Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 336/1940/16 Головуючий у 1 інстанції: Зарютін П.В.
Провадження № 22-ц/778/3929/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Маловічко С.В., суддів Кочеткової І.В., Дашковської Г.С.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Шевченківського районного суду Запорізької області від 27 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_3 у позовній заяві вказував, що 01.08.2015р. між ним та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, згідно з яким він надав в борг, а відповідач отримав грошові кошти у розмірі 15 000,00 грн., які зобовязався повернути до 01 лютого 2016 року. Але у визначений строк відповідач гроші не повернув, чим порушив зобовязання.

Згідно з п. 3.1 договору позики за порушення строку повернення суми позики позичальник має сплатити позикодавцю пеню у розмірі 0,5 % від суми позики за кожен день прострочення. Станом на 28 березня 2016 року сума боргу з урахуванням всіх складових становить 19 275,00 грн., в тому числі, 15000,00 грн. заборгованість за основним зобовязанням та 4 275 грн. пеня. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача суму боргу за договором позики у розмірі 19 275,00 грн. та судові витрати.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду Запорізької області від 27 травня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 01.08.2015 року у загальному розмірі 19 275,00 гривень та 551,20 гривень судових витрат.

Ухвалою Шевченківського районного суду Запорізької області від 19 липня 2016 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним заочним рішення, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність у зв»язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Сторони, будучи повідомлені про день, час та місце розгляду справи, в жодне засідання

апеляційного суду не з»явились. Тому справу розглянуто у їх відсутності у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні 20 жовтня 2016р. надала для огляду оригінали розписки та договору, з якими були звірені апеляційним судом копії, що долучені до матеріалів справи.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до вимог ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом першої інстанції встановлено, що 01.08.2015р. між позивачем та відповідачем був укладений в письмовій формі договір позики, згідно з яким позивач надав відповідачеві у позику 15 000,00 гривень строком до 01.02.2016р. Зазначені обставини підтверджуються розпискою від 01.08.2015р. та договором від 01.08.2015р.

За умовами укладеного договору відповідач зобовязався повернути зазначену грошову суму до 01.02.2016 року. Проте у зазначений термін борг не повернув.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Повернення суми позики має бути підтверджене письмово, проте судом не було здобуто жодного доказу того, що відповідач вчинив дії, що могли б свідчити про виконання ним своїх зобовязань за договором позики.

Отже, суд першої інстанції, встановивши, що відповідач не виконав свого зобовязання та не повернув позивачу позику в сумі 15 000,00 грн., про що свідчить знаходження оригіналу договору позики і розписки у позивача, задовольнив позов, стягнувши цю суму з урахуванням пені, нарахування якої передбачено п. 3.1 договору.

В апеляційній скарзі відповідач наголошує на тому, що договір і розписка є безгрошовими, а їх заповнення і підписання відбулось не у зв»язку з отриманням позики від позивача, а у період стажування на фірмі «Сігма» для забезпечення гарантій передання роботодавцю коштів, які він як торговий представник буде збирати готівкою з контрагентів фірми та в рахунок виданого на роботі планшету.

Проте колегія вважає вказані доводи відповідача такими, що не спростовують висновків суду, оскільки мотиви складання розписки про отримання грошових коштів у позику не мають правового значення, якщо відповідач визнав її заповнення та погодився з її змістом, поставивши під нею підпис. А отже фактично в такий спосіб відбулась новація грошового зобов»язання, яке залишилось невиконаним та трансформувалось у правовідносини з позики шляхом укладення відповідного договору та складанням розписки, які підписані відповідачем.

Враховуючи доводи апеляційної скарги про те, що суду не було надано оригіналів вказаних договору позики та розписки, а тому суд безпідставно задовольнив позов, колегія витребувала у сторони позивача їх оригінали, які були оглянуті у судовому засіданні 20 жовтня 2016р., в яке сторона відповідача не з»явилась. Наявні в матеріалах справи копії цих документів повністю відповідають оригіналам, які на час ухвалення рішення знаходились у позивача ОСОБА_3, що свідчить про неповернення позичених коштів позичальником.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає також, що суд ухвалив заочне рішення, не зваживши на те, що він не був належним чином повідомлений про судовий спір, оскільки не отримував ані позовної заяви, ані судових повісток.

Вказані ствердження апелянта підтверджуються матеріалами справи, тому є підтвердженими порушення судом норм процесуального права щодо розгляду справи в заочному порядку лише за умови належного повідомлення відповідача.

Але вказані порушення не призвели до неправильного вирішення справи, що у відповідності до вимог ч. 3 ст. 309 ЦПК України не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Таким чином, колегія за наслідками апеляційного розгляду справи визнає апеляційну скаргу відповідача такою, що не підлягає задоволенню, тому у відповідності до вимог ст. 308 ЦПК України оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду Запорізької області від 27 травня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Дашковська А.В.

ОСОБА_5