімейні, за якими виникли обовязки у відповідача.

За таких обставин, суд вважає хибним посилання ОСОБА_1 на відсутність його згоди на укладення договору позики як на підставу для визнання недійсним зазначеного договору, оскільки згода подружжя вимагається лише у разі розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 316, 324 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 19 листопада 2015 року змінити, а саме: в частині визнання солідарним обов'язку ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перед ОСОБА_4 та ОСОБА_3 по поверненню грошових коштів за договором позики від 15 травня 2015 року та солідарного стягнення боргу й судового збору, визначивши суму стягнення:

- із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в розмірі 342860,00 грн. боргу;

- із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в розмірі 342860,00 грн. боргу;

- та по 1732,50 грн. судових витрат із кожного.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_5