Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П.,

ПоповичО.В., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про стягнення боргу

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Волинської області від 02 липня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу. На обґрунтування вимог посилався на те, що з 09 жовтня 1982 року з відповідачем ОСОБА_4 перебував у шлюбі, який заочним рішенням Володимир-Волинського районного суду Волинської області від 16 січня 2013 року розірвано.

Рішенням Володимир-Волинського районного суду Волинської області від 27 травня 2013 року визнано квартиру АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності та визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частку цієї квартири. За час сумісного проживання вони неодноразово користувались банківськими кредитами, кошти яких ними використані на реконструкцію житлового будинку та на придбання побутових товарів. Строк виплати за кредитами не закінчився. Крім цього, після розлучення всупереч вимогам закону відповідач ухиляється від сплати витрат за споживання комунальних послуг. Відповідач будь-якої участі в оплаті спільного боргу за кредитами та оплату комунальних послуг не приймає, а тому позивач просив стягнути з відповідача половину сплаченої ним після розірвання шлюбу суми.

Рішенням Володимир-Волинського районного суду Волинської області від 29 вересня 2014 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 53 306, 05 грн понесених витрат за споживчими кредитами, 4 872, 97 грн понесених витрат з оплати за комунальні послуги, вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 13 листопада 2014 року рішення Володимир-Волинського районного суду Волинської області від 29 вересня 2014 року скасовано, позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 у частині стягнення понесених витрат зі сплати боргу за споживчими кредитами залишено без розгляду.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 13 листопада 2014 року рішення Володимир-Волинського районного суду Волинської області від 29 вересня 2014 року скасовано, позов про стягнення витрат з оплати комунальних послуг задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3 838, 62 грн витрат, понесених на оплату комунальних послуг. Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2015 року ухвалу апеляційного суду Волинської області від 13 листопада 2014 року скасовано, справу в частині вирішення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення понесених витрат зі сплати боргу за споживчими кредитами передано на новий апеляційний розгляд.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 02 липня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції в частині стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 53 306, 05 грн понесених витрат за споживчими кредитами. У позові ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення понесених витрат за споживчими кредитами відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду від 02 липня 2015 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції у частині вирішення позову про стягнення понесених витрат за споживчими кредитами.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах № 6-55цс13 від 19 червня 2013 року, № 6-163цс12 від 20 лютого 2013 року, № 6-88цс12 від 12 вересня 2012 року).

Згідно роз'яснень, викладених у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

У справі встановлено, що сторони 09 жовтня 1982 року уклали шлюб, який заочним рішенням Володимир-Волинського районного суду Волинської області від 16 січня 2013 року розірвано.

Рішенням Володимир-Волинського районного суду Волинської області від 27 травня 2013 року визнано квартиру АДРЕСА_1, яка успадкована ОСОБА_3 та істотно збільшилася у вартості за рахунок спільної праці та коштів подружжя, об'єктом права спільної сумісної власності та визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частку цієї квартири.

За кредитними договорами від 08 червня 2006 року, 11 квітня 2012 року та 11 вересня 2012 року, за якими позичальником виступає ОСОБА_3, банками надавалися кредитні кошті на поточні потреби, придбання побутової і офісної техніки, мобільного телефону. Виконання зобов'язань за кредитом від 08 червня 2006 року забезпечено порукою ОСОБА_4

Судами встановлено, що станом на дату звернення із позовом, що розглядається, вказані кредити погашені частково.

Відмовляючи у поділі боргових зобов'язань, апеляційний суд виходив і з того, що згідно ч. 4 ст. 65 СК України у другого з подружжя виникає зобов'язання безпосередньо перед іншою стороною договору (кредитором), а не перед іншим з подружжя. Борги подружжя враховуються при поділі майна, а не стягуються в порядку регресу на користь того з подружжя, хто погасив борг чи виконав зобов'язання. Крім того, право зворотної вимоги (регресу) у боржника виникає лише у випадку повного виконання ним солідарного обов'язку.

Відповідно до ст. 520 ЦК України боржник у зобов'язанні може бути змінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Згоди кредиторів на заміну боржника за кредитами у справі не встановлено. Поділ боргових зобов'язань між подружжям є можливим шляхом регресу одного з подружжя, який виконав спільне грошове зобов'язання самостійно, тобто такий спосіб захисту сам по собі є обґрунтованим, тому апеляційний суд неправильно вказує на неналежність обраного ОСОБА_3 способу захисту порушених прав.

Однак такі висновки суду на правильність вирішення справи судом не впливають з огляду на те, що поділ боргових зобов'язань між подружжям є можливим або одночасно із проведенням поділу шлюбного майна, або після проведення такого поділу у повному обсязі, коли вже встановлені обставини про цільове використання боргових коштів (в інтересах сім'ї чи ні) та розміри часток кожного з подружжя у майні після поділу (грошові зобов'язання діляться пропорційно до такої частки у майні, що придбавалося подружжям за ці кошти). Спір щодо придбаного у шлюбі майна між сторонами остаточно не вирішено.

Крім того, зміст ст. 544 ЦК України визначає, що боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов'язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.

Таким чином, часткове виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитними договорами не становить підставу регресного позову.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 02 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

О.В. Попович

В.О. Савченко