У Х В А Л А

7 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М.,

Лященко Н.П., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 лютого 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 3 червня 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 8 грудня 2015 року рішення районного суду скасовано, в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 лютого 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення апеляційного суду залишено без змін.

30 травня 2016 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 лютого 2016 року, з передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 203, 215, 233, 717 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На підтвердження зазначеної підстави подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_4 посилається на постанови Верховного Суду України від 30 липня 2014 року, 11 листопада 2015 року, 6 квітня 2016 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

У справі, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_4 та залишаючи в силі рішення апеляційного суду, погодився з його висновками про те, що позивачка не надала доказів на підтвердження того, що оспорюваний нею договір дарування було укладено під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, тому підстави, передбачені частиною першою статті 233 ЦК України та статті 717 ЦК України, для визнання договору дарування недійсним відсутні.

Натомість, у наданих ОСОБА_4 постановах від 3 червня 2015 року та від 6 квітня 2016 року Верховний Суд України погодився з висновками судів попередніх судових інстанцій про визнання договорів дарування недійсними та висловив правову позицію про те, що за змістом частини третьої статті 203 та частини першої статті 233 ЦК України під час укладення договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного. Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не є вільним і не відповідає його внутрішній волі.

У постанові від 11 листопада 2015 року Верховний Суд України, скасовуючи рішення судів попередніх судових інстанцій та направляючи справу на новий розгляд, зазначав, що під час вирішення справи про визнання договору дарування недійсним суди повинні встановити, чи продовжує проживати позивачка у спірному будинку, чи відбулася фактична передача будинку згідно з умовами договору дарування (зокрема, передача ключів), чи здійснює позивачка особисто оплату комунальних послуг. З'ясування зазначених обставин та їх належна оцінка мають значення для вирішення питання про те, чи дійсно позивачка мала на меті безоплатну передачу відповідачу свого будинку у власність незважаючи на її твердження про спірний будинок як її єдине місце проживання.

Отже, порівняння змісту постанов Верховного Суду України зі змістом ухвали, яку заявниця просить переглянути, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала не відповідає викладеному у вказаних постановах Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах зазаначених заявницею норм матеріального права.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 лютого 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

Н.П. Лященко

А.Г. Ярема