Категорія 27 Доповідач Копаничук С. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючої: Копаничук С.Г.

Суддів: Матківської М.В., Нікушина В.П.

при секретарі: Торбасюк О.І.

за участю представника позивача Бойко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Вінницького міського суду від 16 червня 2015 року,

В с т а н о в и л а :

В жовтні 2014 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 28.03.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступник якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна») і відповідачем було укладено кредитний договір №CL-B02/028/2008, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 29 614,57 доларів США зі сплатою 8,49 % річних до 18.03.2015 року. Зобов'язання за даним договором відповідач виконував неналежним чином, чим допустив станом на 01.10.2014 року заборгованість за тілом кредиту в розмірі 17 320,81 доларів США та 865 802,97 грн. пені, яку банк просить стягнути з відповідача.

В ході розгляду справи,05.05.2015 року позивач збільшив позовні вимоги, просив стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за тілом кредиту ,починаючи з 18.08.2011 року в сумі 17 320,81 долар ., що еквівалентно 403 363,55 грн., а також пеню за період з 23.03.2014 року по 25.03.2015 року в сумі 1 557 062,04 грн ,нараховану на прострочене тіло кредиту і відсотки (18 318 доларів США)

Заочним рішенням Вінницького міського суду від 16.06.2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просить рішення суду скасувати через порушення судом норм матеріального права, посилаючись на те, що суд не врахував, що кредитний договір діє до 25.03.2015 року, відповідач останній раз вносив кошти 18.08.2011 року ,після цього залишилась заборгованість 17 320,81 долар , а тому строк позовної давності за вимогами після сплати позивачем останнього платежу 18.08.2011 року не пропущено.

Заслухавши доповідача, осіб, що беруть участь в справі, перевіривши матеріали справи, рішення суду та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно до договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 24.02.2012 року ОТП «Факторинг Україна» придбало ,а ПАТ «ОТП Банк» відступив право вимоги за кредитним договором № CL-B02/028/2008 від 28.03.2008 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (надалі - банк) та ОСОБА_3Згідно вказаного кредитного договору банк 28.03.2008 року надав ,а відповідач взяв кредит на купівлю автомобіля на суму 29 614,57 доларів США з оплатою за користування фіксованих відсотків -8,49% та по плаваючій ставці FIDR з терміном погашення згідно графіку та кінцевим терміном повернення 18.03.2015 року. Суд встановив ,що згідно розрахунку ,що міститься на а.с.62-63 ,борг відповідача складає заборгованість по кредиту - 17 320, доларів США, заборгованість по відсотках- 997,43 долар США, борг по пені - 66861, 58 грн. всього: 1 557 062,04 грн.

Відмовляючи в стягненні заборгованості , суд першої інстанції виходив з того, що останній платіж на погашення боргу по тілу кредиту та відсотках за користування було здійснено ОСОБА_3 18.05.2011 року, а позивач з даним позовом звернувся до суду 31.10.2014 року, пропустивши трирічний строк для звернення до суду з вимогою про стягнення кредиту ,не заявляючи клопотання про його поновлення .

Однак ,колегія суддів вважає, що суд не зовсім вірно встановив обставини у справі, неправильно застосував норми права і дійшов у частині вимог невірного висновку про відмову у позові.

Згідно ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов?язання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов?язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов?язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Згідно ч. ч. 1 та 4 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити комісію.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами з 20 по 25 число кожного місяця, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13, від 19 березня 2014 року № 6-20цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Встановлено, що останній платіж на суму боржник вчинив 18.08.2011 року в сумі 340,50 доларів США. Загальна сума заборгованості на цю дату складала 17 320,81 долар.

Згідно п.1.9.1 договору кредиту у випадку невиконання позичальником(поручителем)своїх договірних та /чи інших зобов'язань банк мав право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначеній договором частині.

До суду за достроковим стягненням заборгованості позивач звернувся 31.10.2014 року .

Суд першої інстанції невірно оцінив дані розрахунку заборгованості позивача по кредиту (а.с.16,62), оскільки він складений останнім не коректно. Позивач, незважаючи на те, що назвав документ -розрахунок заборгованості ,насправді у стовпчик зазначив дати і суми не заборгованості відповідача за період із 18.04.2008 року по 18.08.2011 року, а дати та суми погашення відповідачем тіла кредиту за цей же період ,що складають суму 12 293,76 долари , а наприкінці вказав залишок заборгованості по тілу кредиту на суму 17 320,81 грн. станом на 18.08.2011 року ,що підлягала сплаті згідно графіку до строку повернення 18.03.2015 року.

Зазначений розрахунок перевіряється арифметичним шляхом : сума кредиту 29 614,57 доларів США мінус всі суми щомісячного погашення відповідачем за період 18.04.2008 року по 18.08.2011 року - 12 293,76 долари дорівнює 17 320,81 долари - залишок тіла кредиту після 18.08.2011 року, що підлягав сплаті згідно графіка до 18.03.2015 року - кінцевого терміну повернення коштів.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.Ч.4 ст.267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно п.1.9.1 договору кредиту у випадку невиконання позичальником(поручителем)своїх договірних та /чи інших зобов'язань банк мав право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначеній договором частині.

Таким чином, заявляючи позов 31.10.2014 року в частині дострокового стягнення заборгованості з кредиту ,позивач пропустив строк позовної давності лише за вимогами щодо частини заборгованості що підлягала сплаті згідно графіка з 18.08.2011 року до 31.10.2011 року на суму 820,9 доларів США ,що знаходяться за межами трьох років до пред'явлення позову .

Щодо частини основної заборгованості після 31.10.2011 року і до дня заявлення позову 31.10.2014 року термін позовної давності не пропущений, оскільки згідно графіку заборгованість позивача по тілу кредиту ,що станом на 31.10.2011 року складала суму 16 499 ,91 долари ,лише починалася ,а не закінчувалася, так як строк повного повернення кредиту - 18.03.2015 року . Таким чином , доводи апеляційної скарги про відсутність пропуску строку щодо вимог, починаючи з 31.10.2011 року , заслуговують на увагу , а висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону ,а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про часткове стягнення заборгованості за основним боргом ,що еквівалентно 16499,91 доларів США на час ухвалення рішення ,що складає суму 409362,77 грн. (17 320 доларів - 820,9 долари = 16 499,91 долар)

Що стосується вимог про стягнення неустойки у вигляді пені ,то необхідно зазначити про те, що належні і допустимі докази , що дозволяли б суду стягнути таку неустойку, позивачем не надані і в матеріалах справи відсутні.

Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання, яке визначається ст. 610 ЦК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 551 ЦК України розмір пені за прострочення виконання грошового зобов'язання визначений у розмірі ,що діяв у відповідний період від суми прострочених виконанням зобов'язань за кожний день прострочення. За загальним правилом, що випливає із Цивільного кодексу України, період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не обмежується.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України та правова позиція Верховного Суду України ,висловлена в постанові від 6 листопада 2013 року по справі № 6-116цс13, предметом якої був спір щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

За таких обставин включення у розрахунок для обрахування пені частини прострочених платежів основної заборгованості, які знаходяться поза межами позовної давності , до додаткової вимоги , не ґрунтується на вимогах закону.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивач з вимогами щодо стягнення відсотків за користування кредитом до суду не звертався, зазначивши їх розмір лише для розрахунку неустойки . При цьому у матеріалах справи відсутні і позивачем не надані будь-які докази щодо розміру цих відсотків, графік їх сплати , що не дає суду можливості перевірити дійсний їх розмір, а сума основного боргу за період з 18.08.2011 року по 01.11.2011 року знаходиться поза межами строку давності ,тому не може бути включена для обрахування пені.

Відповідачем також не надані належні і допустимі докази розміру неустойки, обрахованої за кожен день прострочки у національній валюті України - гривні та в цілому, з врахуванням необхідності переведення боргу у іноземній валюті щоденно в гривню , у зв'язку з офіційними змінами курсу ,що затверджуються Національним банком.

На роз'яснення судом представнику позивача наслідків вчинення чи не вчинення процесуальних дій по з'ясуванню дійсних обставин щодо розміру пені та бази її нарахування , останній своїм правом заявити клопотання про надання таких доказів, не скористався.

За таких обставин позивач не надав необхідних та достатніх доказів для підтвердження своїх вимог в частині стягнення пені, чим позбавив суд можливості задовольнити позовні вимоги в цій частині ,а тому у задоволенні цих вимог слід відмовити за недоведеністю.

Підлягають стягненню з відповідача пропорційно до розміру вимог і понесені позивачем судові витрати відповідно до ст.88 ЦПК України .

Оскільки суд першої інстанції не в повній мірі вірно встановив обставини справи та перевірив їх доказами ,неправильно застосував норми права ,рішення суду не можна визнати законним і обґрунтованим ,а тому останнє в силу ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення - про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 258 ч.2,261,267 ч.1,549,551 ч.2,610 ЦК України, ст. ст. 307, 309, 316 ЦПК України, -

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ТОВ ОТП «Факторинг Україна» задовольнити частково.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16.06.2015 року скасувати.

Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 ,ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1,паспорт НОМЕР_2,виданий 02.07.1999 року Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій області на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором №CL-B02/028/2008 від 28.03.2008 року в сумі 409 362,77 грн. , що еквівалентно 16 499,91 доларів США.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» судові витрати в розмірі 1065,54 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом вірно: