АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2665/16 Справа № 2-о-160/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Куценко Т.Р.
У Х В А Л А

11 липня 2016 року м. Дніпро

Суддя судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області Куценко Т.Р. ознайомившись з апеляційною скаргою ОСОБА_2, заінтересовані особи Управління Держземагенства у м.Дніпропетровську Дніпропетровської області, Головне управління Держземагенства у Дніпропетровській області, Дніпропетровська міська рада, Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру», ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту дійсності державних актів, встановлення факту закладання земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 червня 2015 року дану заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду /а.с.66-67/.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням від 18 червня 2015 року, ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою /а.с.74, 79-80, 83-84/.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2016 року зазначена апеляційна скарга була залишена без руху, з наданням строку для усунення недоліків, а саме апелянту необхідно було сплатити судовий збір та надати апеляційну скаргу в новій редакції з усуненими недоліками, зазначеними в даній ухвалі суду.

З матеріалів справи вбачається, що 25 березня 2016 року до суду надійшла заява разом з якою було надіслано оригінал квитанції про сплату судового збору, однак інші вимоги ухвали суду від 12 лютого 2016 року апелянтом виконанні не були.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2016 року дана апеляційна скарга була залишено без руху ще раз та апелянту було розяснено про необхідність уточнити прохальну частину скарги. Оскільки з матеріалів справи вбачається, що за результатом розгляду заяви судом першої інстанції було 18 червня 2015 року поставнолено лише ухвалу про залишення її без розгляду, тоді як апелянт звернулася з апеляційною скаргою на заочне рішення від 18 червня 2015 року.

Також апелянту необхідно було надати суду апеляційну скаргу в новій редакції з зазначенням в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість ухвали суду (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин) та з зазначенням клопотання особи, яка подала скаргу відносно оскаржуваної ухвали /а.с.100-101/.

З матеріалів справи вбачається, що копія вказаної ухвали неодноразово була направлена апелянту, а саме 29 березня 2016 року, 19 квітня 2016 року, 18 травня 2016 року та 08 червня 2016 року /а.с. 102, 103,105, 106/. Разом з тим, копія ухвали суду від 28 березня 2016 року була направлена за адресою вказаною в апеляційній скарзі та заяві. Крім того, по зазначеній адресі апелянт вже отримувала ухвалу суду від 12 лютого 2016 року, якою дана апеляційна скарга була залишена без руху вперше та на виконання якої надала квитанції про сплату судового збору.

Однак, станом на 11 липня 2016 року вимоги саме ухвали суду від 28 березня 2015 року апелянтом не було виконано.

Відповідно до ч. 3 ст. 27 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) імперативно визначено, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки.

В розумінні положень ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах рівності та змагальності сторін, особа на власний розсуд здійснює своє право на захист і розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами, зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, повинна діяти добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки, зобов'язана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки, зловживання правом не допускається.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, , Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).

Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію. Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Отже, відповідно до ст.ст. 121, 297 ЦПК України в разі невиконання ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху у встановлений строк скарга вважається неподаною та повертається особі, яка її подала.

Разом з тим, розяснюю що також в розумінні положень ст..121, 297 ЦПК України повернення апеляційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

У встановлений строк недоліки апеляційної скарги не усунуті, тому апеляційну скаргу необхідно вважати неподаною та повернути.

Керуючись ст.ст. 121, 297 ЦПК України, суддя, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 червня 2015 року - вважати неподаною та повернути.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Суддя Т.Р. Куценко