Справа №2/489/676/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2016 р. Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого судді Губницького Д.Г., при секретарі Наумкіній І.М, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом виконавчого комітету Миколаївської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2 Альмефлех, про визнання такими, що втратили право користування житлом, за участю третіх осіб, які беруть участь в справі комунального підприємства «Спеціалізоване комунальне підприємство «Гуртожиток», орган опіки та піклування Миколаївської міської ради,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 р. виконавчий комітет Миколаївської міської ради звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1, яким просив визнати її такою, що втратила право користування житловою площею кімнати №620 в гуртожитку по вул. Васляєва, 45 в м. Миколаєві. Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на ст. 71, 72 ЖК УРСР та не проживанням відповідачки без поважних причин в цій кімнати понад 6 місяців з березня 2015 р.

Ухвалою суду від 19 квітня 2016 р., занесеною до журналу судового засідання, до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог залучений орган опіки та піклування Миколаївської міської ради.

У червні 2016 р. позивач збільшив позовні вимоги та просив визнати такою, що втратила право користування вказаною кімнатою малолітню доньку відповідачки ОСОБА_3 Альмефлех, яка була зареєстрована в кімнаті, під час розгляду справи, з тих підстав, що вона має похідне від матері право на проживання в кімнаті (а.с.81).

Ухвалою суду від 01 червня 2016 р. ОСОБА_3 Альмефлех залучена до участі в справі в якості співвідповідача.

В судовому засіданні представник виконавчого комітету Миколаївської міської ради просив позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_1 просила позов до себе та до неповнолітньої дитини залишити без задоволення.

Представник органу опіки та піклування Миколаївської міської ради просила позов в частині позбавлення дитини права на житло залишити без задоволення.

Представник КП «СКП «Гуртожиток» в судове засідання не зявився.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, покази свідків, дослідивши письмові докази в справі, встановив такі обставини.

Відповідачка ОСОБА_1 згідно копії паспорту зареєстрована в кімнаті 620 гуртожитку по вул. Васляєва (теперішня назва Театральна), 45 в м. Миколаєві з 24 грудня 2009 р. (а.с.28).

Право на проживання отримала у звязку із трудовими відносинами із ДП НВКГТ «Зоря» - «Машпроект» та згідно договору із працедавцем від 09 грудня 2009 р. про надання ліжко місяця в даному гуртожитку (а.с.36, 41).

Крім того, в даній кімнаті зареєстрована з 12 січня 2010 р. і проживає ОСОБА_4, як встановлено судом, на таких самих підставах, як і відповідачка (а.с.5, 46).

Після передання ДП НВКГТ «Зоря» - «Машпроект» за відповідним Актом до комунальної власності відомчого гуртожитку по вул. Васляєва, 45, в м. Миколаєві виконавчий комітет Миколаївської міської ради видав ОСОБА_1 ордер на склад сімї 1 особа на ліжко місце в кімнаті №620 в даному гуртожитку, окремого договору найму із ОСОБА_1 виконавчий комітет не укладав (а.с. 11-14,37).

17 квітня 2012 р. ОСОБА_1 звільнилася за угодою сторін з ДП НВКГТ «Зоря» - «Машпроект» і офіційно надалі в Україні працевлаштована не була, про що свідчить оглянута трудова книжка (а.с.41).

26 травня 2012 р. ОСОБА_1 вїхала до ОСОБА_5 королівства Йорданія, з громадянином якого вона в травні 2012 р. уклала релігійний шлюб в м. Харків. (а.с.61).

09 грудня 2012 р. ОСОБА_1 зареєструвала світський шлюб із громадянином ОСОБА_5 королівства Йорданія, який у відповідності до ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право» є дійсним в Україні.

В шлюбі 01 вересня 2015 р. ОСОБА_1 народила доньку ОСОБА_3 Альмефлех, яка зареєстрована громадянкою України (а.с. 30-32, 40).

Згідно штампу прикордонного контролю в паспорті 09 січня 2016 р. ОСОБА_1 разом із донькою повернулися до України (а.с. 61 зворот).

Донька відповідачки зареєстрована в спірному житлі з 02 лютого 2016 р. (а.с.39).

З 12 лютого 2016 р. ОСОБА_1 винаймає інше житло ніж те, в якому зареєстрована (а.с.44-45). Власного житла не має (а.с.а.с.64).

Суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Верховний Суд України в постанові від 04 листопада 2015 р. у 6-1166цс15 зробив висновок щодо застосування ст. 71, 72 ЖК УРСР стосовно гуртожитків.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Змінами до законів України від 19 червня 1992 р. № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду», від 4 березня 1992 р. № 2163-ХІІ «Про приватизацію державного майна» передбачено, що гуртожитки включено до об'єктів державного житлового фонду, що підлягає приватизації (Закон України від 3 березня 2005 р. № 2453-ІV «Про внесення змін до деяких законів України з питань забезпечення захисту житлових прав громадян, які проживають у гуртожитках»).

Оскільки правовий режим гуртожитків, жилі приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», прирівняний до правового режиму жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, то на мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються норми статей 71, 72 ЖК УРСР.

Представник позивача зазначив, що на даний гуртожиток не є соціальним житлом, тому в майбутньому підлягає приватизації. Зайняття ліжка місця відповідачкою в кімнаті порушує права інших соціально незахищених верств населення, яким можливо його виділити в разі задоволення позову.

Отже, на дані правовідносини розповсюджуються правила ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР

Згідно зі ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Акт складений від імені комісії КП «СКП «Гуртожиток» одноосібно працівником цього підприємства та не засвідчений у відповідних графам підписами сусідів про непроживання ОСОБА_1 в спірному житлі суд не приймає як доказ через невідповідність свого змісту встановленій цим актом формі (а.с.10).

Разом із тим, із пояснень ОСОБА_1, її сусідки ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище Бойко) Л.О. встановлено, що дійсно з травня 2012 р. ОСОБА_1 і дотепер не проживає в спірній кімнаті.

У відповідності до п. 10 Постанови ВС України N 2 від 12 квітня 1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Суд вважає причини відсутності відповідачки в спірному житлі поважними.

Так, з пояснень позивачки вбачається, що по поверненню до України вона відвідала кімнату, але зясувала, що в ній окрім її сусідки ОСОБА_6, проживає без реєстрації її важко хвора лежача мати та чоловік, умов для проживання з дитиною в кімнаті немає, кімната заставлена речами ОСОБА_6, що унеможливлює їй проживання з малолітньою дитиною в кімнаті. ОСОБА_6 змінила замок, але надала їй ключ. Тому вона 10 лютого 2016 р. звернулася до міського голови з письмовим проханням надати їй окреме житло, на що отримала відмову. Стосовно періоду перебування за кордоном пояснила, що виїхала на заробітки, за кімнату переводила кошти 1 раз на рік, вимушена через неможливість проживання з дитиною винаймати житло, не знала що слід було залишити повідомлення адміністрації гуртожитку, зараз з чоловіком не проживає, готується до розлучення (а.с. 33,34,87).

Свідок ОСОБА_6 суду показала, що дійсно з нею проживає без реєстрації в спірній кімнаті її мати, відповідачка поїхала за кордон близько 3-з рокі тому, відвідала кімнату на початку лютого 2016 р., в кімнаті з часу відїзду залишалися її речі холодильник, диван, постільна білизна. Відповідачка одного разу по приїзду залишалася ночувати, вона їй перешкод в користуванні кімнатою не створює.

Пояснення ОСОБА_4о. підтверджуються актом КП «СКП «Гуртожиток» від 13 березня 2015 р. (а.с.9).

Свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, які мешкають в гуртожитку поряд зі спірною кімнатою, суду пояснили, що ОСОБА_1 виїжджала за кордон на заробітки, в кімнаті залишалися її меблі, пересилала раз на рік кошти на оплату кімнати, які вони вносили за неї.

У період з 01 січня 2013 р. по 01 червня 2015 р. ОСОБА_1 була офіційно працевлаштована в ОСОБА_5 королівстві Йорданія (а.с. 58,59).

Згідно виписки з особового рахунку ОСОБА_1 оплата за кімнату після її виїзду з України вносилася у березні 2013 р., жовтні 2014 р. і станом на 12 листопада 2015 р. був борг по оплаті (а.с.6,7). Станом на 23 лютого 2016 р. боргу по квартирній платі немає (а.с.38).

Суд відзначає, що виїзд відповідачки за межі України та тривале перебування за кордоном не свідчить про втрату її звязку із житлом про це свідчить залишення меблі та побутових речей в кімнаті, регулярна оплата нарахованих комунальних послуг. Перебування її за кордоном мало за собою особисті стосунки з громадянином іншої держави, які були оформлені надалі в шлюб і сподівання на інший рівень доходу ніж в Україні.

Крім того, із пояснень представника відповідачки випливає, що наміру вона залишатися на проживання в іншій країні не мала, зареєструвала дитину громадянкою України, а тому кімната залишалася єдиним житлом, до якого вона могла повернутися, що і трапилося.

Отже, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає через недоведеність неповажності причин відсутності відповідачки ОСОБА_1ҐС. в спірному житлі, що стосується також її дитини, яка має похідне право на проживання від матері.

Тому пропущений строк ОСОБА_1 слід продовжити до дати ухвалення рішення.

Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст. 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подання апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - в тому ж порядку і в той самий строк, який обраховується з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.Г. Губницький