Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Євтушенко О.І., Кадєтової О.В.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання окремих частин договору недійсним та стягнення коштів, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», в інтересах якого діє Перков Георгій Олександрович, на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом, у якому просив розірвати договір фінансового лізингу від 18 лютого 2015 року № 001114 з додатками та визнати недійсним п. 12.1 зазначеного договору, укладений між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс»), стягнути з відповідача на його користь грошову суму, сплачену на виконання договору, у розмірі 36 100 грн та 216,60 грн комісії, сплаченої банку.

На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 18 лютого 2015 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» було укладено договір фінансового лізингу, предметом якого є зобов'язання лізингодавця придбати предмет лізингу автомобіль Нyundai «Accent» у власність та передати предмет лізингу йому, як лізингоодержувачу, у користування на строк та на умовах, передбачених договором. В усній формі представник відповідача роз'яснила, що позивач повинен спочатку сплатити передплату за транспортний засіб в сумі 36 100,00 грн шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть у користування предмет лізингу. В той же день, позивачем було сплачено рахунок на суму 36 100,00 грн з зазначенням призначення платежу за організацію за договором фінансового лізингу.

Зазначав, що представником відповідача не було роз'яснено призначення платежу, який виявився адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, а він вважав, що це часткова оплата вартості автомобіля. У договорі це передбачено, але у позивача не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надав йому достовірної інформації, завіривши в тому, що всі істотні умови договору він пояснив та спонукав позивача до підписання договору.

Посилаючись на те, що умови договору лізингу є несправедливими, у відповідності до Закону України «Про захист прав споживачів», просив задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2015 року, позов задоволено частково.

Визнано недійсним п. 12.1 договору фінансового лізингу № 001114 від 18 лютого 2015 року, укладеного між ОСОБА_4 та ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс», в частині неповернення адміністративного платежу.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» на користь ОСОБА_4 кошти в розмірі 36 100 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс», в інтересах якого діє Перков Г.О., просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межахповноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків місцевого та апеляційного судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 18 лютого 2015 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» укладено договір фінансового лізингу № 001114, предметом якого є транспортний засіб, а саме автомобіль Нyundai Accent, вартістю 13 622,64 дол. США, що еквівалентно 361 000,00 грн. Відповідно до цього договору відповідач (лізингодавець) зобов'язався придбати у свою власність предмет лізингу і передати його позивачу (лізингоодержувачу) у користування на строк та на умовах передбачених договором.

У додатку № 1 до договору фінансового лізингу (графік сплати авансового платежу) зазначені наступні платежі: вартість предмету лізингу 13 622,64 дол. США; авансовий платіж 50%; сума виплат авансового платежу 6811,32 дол. США; щомісячний авансовий платіж 567,61 дол. США; адміністративний платіж (10%) 1362,26 дол. США; комісія за передачу (3%) 408,68 дол. США. Період погашення вартості предмета лізингу визначений у дванадцять місяців.

На виконання умов договору ОСОБА_4 сплатив на рахунок лізингодавця адміністративний платіж (10% ціни договору) у сумі 36 100 грн, що є першочерговим одноразовим платежем, який, відповідно до договору сплачується лише за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору.

Відповідно до п. 12.1 Договору фінансового лізингу, лізингоодержувач який сплатив Адміністративний платіж, частково або повністю сплатив Авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 40% (сорок відсотків) Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку не повертається.

Листом від 24 березня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» з проханням розірвати договір фінансового лізингу та повернення авансового платежу у розмірі 36 100,00 грн.

Листом від 08 квітня 2015 року за № 45 ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» повідомило позивача, що договір фінансового лізингу вважається розірваним з 26 лютого 2015 року. Проте зазначило, що здійснений ОСОБА_4 адміністративний платіж не підлягає поверненню.

Статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Отже, за положення цієї статті адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Згідно із ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Несправедливими є, зокрема, умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що умови п. 12.1 договору фінансового лізингу щодо неповернення адміністративного платежу, відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є несправедливими, тому підлягають визнанню недійсними, а сплачена лізингоодержувачем сума адміністративного платежу підлягає стягненню з лізингодавця. При цьому судами правильно зазначено про те, що адміністративний платіж не є сплатою винагороди за послуги, оскільки перевірка, розгляд та підготовка документів для укладення договору відповідачем, не є послугою в розумінні п. 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», а також не відноситься до компенсаційних виплат.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень, тому касаційна ТОВ Лізингова компанія «Автофінанс», в інтересах якого діє Перков Г.О., підлягає відхиленню, а оскаржувані судові рішення - залишенню без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», в інтересах якого діє ПерковГеоргій Олександрович, відхилити.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
О.І. Євтушенко О.В. Кадєтова