Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 335/5027/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Соболєва І.П.
Провадження № 22-ц/778/4443/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Бабак А.М.,

ОСОБА_2,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь ім. А.М. Кузьміна»

на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна», третя особа Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Запоріжжі, про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна» про відшкодування моральної шкоди.

В позові зазначала, що вона перебувала з відповідачем ПАТ «Дніпроспецсталь» у трудових відносинах з 06.08.1976 року по 15.08.1980 року та з 17.06.1983 року по 22.11.2012 року, а в 2012 році була звільнена у звязку із виходом на пенсію. Внаслідок довготривалої роботи в шкідливих умовах отримала професійне захворювання, а саме, вібраційну хворобу 1-2 ст., хронічне обструктивне захворювання легенів 1-2 ст. (токсико-пиловий бронхіт 1-2 ст., емфізема легенів 1-2 ст.), легеневу недостатність 1 ст. Професійне захворювання виникло внаслідок наявності на робочому місті: пилу переважно фіброгенної дії - 2,5-23,9 мг/м3 (ГДК - 4,0 мг/м3) і вібрації (загальної/локальної) - 104/116 дБ (ГДР - 101/112 дБ). Відповідно до акту МСЕК у результаті професійного захворювання, пов'язаного з виробництвом, їй встановлено третю групу інвалідності з 50 % втрати професійної працездатності.

Вважає, що хворобою та втратою професійної працездатності їй заподіяна моральна шкода, тому що вона постійно відчуває фізичний біль, кашель та задишку, через хворобу вимушена тривалий час знаходитися на лікарняному, проходити численні медичні огляди, лікування, приймати лікарські препарати, не може вести повноцінний образ життя, у неї виникають постійні складнощі у зв'язку із загальною слабкістю, втомою. Вона постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, порушена душевна рівновага, яка виражена у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, що негативно позначається на її душевному стані. Посилаючись на зазначені обставини просила суд стягнути з відповідача спричинену їй моральну шкоду у розмірі 40000грн. та стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2016 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Запоріжжі.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна» на користь ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди у розмірі 40000грн., витрати на правову допомогу у розмірі 1 503грн., а всього стягнуто 41503грн.

Стягнуто з ПАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна» на користь держави судовий збір в сумі 1 378,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ПАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна» звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення представника ПАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна» ОСОБА_4, адвоката позивача ОСОБА_5, представника третьої особи ОСОБА_6, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлені такі обставини та правовідносини.

ОСОБА_3 (07.08.1958 р.н.) має трудовий стаж 36 років, у тому числі перебувала з ПАТ «Дніпроспецсталь» в трудових відносинах: з 06.08.1976 року по 15.08.1980 року, з 17.06.1983 по 22.11.2012.

Працювала у ковальському цеху машиністом крану металургійного виробництва.

Загальний стаж роботи позивача на підприємстві відповідача становить 33 роки 5 місяців в умовах впливу шкідливих факторів.

Медичним висновком Українського Науково-дослідного інституту промислової медицини у м. Кривий Ріг від 03.07.2014 № 1099 підтверджується, що у ОСОБА_3 встановлено професійне захворювання: вібраційна хвороба першого-другого ст., переважно від дії загальної вібрації, з церебрально-периферичним плечолопатковим періатрозом, остеоартрозом дрібних суглобів кистей (далі - вібраційна хвороба), хронічне обструктивне захворювання легень першої ст. (пилотоксичний бронхіт першої ст., емфізема легенів першої ст.) легенева недостатність першого ступеню.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_3 в період виконання трудових обов'язків на підприємстві-відповідачі, через вплив шкідливих виробничих факторів, отримала професійні захворювання, в результаті їй встановлена третя група інвалідності з втратою професійної працездатності ступенем 50%.

З матеріалів справи вбачається, що суд з дотриманням вимог ст. ст. 212 - 215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог та не визнаючи факт спричинення моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок професійних захворювань, всупереч вимогам ст. ст. 10,60 ЦПК України, які зобов'язують його на засадах змагальності доводити свої заперечення переконливими, належними та припустимими доказами, таких доказів не надав, надані позивачем докази не спростував.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами і дійшов обґрунтованого висновку про застосування до цих правовідносин положень ст. 237-1 КЗпП України та ст. ст. 23, 1167 ЦК України. Зокрема, ст. 23 ЦК України містить законодавче визначення поняття моральної шкоди, що не деталізовано у ст. 237-1 КЗпП України, а тому вірно застосована судом.

Відповідно до ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

За положеннями ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог відповідає рішенню Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 р. у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень підпункту "б" підпункту 4 пункту 3 статті 7 Закону України "Про страхові тарифи на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзаців другого, третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (справа про страхові виплати), в якому, зокрема, визначено: положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону" Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23.02.2007 р. 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону " Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" 1105-XIV від 23.09.1999 р.

Конституційний Суд України вважає, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно визначив, що, відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Стаття 237-1 КЗпП України надає право працівникові на відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд виходив із того, що у звязку з професійним захворюванням, яке виникло внаслідок недосконалого технологічного процесу, тривалого стажу роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів на ПАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь ім. A.M. Кузьміна», позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що йому внаслідок професійного захворюванням було встановлено 50% втрату професійної працездатності, у неї змінилися умови життя, що тягнуть за собою зниження життєвої активності, систематичне нездужання і послаблення організму, переживання з приводу погіршення відносин з оточуючими. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд врахував ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань, а саме, значне погіршення стану здоровя позивача, те, що професійна працездатність в звязку з професійним захворюванням втрачена на 50%, тому, виходячи з засад розумності та справедливості стягнув в рахунок відшкодування моральної шкоди 40000грн.

Зазначені висновки відповідають встановленим обставинам справи та вимогам норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Крім того, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції послався не лише на стан здоровя позивача та наслідки професійного захворювання, але врахував і характер, ступінь, тривалість, невідворотність завданих йому страждань, неможливість одужання.

Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, суд, враховуючи конкретні обставини справи, правомірно послався на положення ст. 23 ЦК України, зокрема, щодо врахування вимог розумності та справедливості, та врахував розяснення постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного суду № 5 від 25.05.2001р. та № 1 від 27.02.2009р.

Згідно з розясненнями, викладеними у п. 9 зазначеної постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності вини роботодавця у наявності професійного захворюванням у позивача не можуть спростувати висновки суду з мотивів, наведених вище у цій ухвалі.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 повідомлена підприємством про умови праці, про наявність важких та шкідливих виробничих факторів та свідомо погодилася працювати у вищевказаних умовах, будучи обізнаною про негативні наслідки впливу шкідливих факторів праці на власне здоров`я, продовжувала виконувати роботу в таких умовах тривалий час, тим самим, з власної ініціативи допускала погіршення свого здоров`я, не доводять того, що відповідач не несе відповідальності за завдану позивачу моральну шкоду і не є підставою для скасування рішення суду.

Ці доводи є повторенням обставин, якими відповідач обґрунтовував свої заперечення проти позову, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції та з якою з вищевказаних підстав погоджується суд апеляційної інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на недоведеність факту заподіяння моральної шкоди являються безпідставними. 50% втрата професійної працездатності, яка призвела до фізичних і моральних страждань позивача, що підтверджується такими належними та переконливими наявними у справі доказами як медична документація, тягне обґрунтований висновок про наявність факту спричинення моральної шкоди.

Розмір відшкодування моральної шкоди визначений судом з урахуванням засад розумності та справедливості, а також з урахуванням обставин, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, та не підлягає зменшенню, оскільки відповідач не надав доказів, які спростовують визначений судом першої інстанції розмір відшкодування.

Доводи апеляційної скарги про неправомірність стягнення з ПАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь ім. A.M. Кузьміна» судових витрат є безпідставними, оскільки судові витрати стягнуті у відповідності до ст.ст.84, 88 ЦПК України та документально підтверджені (а.с.61, 62).

Висновки рішення суду першої інстанції в цій частині відповідають нормам ст.ст.84,88 ЦПК України та розясненням п.п.47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014р., де вказано:

Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-VI "Про безоплатну правову допомогу", положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Суд першої інстанції перевірив обсяг наданої правової допомоги, підтверджених документально витрат на її оплату, та вірно стягнув 1503грн. відповідно до наданого адвокатом розрахунку та квитанції про сплату.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь ім. А.М. Кузьміна» відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: