Провадження № 22-ц/780/4739/16 Доповідач у 2 інстанції Сержанюк А. С.
Категорія 56 01.12.2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі головуючого судді - Сержанюка А.С., членів колегії - суддів Журби С.О., Лівінського С.В., із участю секретаря Топольського В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про визнання недійсним умов договору,

В С Т А Н О В И Л А :

28 грудня 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною заявою в якій просить суд визнати недійсним п. 1.1.7.30 умов та правил надання банківських послуг, що є невід'ємною частиною договору про надання банківських послуг від 22 вересня 2011 року з моменту його укладення із відповідачем.

На обгрунтування заявлених вимог зазначила, що 22 вересня 2011 року між нею та Публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" укладено кредитний договір шляхом підписання заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг.

На виконання умов договору банком їй видана платіжна картка «Універсальна» та встановлений кредитний ліміт в розмірі 10 000 грн.

Оскільки дана картка може бути використана для оплати товарів, послуг, тощо, тому даний кредит є споживчим і на нього поширюються положення законодавства про захист прав споживачів.

Окрім цього, вказала, що п. 1.1.7.30 умов та правил надання банківських послуг передбачено, що всі спори, розбіжності чи вимоги, які виникнуть з даного договору вирішуються за вибором сторони, яка ініціює звернення до суду, в третейському суді або судом загальної юрисдикції.

Разом з тим, таке положення не відповідає вимогам Законів України «Про захист прав споживачів», «Про третейські суди», а тому пункт договору має бути визнаний недійсним.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 березня 2016 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсним пункт 1.1.7.30 умов та правил надання банківських послуг, що є невід'ємною частиною кредитного договору, укладеного 22 вересня 2011 року між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», в частині вирішення спорів в постійно діючому третейському суді при Асоціації «Дніпропетровський банківський Союз», одноособово призначеним головою третейського суду суддею, постійно діючим третейським судом при Асоціації «Юридичні компанії України».

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 487,20 грн.

На обґрунтування ухваленого рішення місцевий суд зазначив, що спір, який виник між сторонами, є спором щодо захисту прав споживачів, п. 1.1.7.30 договору від 22 вересня 2011 року, укладеного договору між сторонами, який містить третейське застереження, слід визнати недійсним.

Разом з тим, даним пунктом передбачено вирішення спорів і судами загальної юрисдикції, що відповідає чинному законодавству та не може бути визнаний недійсним. Тому в цій частині суд відмовляє.

Не погоджуючись із рішенням суду, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Посилається, при цьому, на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Суд, закінчивши з'ясування обставин і перевірку їх доказами у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши учасників процесу у судових дебатах, вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 22 вересня 2011 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" та ОСОБА_2 укладений кредитний договір, який складається із заяви, умов та правил надання банківських послуг із якими позивач ознайомлена та погоджується ( а.с. 19 ).

За даним правочином ОСОБА_2 видана платіжна картка «Універсальна» та встановлений кредитний ліміт в розмірі 10 000 грн. ( а.с. 18 ).

Відповідно до п. 1.1.7.30 умов та правил надання банківських послуг сторони домовились, що всі спори, розбіжності та вимоги, які виникають із даного договору та других договорів між банком та клієнтом або в зв'язку з ними, в тому числі, що стосується їхнього виконання, порушення, закінчення або визнання недійсними, підлягають вирішенню в одному із названих судів ( по вибору сторони, яка ініціює звернення до суду ): постійно діючому Третейському суді при Асоціації «Дніпропетровський банківський Союз» ( спір розглядається одноособово призначеним головою третейського суду суддею ), постійно діючим Третейським судом при Асоціації «Юридичні компанії України» ( спір розглядається одноособово призначеним головою третейського суду суддею ), судом загальної юрисдикції ( а.с. 37-81 ).

Пунктами 2.1.1.5.5, 2.1.1.5.6. умов та правил надання банківських послуг передбачено, що позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених даним договором, а у разі невиконання зобов'язань за договором на вимогу банку - виконати зобов'язання з повергнення кредиту ( у тому числі простроченого кредиту та овердрафту ) оплати винагороди банку ( там же ).

Згідно ж п. 2.1.1.7.6 умов та правил надання банківських послуг, при порушенні клієнтом строків платежів по любому із грошових зобов'язань, передбачених даним договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. та 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених процентів та комісій ( там же ).

Рішенням Третейського суду при Асоціації «Дніпровський банківський Союз» від 17 жовтня 2014 року стягнуто із ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" заборгованість за названим кредитним договором у розмірі 31 862,82 грн. ( а.с. 137 ).

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2015 року видано виконавчий лист по зазначеному рішенню третейського суду, а 16 липня 2015 року - виконавчою службою відкрито виконавче провадження та накладено арешт на майно боржника ( а.с. 138-139, 140-141, 142, 143 ).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2015 року знято з розгляду та повернуто до місцевого суду для виконання вимог ч. 2 ст. 293 ЦПК України ( а.с. 144 ).

Зважаючи на це, ОСОБА_2 30 грудня 2015 року звернулась до суду із названими позовними вимогами ( а.с. 1-10 ).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, місцевий суд, з точки зору суду другої інстанції, правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини та прийшов до висновку, на підставі, зокрема, ст.ст. 11, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 6 Закону України «Про третейські суди», ст.ст. 203, 215, 217 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 58, 59, 60, 74, 88, 169, 212-215 ЦПК України, про задоволення заявлених позовних вимог щодо визнання недійсним пункту 1.1.7.30 умов та правил надання банківських послуг, що є невід'ємною частиною кредитного договору, укладеного 22 вересня 2011 року між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», в частині вирішення спорів в постійно діючому Третейському суді при Асоціації «Дніпропетровський банківський Союз», постійно діючому Третейському суді при Асоціації «Юридичні компанії України» і ухвалив у справі законне та обґрунтоване рішення на підставі належних та допустимих доказів.

Зокрема, враховано ту обставину, що на момент укладення сторонами правочину, спір між сторонами щодо захисту прав споживачів, в т.ч. і за позовом банківської установи, не міг розглядатися третейським судом згідно до положень ст. 6 Закону України "Про третейські суди", у відповідній редакції.

Зазначене повністю грунтується, серед іншого, на правовій позиції, висловленій 04 листопада 2015 року Верховним Судом України при розгляді справи №6-2074цс15.

Таким чином, доводи апеляції Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст. 12 Закону України «Про третейські суди», ст.ст. 627, 628 ЦК України, на думку апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи і не спростовують висновки суду першої інстанції про обґрунтованість заявлених позовних вимог у цій частині.

Окрім цього, твердження апелянта про те, що розгляд спору третейським судом не є відмовою від права на звернення до суду за захистом, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав, з точки зору суду другої інстанції, не відповідають дійсності, оскільки такий спосіб захисту порушеного права, на період укладення правочину, не був передбачений чинним законодавством, зокрема, ст. 6 Закону України «Про третейські суди».

А відтак, вони правового значення для правильного вирішення спору не мають та не спростовують законність та обґрунтованість ухваленого рішення в частині часткового задоволення позовних вимог.

Таким чином, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, а тому оскаржуване рішення в частині часткового задоволення позовних вимог, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 308 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 309 ЦПК України, порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено при ухваленні рішення про задоволення позову.

Що ж до рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині, що стосується положення умов та правил надання банківських послуг про підвідомчість справ про захист прав споживачів суду загальної юрисдикції, то апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 статті 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відмовляючи у цій частині позову, суд першої інстанції зазначив, що пунктом 1.1.7.30 умов та правил надання банківських послуг передбачено вирішення спорів і судами загальної юрисдикції, що відповідає чинному законодавству та не може бути визнаний недійсним.

Відтак, колегія суддів не може погодитись із ухваленим рішенням в частині відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки в зазначеній частині рішення не обґрунтоване, а відтак - не відповідає положенням ст.ст. 212-215 ЦПК України, п. 15 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку».

У відповідності до його положень, суд апеляційної інстанції при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги згідно з частинами третьою та четвертою статті 303 ЦПК ( 1618-15 ) лише в разі, якщо буде встановлено

неправильне застосування норм матеріального права або порушення

норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для

скасування рішення. За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в

повному обсязі й зобов'язаний мотивувати в рішенні вихід за межі

доводів апеляційної скарги, проведення перевірки справи в повному

обсязі.

Ухвалюючи рішення в зазначеній частині, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суди, відповідно до положень п. 1 ст. 15 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

За правилами ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, положення правочину між сторонами про можливість розгляду спорів у суді загальної юрисдикції повністю грунтується на зазначених нормах матеріального та процесуального права.

Окрім цього, позивач на підтвердження заявлених вимог у цій частині, у порушення положень ст. 60 ЦПК України, не надала будь-яких належних та допустимих доказів згідно ст.ст. 58, 59 ЦПК України.

Надані ОСОБА_2 суду першої інстанції копії умов та правил надання банківських послуг, додаткової інформації, анкети-заяви ( а.с. 14-17, 18, 19 ), на переконання апеляційного суду, не підтверджують, в силу викладеного, обгрунтованість заявлених позовних вимог у цій частині.

Враховуючи викладене, рішення місцевого суду в названій частині підлягає скасуванню на підставі положень ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову про визнання недійсним правочину щодо вирішення спорів в суді загальної юрисдикції на підставі ст. 15 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 15, 58-60, 212-215 ЦПК України, оскільки правових підстав для цього суд другої інстанції не вбачає.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 304, 307, 308, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" задовольнити частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про визнання недійсним умов договору, в частині визнання недійсним пункту 1.1.7.30 Умов та правил надання банківських послуг, що є невід'ємною частиною кредитного договору, укладеного 22 вересня 2011 року між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», в частині вирішення спорів в суді загальної юрисдикції, скасувати і ухвалити нове рішення з цього приводу про відмову в задоволенні позову.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: С.О. Журба

С.В. Лівінський