У Х В А Л А

іменем україни

13 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Боянівка Імпекс ЛТД», публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання договору поруки припиненим за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 27 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 08 серпня 2008 року товариство з обмеженою відповідальністю «Боянівка Імпекс ЛТД» (далі - ТОВ «Боянівка Імпекс ЛТД») уклало із публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») генеральний договір, умови якого змінені договором від 07 серпня 2009 року, згідно з яким товариство отримало кредитні кошти у вигляді кредитного ліміту у розмірі 3 500 тис. доларів США. На забезпечення виконання умов цього договору банк 31 серпня 2009 року уклав із ним, позивачем, договір поруки.

Посилаючись на те, що без його згоди до кредитного договору були внесені зміни шляхом підвищення відсоткової ставки за кредитом, що збільшило обсяг його відповідальності, позивач просив визнати договір поруки припиненим з 20 липня 2010 року.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08 липня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 27 травня 2015 року рішення районного суду скасовано. Позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано припиненим з 20 липня 2010 року договір поруки, укладений 31 серпня 2009 року між ОСОБА_3, ТОВ «Боянівка Імпекс ЛТД» та ПАТ «Укрсоцбанк». Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі ПАТ «Укрсоцбанк» просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що, підписавши зміни до договору кредиту від імені ТОВ «Боянівка Імпекс ЛТД», ОСОБА_3 як директор цього товариства підтвердив свою обізнаність із новими умовами та змінами основного зобов'язання, а також про збільшення його відповідальності як поручителя.

Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що зміна умов основного договору відбулась без письмової згоди та повідомлення поручителя, що є підставою для припинення договору поруки. Той факт, що ОСОБА_3 підписував зміни до договору кредиту як директор товариства-позичальника, не звільняло банк від необхідності письмово узгоджувати збільшення обсягу відповідальності безпосередньо із позичальником як фізичною особою.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи попереднє судове рішення апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції вказав на ненадання судом належної правової оцінки положенням п. 6.3 договору поруки у системному зв'язку із п. п. 1.1, 2.1.2 цього договору; не з'ясування, у якій формі відповідно до умов договору поруки мала бути надана згода поручителем на збільшення обсягу його відповідальності, чи така зміна та доповнення умов основного договору можуть здійснюватись без відповідного повідомлення поручителя, який одночасно є директором товариства-позичальника.

Проте апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 214, 316, 338 ЦПК України належним чином не виконав ці вказівки.

Судами встановлено, що 08 серпня 2008 року між ТОВ «Боянівка Імпекс ЛТД» та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено генеральний договір, до якого 07 серпня 2009 року були внесені зміни, відповідно до якого ТОВ «Боянівка Імпекс ЛТД» отримало кредитні кошти у вигляді встановленого ліміту у розмірі 3 500 тис. доларів США, з яким сума ліміту у розмірі 1 млн доларів США за курсом Національного банку України на час укладення договору має бути використана у гривні. Позичальник зобов'язався сплачувати проценти у розмірі, що визначається додатковими договорами, але в будь-якому разі не більше 23 % річних у гривні та 13 % у доларах США.

Від імені ТОВ «Боянівка Імпекс ЛТД» договори підписувались директором - ОСОБА_3

На забезпечення виконання умов цього договору банк 31 серпня 2009 року уклав із ОСОБА_3 договір поруки.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що сторони генерального договору 12 липня 2010 року та 05 серпня 2011 року без його повідомлення та згоди уклали договори № 2 та № 3 про зміну умов цього договору шляхом підвищення відсоткової ставки у доларах США за кредитом, зокрема з 13 % річних до 14 % річних, а в подальшому з 14 % річних до 15 % річних.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Апеляційний суд, задовольняючи позов з тих підстав, що поручитель не надавав письмову згоду на підвищення обсягу його відповідальності, а те, що він підписував зміни до кредитного договору як директор товариства-позичальника не має окремого правового значення, у порушення вимог ст. ст. 57-59, 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив, які дії ОСОБА_3 як поручителя свідчать про те, що він як директор юридичної особи, що взяла кредит, був обізнаний, чи не був обізнаний про збільшення відсоткової ставки та чи дав він згоду на це.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постановах № 6-11цс14 від 26 березня 2014 року, № 6-101цс14 від 22 жовтня 2014 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Суд апеляційної інстанції не дав належної правової оцінки умовам договору поруки, зокрема п. 1.1, яким поручитель зобов'язався солідарно відповідати за виконання позичальником у повному обсязі зобов'язань за генеральним договором про здійснення кредитування від 08 серпня 2008 року з договором № 1 від 07 серпня 2009 року про зміну його умов з наступними додатковими договорами до нього.

Пунктом 6.7 договору поруки сторони засвідчили, що цей договір відображає повне розуміння предмета цього договору та інших питань зазначених у цьому договорі.

Отже, апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України належним чином не перевірив посилань ПАТ «Укрсоцбанк» на те, що, підписуючи договір поруки, ОСОБА_3 погодився із умовами основного кредитного договору щодо збільшення розміру процентної ставки, а також не перевірили та не встановили, яким чином поручитель має бути повідомлений або дати згоду на збільшення обсягу його відповідальності.

Крім того, суд апеляційної інстанції не врахував того, що за змістом п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, а за п. 7 ч. 2 цієї статті - припинення правовідношення.

За положеннями ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до змісту ст. ст. 559, 598 ЦК України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати.

Термін «порука», застосований законодавцем у ч. 1 ст. 559 ЦК України, використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо.

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (ст. ст. 3, 12-15, 20 ЦК України, ст. ст. 3 - 5, 11, 15, 31 ЦПК України) можна зробити висновок про те, що в разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов'язання за договором поруки, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК України, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Крім того, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Висновок апеляційного суду про те, що права поручителя підлягають захисту шляхом припинення договору поруки, тобто за п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України, є помилковим, оскільки це суперечить положенням ст. 16, ч. 1 ст. 559 цього Кодексу.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року № 6-69цс11 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 27 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська