Справа № 322/33/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2016 року смт. Новомиколаївка

НОВОМИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ

в складі: головуючого судді Шиш А.Б.

при секретарі Вишняк Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Новомиколаївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 районної державної адміністрації Запорізької області про визнання недійсними довіреності, договору дарування, державного акту та витребування земельної ділянки,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 районної державної адміністрації Запорізької області про визнання недійсними довіреності, договору дарування, державного акту та витребування земельної ділянки посилаючись на те, що їй на праві власності належало право на земельну частку (пай), площею 4,71 га, в землях КСП "Україна", посвідчене сертифікатом серії ЗП № 0113043 виданим ОСОБА_4 районною державною адміністрацією Запорізької області 14 лютого 1997 року. У зв'язку із втратою вказаного сертифікату вона звернулася до суду. Під час розгляду Новомиколаївським районним судом Запорізької області справи за її позовом про визнання права власності на земельну частку (пай) їй стало відомо про існування договору дарування права на земельну частку (пай) від 10 листопада 2000 року, укладеного між ОСОБА_3, яка діяла від її імені на підставі доручення, посвідченого виконавчим комітетом Новоіванківської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області від 12 вересня 2000 року, і ОСОБА_2, а також виданого на підставі вищевказаного договору дарування на ім'я ОСОБА_2 державного акту на право власності на земельну ділянку від 25 червня 2001 року.

Як зазначає ОСОБА_1 вона вищевказане доручення не підписувала, наміру дарувати право на земельну частку (пай) не мала. У 2000 році, з метою передачі права на земельну частку (пай) в оренду, вона передала сертифікат секретарю Новоіванківської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області та поставила свій підпис у документі, зміст якого не читала. При цьому вона державне мито не оплачувала, свій паспорт не надавала, довіреність їй не видавалася. Крім того у договорі дарування не вірно вказано адресу її місця проживання, а саме вказано вул. Миру, 81 в с. Дудніково Новомиколаївського району Запорізької області, тоді як вона з 01 листопада 1999 року була зареєстрована та проживала ІНФОРМАЦІЯ_1.

На підставі вищевказаного ОСОБА_1 вважала, що вона видала доручення внаслідок обману.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представники позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_6 позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві. Крім того позивач ОСОБА_1, після ознайомлення з оспорюваним дорученням, пояснила, що підпис на дорученні від її імені виконаний не нею.

Представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ОСОБА_7 позов не визнав, та пояснив, що ОСОБА_3 дійсно від імені ОСОБА_1, на підставі доручення від 12 вересня 2000 року, подарувала ОСОБА_2 право на вищевказану земельну частку (пай), і ОСОБА_2 25 червня 2001 року було видано державний акт на право власності на земельну ділянку. Також представник відповідачів подав заяву про застосування строку позовної давності.

Представник відповідача ОСОБА_4 районної державної адміністрації Запорізької області в судове засідання не з'явився, в адресованій суду заяві відповідач просить справу розглянути у відсутність його представника.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, а також вивчивши матеріали справи, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належало право на земельну частку (пай), площею 4,71 га, в землях КСП "Україна", посвідчене сертифікатом серії ЗП № 0113043 виданого ОСОБА_4 районною державною адміністрацією Запорізької області 14 лютого 1997 року.

12 вересня 2000 року секретарем виконавчого комітету Новоіванківської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області ОСОБА_8 було посвідчене доручення, яким ОСОБА_1 доручила ОСОБА_3 оформити дарування вищевказаного сертифікату ОСОБА_2

Під час судового розгляду доводи позивача ОСОБА_1, в частині того, що на вказаному дорученні від її імені підпис виконано не нею, були спростовані висновком судово-почеркознавчої експертизи від 14 липня 2016 року № 5396/5397/16-32, згідно якого підпис від імені ОСОБА_1, розміщений у рядку "Підпис" у вищевказаному дорученні, виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та технічних засобів, і він виконаний ОСОБА_1

При вирішенні питання того, чи не видано оспорюване доручення під впливом обману, суд виходить із наступного.

Частиною першою статті 57 ЦК УРСР, який діяв на час видачі оспорюваного доручення, передбачено, що угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 12 Постанови "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" від 28 квітня 1978 року № 3, при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст. 57 ЦК суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається.

Згідно із ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що вона не мала наміру на дарування права на земельну частку (пай), а лише бажала його здати в оренду.

Разом з тим відповідних доказів, які б підтверджували введення її в оману шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається, позивач суду не надала.

Крім того, допитана судом в якості свідка ОСОБА_8 повідомила суду, що у вересні 2000 року до неї, як до секретаря виконавчого комітету Новоіванківської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області, звернулася ОСОБА_1 з проханням посвідчити доручення на право дарування належного їй права на земельну частку (пай). Вона встановила її особу, а також роз'яснила їй наслідки вчинення такої дії. Після того як ОСОБА_1 виявила бажання видати доручення, вона підготувала його текст, ОСОБА_1 його особисто прочитала та поставила на ньому свій підпис.

Допитаний судом в якості свідка ОСОБА_9 повідомив суду, що в листопаді 2000 року до нього, як до державного нотаріуса ОСОБА_4 державної нотаріальної контори звернулися ОСОБА_3, яка діяла від імені ОСОБА_1 на підставі доручення, а також ОСОБА_2, з проханням посвідчити договір дарування належного ОСОБА_1 права на земельну частку (пай). Він встановив їх особи, перевірив їх повноваження, після чого посвідчив вищевказаний договір.

Показання допитаного судом свідка ОСОБА_10, яка пояснила, що ОСОБА_1 не дарувала право на земельну частку (пай), не приймаються судом до уваги як недопустимий доказ, оскільки вказана інформація їй стала відома зі слів позивачки незадовго до судового розгляду справи.

Таким чином позивачкою ОСОБА_1 не доведено введення її в оману під час видачі оспорюваного доручення. У зв'язку цим відсутні підстави і для визнання недійсними договору дарування та державного акту на право приватної власності на землю.

Посилання позивача на помилку у договорі дарування в частині її дійсного місця проживання також не являється доказом введення її в оману, і саме по собі також не тягне за собою визнання договору недійсним.

На підставі вищевказаного суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. 10, 60, 213, 215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя А.Б.Шиш