Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П.,

ОстапчукаД.О., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: акціонерне товариство «ОТП Банк», публічне акціонерне товариство «ФІДОБАНК», про стягнення суми боргу

за касаційними скаргами ОСОБА_3 в особі представника, ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 20 січня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що на прохання подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у зв'язку з фінансовими труднощами вона погодилася виконати їх зобов'язання за кредитним договором № ML-201/121/2006 від 30 січня 2006 року, укладеним між ОСОБА_4 та акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» (правонаступником якого є акціонерне товариство «ОТП Банк»), та кредитним договором № 014/13937/5/24442 від 10 жовтня 2008 року, укладеним між ОСОБА_4 та відкритим акціонерним товариством «Ерсте Банк» (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ФІДОБАНК»).

Вимогу про повернення сплаченої нею суми у розмірі 21 766, 61 доларів США, що еквівалентно 258 849, 90 грн, відповідачі не виконали, а тому ОСОБА_3 просила стягнути вказану суму солідарно із ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2014 року позов задоволено. Стягнуто солідарно із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 258 849, 90 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 20 січня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення. Стягнуто із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 36 466 грн із кожного. В іншій частині вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника, посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_5 у касаційній скарзі просить скасувати рішення апеляційного суду в частині задоволення позову про стягнення із неї та ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 36 466 грн із кожного, ухвалити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

У справі встановлено, що 30 січня 2006 року між ОСОБА_4 та АКБ «Райффайзенбанк Україна» (правонаступником якого є АТ «ОТП БАНК») було укладено кредитний договір № ML-201/121/2006, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 17 500,00 доларів США для придбання нерухомого майна, а саме оплати частини вартості квартири за адресою: АДРЕСА_1.

10 жовтня 2008 року між ОСОБА_4 та ВАТ «Ерсте Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ФІДОБАНК») було укладено кредитний договір № 014/13937/5/24442, предметом якого є надання кредитних коштів в сумі 11 479,00 Доларів США на придбання автомобіля Chevrolet АveoTC 58U.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 березня 2014 року, залишеним в силі ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 06 травня 2014 року, придбане за рахунок кредитних коштів майно за кредитними договорами було розділене між колишнім подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_5, визнано право особистої власності за ОСОБА_4 на 26/100 частки квартириАДРЕСА_1 г у м. Запоріжжі, визнано спільною сумісною власністю 74/100 частки квартири, при цьому остаточно за ОСОБА_4 визнано право власності на 63/100 частки квартири, за ОСОБА_5 - на 37/100 часткин квартири. Суд визнав спільним сумісним майном подружжя 74/100 частки квартири, які оплачено за рахунок кредиту, отриманого на потреби сім'ї, 26/100 частки визнано особистою власністю ОСОБА_4 як такі, що придбані ним за рахунок дарунку від 30 січня 2006 року.

Право власності на автомобіль Chevrolet АveoTC 58U визнано за ОСОБА_4 із стягненням з нього на користь ОСОБА_5 вартості її Ѕ частки вказаного автомобіля.

ОСОБА_3як платник за квитанціями банку: № 17 від 30 травня 2006 року на суму 243,00 доларів США, № 20 від 03 липня 2006 року на суму 258,00 доларів США, № 16 від 31 липня 2006 року на суму 250,00 доларів США, № 22 від 29 серпня 2006 року на суму 243,00 доларів США, № 5 від 01 листопада 2006 року на суму 245,00 доларів США, № 14 від 01 грудня 2006 року на суму 245,00 доларів США, № 49 від 15 грудня 2006 року на суму 300,00 доларів США, № 49 від 21 листопада 2007 року на суму 1000,00 доларів США, № 60 від 30 листопада 2007 року на суму 14632,61 доларів США перерахувала на поточний рахунок № 1928,відкритий у комерційному банку «Райффайзенбанк Україна» в погашення кредитної заборгованості за кредитним договором № ML-201/121/2006 від 30 січня 2006 року суми коштів, що загалом становлять 17416,61 доларів США.

ОСОБА_3як платник за квитанціями банку: № 13937/808140 від 08 грудня 2008 року на суму 400,00 доларів США, № 13937/825048 від 11 грудня 2008 року на суму 3000,00 доларів США, № 2180/989019 від 29 січня 2009 року на суму 100,00 доларів США, № 2180/1163808 від 10 березня 2009 року на суму 725,00 доларів США, № 13937/1249092 від 23 березня 2009 року на суму 125,00 доларів США перерахувала на погашення позики за кредитним договором № 014/13937/5/24442 від 10 жовтня 2008 року, що загалом склало суму 4350,00 доларів США.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутність таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 528 ЦК України виконання обов'язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов'язання не випливає обов'язок боржника виконати зобов'язання особисто. У цьому разі кредитор зобов'язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. У разі невиконання або неналежного виконання обов'язку боржника іншою особою цей обов'язок боржник повинен виконати сам. Інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов'язанні і застосовуються положення статей 512-519 цього Кодексу.

Пунктом 4 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника третьою особою.

За змістом зазначених норм матеріального права зобов'язання боржника за його волею може бути ним покладено на іншу особу та у випадку виконання зобов'язання іншою (третьою) особою до цієї особи переходять права та обов'язки кредитора у зобов'язанні.

При цьому підставою для виконання третьою особою зобов'язань за боржника є покладення на цю особу такого зобов'язання боржником, як за власною ініціативою так і за попередньою домовленістю цієї особи з боржником (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-15цс15 від 10 червня 2015 року).

Дійшовши висновку про те, що ОСОБА_3 виконала кредитні зобов'язання подружжя, правова підстава набуття відповідачами грошової суми на погашення кредитів відсутня, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми щодо набуття майна без достатньої правової підстави, апеляційний суд не звернув уваги на те, що підстава виконання обов'язку боржника іншою особою передбачена ст. ст. 512, 528 ЦК України.

ОСОБА_3 зазначає про наявність домовленості між нею та відповідачами щодо погашення їхнього кредитного боргу перед банком, 30 листопада 2007 року ОСОБА_4 видав довіреність ОСОБА_3 на розпорядження коштами, які знаходяться на поточному рахунку НОМЕР_1 в ЗАТ «ОТП Банк» (а. с. 217), що не може свідчити про безпідставність такого виконання.

За змістом ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судами, за договором від 01 грудня 2007 року ОСОБА_3 передала в пожертву ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 15 632 доларів США із цільовим призначенням для погашення заборгованості за кредитним договором № ML-201/121/2006 від 30 січня 2006 року, пожертвувач взяла на себе зобов'язання перерахувати суму пожерти на рахунок обдарованого № 1928 у філії ЗАТ «ОТП Банк» в м. Запоріжжі не пізніше 01 грудня 2007 року. У п. 3.1. договору визначено, що обдаровуваний набуває права власності на пожертву з моменту її прийняття. При цьому під моментом прийняття пожертви сторони розуміють фактичне надходження пожертви на банківський рахунок обдаровуваного.

Оцінюючи зміст договору пожертви, апеляційний суд виходив із того,

що зобов'язання за договором про пожертву та кредитним договором

№ML-201/121/2006 від 30 січня 2006 року виконано згідно заяв позичальника ОСОБА_4 від 21листопада 2007 року та від 30 листопада 2007 року про надання дозволу на дострокове погашення кредитного договору за квитанціями № 49 від 21 листопада 2007 року на суму 1000 доларів США та № 60 від 30листопада 2007 року на суму 14 632, 61 доларів США. З цих підстав суд дійшов висновку про те, що грошові кошти, які були перераховані відповідно до умов договору про пожертву, є дарунком подружжю, кошти були витрачені в інтересах сім'ї, а тому поверненню не підлягають.

Разом з тим, дійшовши правильного висновку про те, що пожертва не підлягає поверненню, суд не навів мотивів, з яких він поширює режим спільної власності відповідачів на пожертву, з огляду на умови договору пожертви.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд не визначився із нормою права, що вирішує спір, не встановив, чи виник у відповідачів обов'язок повернути ОСОБА_3 грошові кошти, якщо так, на якій підставі, розмір цього обов'язку, а тому ухвалене ним рішення підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_3 в особі представника, ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 20 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко