Ухвала

іменем україни

06 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Приватного сільськогосподарського підприємства «Лан» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, за касаційною скаргою Приватного сільськогосподарського підприємства «Лан» на рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 18 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 13 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що він є власником земельної ділянки площею 4,65 га, яка надана йому на підставі рішення сесії Новоархангельської селищної ради Новоархангельського району від 04 жовтня 2001 року № 240, яка розташована на території Новоархангельської селищної ради Новоархангельського району. 18 серпня 2006 року між ним та ПСП «Лан» укладено договір оренди землі терміном на 10 років. Позивач зазначив, що договір оренди земельної ділянки при його укладанні оформлений неналежним чином та має певні неточності, не обговорені виправлення, зокрема у п. 9 договору не вказано суму орендної плати у грошовому виразі, а також не вказано перелік продукції при натуральній оплаті за оренду землі. Крім того, позивач зазначив, що сівозміни не проводяться відповідно до норм та вимог встановлених агрономічною наукою та технологічними процесами обробки землі. Водночас позивач зазначив, що недбале ставлення відповідача до земельної ділянки є підставою для розірвання договору оренди землі.

Під час розгляду справи позивач подав до суду заяву про зміну предмета позову та просив суд: визнати недійсним договір оренди землі від 18 червня 2006 року, укладений між ОСОБА_4 та ПСП «Лан», зареєстрований у Новоархангельському відділі КРФЦДЗК 18 жовтня 2006 року № 204; зобов'язати відповідача негайно передати позивачу земельну ділянку площею 4,65 га, що розташована на території Новоархангельської селищної ради у стані, придатному для цільового використання.

Рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 18 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 13 січня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки № 211, площею 4,65 га, укладений між ОСОБА_4 та ПСП «Лан», зареєстрований у Новоархангельському відділі КРФЦДЗК 18 жовтня 2006 року за № 204.

Зобов'язано ПСП «Лан» повернути ОСОБА_4 належну йому земельну ділянку площею 4,65 га, яка розташована на території Новоархангельської селищної ради Новоархангельського району Кіровоградської області.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПСП «Лан» просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій не відповідають наведеним нормам процесуального права.

Задовольняючи указаний позов та визнаючи недійсним договір оренди земельної ділянки № 211, площею 4,65 га, укладений між ОСОБА_4 та ПСП «Лан», зареєстрований у Новоархангельському відділі КРФЦДЗК 18 жовтня 2006 року за № 204, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із наявності підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Зокрема, суд виходив із того, що згідно з висновком експерта від 16 жовтня 2015 року № 1899 підпис від імені ОСОБА_4 у договорі оренди земельної ділянки від 18 серпня 2006 року, укладеному між ОСОБА_4 та ПСП «Лан» в особі голови ПСП «Лан» ОСОБА_5, зареєстрованому у Новоархангельському відділі КРФЦДЗК 18 жовтня 2006 року за № 204, а також підпис в акті про передачу та прийом земельної ділянки в натурі від 18 жовтня 2006 року (додаток 1), підпис в акті визначення меж земельної ділянки в натурі від 18 жовтня 2006 року (додаток 2) виконані не самим ОСОБА_4, а іншою особою.

За таких обставин суд дійшов висновку, що оскільки позивач не підписував оспорюваного договору, повноваження на це іншій особі не надавав, а тому відсутність волевиявлення власника є підставою для визнання договору недійсним.

При цьому суд зазначив, що відповідачем не надано доказів, які б спростовували висновок експертизи.

На спростування заперечень відповідача проти позову про отримання позивачем орендної плати, що, на його думку, свідчить про наявність договірних відносин, суд зазначив, що вчинення стороною дії (одержання орендної плати) без отримання нею пропозиції укласти договір не може підтверджувати її згоду на укладення цього договору згідно зі ст. ст. 641, 642 ЦК України.

Однак з такими висновками в повній мірі не можна погодитись, оскільки вони ґрунтуються на неповно установлених фактичних обставинах справи.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК Українипередбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Зокрема, згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У той же час відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

Суди, обґрунтовуючи свою позицію щодо задоволення позову, в основу ухвалених рішень посилались лише на висновок експерта від 16 жовтня 2015 року № 1899, згідно з яким підпис від імені ОСОБА_4 в оспорюваному договорі оренди земельної ділянки, а також підпис в акті про передачу та прийом земельної ділянки в натурі виконані не самим ОСОБА_4, а іншою особою. При цьому поза увагою суду та без належної оцінки залишені інші обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи та встановлення дійсних її обставин, а саме: у чому полягає порушення прав позивача оспорюваних договором з урахуванням того, що позивач з 2006 року отримував орендну плату за оспорюваним договором; коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про своє порушене право; якщо позивач не укладав оспорюваний договір оренди та не передавав земельну ділянку в оренду, яким чином він використовував спірну земельну ділянку. Без з'ясування цих обставин не можливо встановити дійсні обставини справи та прийняти законне, обґрунтоване та справедливе рішення.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд не звернув уваги на допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права, не перевірив у достатньому обсязі доводів апеляційної скарги та законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору, у результаті чого помилково залишив без змін рішення суду першої інстанції.

Оскільки усупереч вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України суди першої й апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства «Лан» задовольнити частково.

Рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 18 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 13 січня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

І.К.Парінова

О.В.Ступак