Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 333/7765/15 головуючий у 1 інстанції Кулик В.Б.
провадження: № 22-ц /778/2388/16 суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді Осоцького І.І.,

суддів Кухаря С.В., Панкеєва О.В.,

за участю секретаря судового засідання Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 01 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Запорізьке регіональне управління» Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И Л А:

В жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом позовом до відповідача, зазначивши, що 20.02.2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Запорізьке регіональне управління» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено кредитний договір № 16-502-028И від 20.02.2008 року про надання кредитних ресурсів в сумі 292 000 грн.. Також були укладені договір поруки № 16-502-028П/1 від 20.02.2008 року між відповідачем та ОСОБА_3 та договір поруки № 16-502-028П/2 від 20.02.2008 року між відповідачем та ОСОБА_4.

Позивач зазначає, що кредитний договір є недійсним, оскільки його було укладено із вчиненням помилки щодо обставин, які мають істотне значення щодо природи правочину, що порушило право позивача. Так, розмір ставки, зазначений у графіку платежів, є більшим за розмір, встановлений у договорі майже на 2 % (18,59% замість 17%), що порушує права позивача, адже змушує останнього сплачувати більші суми, ніж передбачені договором. Згідно з п. 4 додатку № 1 до кредитного договору, до разових витрат, які сплачує позичальник банку при отриманні кредиту, віднесено комісію за перерахування коштів на поточний рахунок автосалону - 858 грн. 50 коп.; проте, цей платіж не передбачений умовами договору, і є помилкою відповідача, яка має істотне значення щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін.

Відповідач також помилково та незаконно встановив позивачу додаткові непередбачені умовами договору обов'язки по сплаті грошових коштів на користь третіх осіб, які також частково визначені у графіку до сплати (п. 5 додатку № 1 до кредитного договору). Проте, відповідні зобов'язання, встановлені відповідачем для позивача у додатку № 1, не передбачені умовами кредитного договору, є помилкою позивача щодо обставин, які мають істотне значення щодо природи правочину.

Перед укладенням договору відповідач не надав позивачу інформації в письмовій формі про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту.

У звязку з зазначеним, позивач просив суд визнати недійсним кредитний договір № 16-502-028И (гривня) від 10.02.2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Запорізьке регіональне управління» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 01 квітня 2016 року у задоволені позову відмовлено.

ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення його позовні вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд правильно виходив із їх необгрунтованості матеріалами справи.

З матеріалів справи вбачається, що 20.02.2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Запорізьке регіональне управління» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено кредитний договір № 16-502-028И від 20.02.2008 року про надання кредитних ресурсів в сумі 292 000 грн. з оплатою по процентній ставці -17% річних строком до 20.02.2028 року та Додаток № 1 до цього кредитного договору.

Також були укладені договір поруки № 16-502-028П/1 від 20.02.2008 року між відповідачем та ОСОБА_3 та договір поруки № 16-502-028П/2 від 20.02.2008 року між відповідачем та ОСОБА_4.

Позивач зазначає, що кредитний договір є недійсним, оскільки його було укладено із вчиненням помилки щодо обставин, які мають істотне значення щодо природи правочину, що порушило право позивача.

Так, розмір ставки, зазначений у графіку платежів за Додатком № 1 до кредитного договору, є більшим за розмір, встановлений у договорі майже на 2 % (18,59% замість 17%), що порушує права позивача, адже змушує останнього сплачувати більші суми, ніж передбачені договором. Згідно з п. 4 Додатку № 1 до кредитного договору, до разових витрат, які сплачує позичальник банку при отриманні кредиту, віднесено комісію за перерахування коштів на поточний рахунок автосалону - 858 грн. 50 коп.; проте, цей платіж не передбачений умовами договору, і є помилкою відповідача, яка має істотне значення щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін.

Відповідач також помилково та незаконно встановив позивачу додаткові непередбачені умовами договору обов'язки по сплаті грошових коштів на користь третіх осіб, які також частково визначені у графіку до сплати (п. 5 Додатку № 1 до кредитного договору). Проте, відповідні зобов'язання, встановлені відповідачем для позивача у додатку № 1, не передбачені умовами кредитного договору, є помилкою позивача щодо обставин, які мають істотне значення щодо природи правочину.

Перед укладенням договору відповідач не надав позивачу інформації в письмовій формі про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, суд першої інстанції правильно зазначив про відсутність доказів про те, що кредитний договір було укладено внаслідок помилки позичальника кредитних коштів, а також - внаслідок омани працівників Банку.

Нормами ст. 55 Закону України "Про банки та банківську діяльність" встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком.

Згідно вимог норм ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно зі ст. 628 ЦК України.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач під час укладення кредитного договору був ознайомлений з його умовами, оскільки висловив своє волевиявлення на його укладення шляхом підписання кредитного договору.

Згідно п. 7.9 кредитного договору сторони встановили, що невідємною частиною цього договору є Графік зниження розміру заборгованості (Додаток № 1) / а.с.28 /.

Отже всі платежі, які наведені в Додатку № 1 до кредитного договору, слід вважати такими, що передбачені самим кредитним договором, як його невідємною частиною.

Вказаним спростовуються доводи позивача про те, що в Додатку № 1 до кредитного договору передбачені платежі, які не зазначені безпосередньо в тексті самого кредитного договору, що, на думку позивача, є підставою для визнання договору недійсним.

При цьому Додаток № 1 до кредитного договору був підписаний позивачем. В пункті 9 Додатку № 1 вказано про те, що підписанням цього Додатку № 1 позичальник погоджується з умовами кредитування, викладеними у кредитному договорі № 16-502-028И від 20.02.2008 року та Додатку № 1 до нього, визнає та підтверджує, що надана банком та викладена у кредитному договорі та Додатку № 1 до нього інформація щодо умов надання кредиту є повною, вичерпною та зрозумілою для позичальника, не створює для позичальника будь-яких перешкод для належної та у повному обсязі реалізації своїх прав та виконання своїх зобовязань за кредитним договором, та не створює підстав для завдання позичальнику будь-якої можливої моральної чи матеріальної шкоди у випадку реалізації зазначених умов надання кредиту та регламентації цих умов у кредитному договорі та Додатку № 1 до нього / а.с.29-31 /.

Згідно ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

В п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року зазначено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

В п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Отже позивачем в ході розгляду справи не було доведено у встановленому законом порядку того, що з його боку кредитний договір № 16-502-028И від 20.02.2008 року був укладений внаслідок помилки, а з боку Банку внаслідок омани, тому неможливо визнання кредитного договору недійсним з вказаних підстав.

За таких обставин справи, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам норм діючого законодавства і підстав для його скасування не мається.

Доводи апелянта про , те що перед укладенням договору відповідач не надав йому інформації в письмовій формі про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту прийняті до уваги не можуть, так як на час укладення сторонами цього кредитного договору редакція Закону України Про захист прав споживачів таких вимог не містила. Внесення в 2011 році таких вимог до цього Закону України зворотньої сили не мають і застосовані бути не можуть.

Іншим доводам апелянта, які відтворюють його позовні вимоги, дана належна оцінка судом першої інстанції, а тому додаткової аргуметації вони не потребують.

Неявка апелянта в судове засідання при апеляційному перегляді рішення суду у цій справі, належним чином повідомленого про це, що є процесуальним правом останнього, на висновку суду не впливає.

Керуючись ст., ст. 307, 308, 313, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 01 квітня 2016 рокуу цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: