АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 667/2862/14-ц Головуючий в 1 інстанції :
Номер провадження : 22ц/791/102/16 Рядча Т.І.
Доповідач : Бездрабко В.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2016 року квітня місяця 07 дня колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Херсонської області в складі :

Головуючого: Бездрабко В.О.

Суддів: Борка А.Л.

Кузнєцової О.А.

Секретар: Павловська О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" на рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 11 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_5, третя особа - публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк" про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулась в суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним, пославшись на те, що 22 серпня 2006 року уклала зі своїм сином ОСОБА_6 договір дарування, за умовами якого подарувала останньому належну їй квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову зазначила, що вона домовилася з ОСОБА_6 про переоформлення на нього квартири за умови подальшого довічного утримання, оскільки через скрутне матеріальне становище, похилий вік та погіршення стану здоров'я вона потребувала такої допомоги.

Посилаючись на те, що фактично квартира у володіння ОСОБА_6 не передавалася, а утримується нею, а також на те, що укладаючи угоду позивач, як дарувальник, мала намір укласти договір на умовах довічного утримання і помилилися щодо прав та обов'язків сторін в даному договорі, ОСОБА_3 просила суд визнати оспорений нею та нотаріально посвідчений договір дарування від 22 серпня 2006року недійсним і застосувати наслідки його недійсності, повернувши у її власність спірну квартиру.

При цьому зазначала, що про порушення свого права, як власника квартири, вона дізналася у березні січні 2014 року, коли ОСОБА_6 повідомив її про те, що квартира є предметом іпотеки за укладеним ним з ПАТ «Укрсиббанк» договором іпотеки.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Херсона від 11 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено, визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 22 серпня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6.

Застосовано наслідки недійсності правочину та повернуто сторони у первісний стан. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі публічне акціонерне товариство „УкрСибБанк" просить рішення скасувати, посилаючись на допущені судом порушення норм матеріального і процесуального права, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер.

Встановлено, що спадкоємцями померлого є його мати ОСОБА_3 та малолітній син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в інтересах якого діє ОСОБА_5, які ухвалою суду апеляційної інстанції залучені до участі у справі, як правонаступники померлого відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 на праві власності належала двокімнатна квартира АДРЕСА_1.

22 серпня 2006 року між нею та її сином ОСОБА_6 укладений нотаріально посвідчений договір дарування зазначеної квартири.

Зібранні у справі докази свідчать, що після укладення договору квартира у володіння та користування обдарованого, який на час укладення правочину був забезпечений житлом, не передавалася.

Позивач ОСОБА_3 з 1968року постійно й до теперішнього часу проживає у спірній квартирі, виконує усі повноваження власника житла, несе витрати на управління, утримання та збереження нерухомого майна. Відповідно до інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 06 лютого 2015 року, 22 березня 2016 року відомості про реєстрацію на ОСОБА_3 права власності на нерухоме майно відсутні.

ОСОБА_3, 1936 року народження, є пенсіонером за віком. Згідно наданих медичних документів встановлено, що в у 1989році позивач перенесла ішемічний інсульт, страждає хронічним поліостеоартрозом, в наслідок яких перебувала в тяжкому стані та у зв'язку із цим потребує постійного догляду та сторонньої допомоги. У 2006 році їй проведено операцію на щитовидній залози, з приводу захворювання якої позивач перебуває на постійному диспансерному обліку.

Встановлено, що після укладення оспорюваного договору ОСОБА_6 надавав позивачці лише необхідну допомогу, в тому числі фізичною працею та доглядом.

Відповідно до акту та довідки ОСББ «Зоря» від 23.03.2016р., ОСОБА_6, хоч і був власником спірної квартири, але після укладення договору в ній не проживав та зареєструвався в квартирі лише з 15 жовтня 2010року, фактично вселився до матері у спірне житло у червні 2013року.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Тобто, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання. При цьому суд визначає наявність чи відсутність помилки не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014року №6-69цс14; від 21 жовтня 2015р. №6-202цс15; від 02 грудня 2015р. №6-2087цс15; від 16 березня 2016р. №6-93цс16, які згідно зі ст.360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи, що встановлені судом обставини, на які посилалася позивачка в обґрунтування своїх вимог, свідчать про те, що вона під час укладення договору дарування квартири, яка є її єдиним житлом, погоджувалася на передачу цієї квартири у власність ОСОБА_6 лише за умов отримання від нього при житті матеріальної допомоги, догляду та збереження права на проживання в квартирі, та зважаючи, що договір дарування по своїй суті не передбачає виникнення таких обов'язків у обдарованого і не обмежує останнього в праві розпорядитися отриманою в дар квартирою на свій розсуд, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що позивач ОСОБА_3, укладаючи оспорюваний договір дарування, помилялися щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і ОСОБА_6

Оскільки укладення договору внаслідок помилки, що має істотне значення, є підставою для визнання договору недійсним із застосуванням двосторонньої реституції, суд обґрунтовано задовольнив заявлені ОСОБА_3 вимоги відповідно до положень ст.229 ЦК України, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Висновки суду відповідають обставинам справи, в межах наданих сторонами і досліджених в судовому засіданні доказів та нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Питання застосування позовної давності при вирішені справи судом не вирішувалося через відсутність відповідної заяви сторін, передбаченої ч.3 ст.267 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги ПАТ «УкрСиббанк» про те, що спірна квартира АДРЕСА_1за договором від 12 квітня 2007 року передана ОСОБА_6 в іпотеку банку за кредитним договором від 12 квітня 2007р., висновки суду щодо наявності передбачених законом підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним не спростовують.

Надані суду докази свідчить, що після укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 договору дарування від 22 серпня 2006року, фактична передача спірного нерухомого майна останньому не відбулася. ОСОБА_6 постійно мешкав у належній йому трьохкімнатній квартирі АДРЕСА_2, яка також виступала іпотечним майном за кредитним договором від 12 квітня 2007року, й в рахунок забезпечення виконання зобов'язань 15 вересня 2010року була реалізована з метою погашення заборгованості за кредитним договором, що стало підставою для реєстрації ОСОБА_6 за місцем розташування спірного майна.

Інші доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують і не містять переконливих доводів про відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, а відтак підлягають відхиленню.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального і процесуального права, за відсутності підстав для його скасування і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Херсонавід 11 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: В.О. Бездрабко

Судді : А.Л. Борко

О.А.Кузнєцова