У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромисловий комплекс «Спаський» про витребування майна, стягнення незаконно отриманих доходів, відшкодування завданої моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Новомосковського районного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2015 року, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов'язати ТОВ «Агропромисловий комплекс «Спаський» повернути йому земельну ділянку площею 3,1240 га, що була передана за договором оренди землі №600 від 8 січня 2009 року; стягнути з ТОВ «Агропромисловий комплекс «Спаський» на його користь доходи, які отримані чи могли бути отримані в зв'язку з використанням у 2014 році земельної ділянки у сумі 21373,78 грн; стягнути з ТОВ «Агропромисловий комплекс «Спаський» на його користь в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 3000 грн.

Позов мотивовано тим, що позивачу на праві власності належить земельна ділянка загальною площею 3,1240 гектари, яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та розташована на території Спаської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області.

8 січня 2009 року між ним та ТОВ «Агропромисловий комплекс «Спаський» був укладений договір оренди землі № 600, строк дії договору - до 31 грудня 2013 року. Земельна ділянка була передана ТОВ «Агропромисловий комплекс «Спаський» за актом приймання-передачі, що є додатком до договору оренди землі.

У вересні 2013 року позивач направив відповідачу повідомлення про те, що він не має наміру продовжувати дію договору оренди земельної ділянки на наступний період та просив відповідача не засівати належну йому земельну ділянку після збору врожаю у 2013 році.

21 січня 2014 року він повторно направив ТОВ «АПК «Спаський» повідомлення про те, що не бажає продовжувати дію договору оренди та просив повернути земельну ділянку у відповідності до пункту 6.4.5. договору оренди.

Відповідач вказані вимоги проігнорував, відповіді не надав, земельну ділянку не повернув та продовжив незаконно користуватися нею, зокрема засіяв земельну ділянку озимою пшеницею, що підтверджується актом від 3 червня 2014 року та листом Державної інспекції сільського господарства у Дніпропетровській області від 28 травня 2014 року.

Такими діями відповідач порушив вимоги ст.ст. 17, 19, 27, 31 Закону України «Про оренду землі», що передбачають порядок передачі об'єкта оренди, строк дії договору, захист прав орендаря, порядок відшкодування збитків, порядок припинення договору оренди та наслідки його припинення.

Оскільки загальна площа земельної ділянки складає 3,1240 га, сума доходів, які ТОВ «АПК «Спаський» отримало, або могло отримати від незаконного користування належною позивачу земельною ділянкою становить 21373,78 грн.

Крім того, позивач вважав, що діями відповідача йому було завдано моральної шкоди, оскільки він переніс душевні страждання у зв'язку з порушенням його прав, як власника майна, він не міг використовувати земельну ділянку, не здійснив плани щодо використання земельної ділянки, отримання доходів, тому моральну шкоду оцінив у розмірі - 3 000 грн.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Агропромисловий комплекс «Спаський» на користь ОСОБА_5 в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 600 грн, судові витрати в сумі 243,60 грн, а всього 843,60 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2016 року рішення міськрайонного суду в частині стягнення з ТОВ «Агропромисловий комплекс «Спаський» на користь ОСОБА_5 в рахунок відшкодування моральної шкоди 600 грн, судових витрат у сумі 243,60 грн, а всього - 843,60 грн та відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення доходів, які отримані чи могли бути отримані відповідачем у зв'язку з незаконним користуванням земельною ділянкою у 2014 році скасовано з ухваленням нового рішення. Відмовлено ОСОБА_5 у задоволенні позовних вимог в частині стягнення доходів, які отримані чи могли бути отримані відповідачем у зв'язку з незаконним користуванням земельною ділянкою у 2014 році та в частині стягнення завданої моральної шкоди. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Позивач, не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів розміру завданих йому збитків, тобто, розміру збитків, що визначається відповідною комісією у відповідності до Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам (затверджений Постановою Кабміну України від 19.04.1993 року №284). Крім того, щодо розміру моральної шкоди, то суд першої інстанції прийшов до висновку про часткове задоволення цих вимог у сумі 600 грн, враховуючи вимоги розумності та справедливості.

Скасовуючи рішення місцевого суду з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції безпідставно, при вирішенні позову, перейшов на норми ст.22 ЦК України, чим вийшов за межі позовних вимог у порушення вимог ст. 11 ЦПК України.Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на положення статей 388, 390 ЦК України. Разом з тим, вимоги позивача щодо безпідставного набуття ТОВ «АПК «Спаський» майна не можна обґрунтовувати посиланням на ст. 388 та 390 ЦК України, оскільки, спірні правовідносини виникли з договірних відносин, а тому, не може визнаватись правильним застосування до правовідносин сторін положень цивільного законодавства, якими визначаються правові наслідки набуття, збереження майна без достатньої правової підстави. При цьому, позивач також не врахував, що положення про поширення чинності інституту безпідставного набуття або збереження майна на вимоги про витребування майна власником із чужого незаконного володіння не може застосовуватись як таке, що суперечить спеціальним правилам.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині стягнення доходів, які отримані чи могли бути отримані відповідачем у зв'язку з незаконним користуванням земельною ділянкою у 2014 році належить відмовити, як безпідставних.

Згідно висновків апеляційного суду, місцевим судом не було враховано ті обставини, що спірні правовідносини виникли саме з договірних відносин, а тому, мають регулюватись договором. У даному випадку, умовами укладеного між сторонами договору оренди землі № 600 від 8 січня 2009 року не передбачено відшкодування моральної шкоди, тому вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.

З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитися не можна, оскільки вони зроблені судами без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, оцінки наданих ними доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам процесуального права рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_5 на праві власності належить земельна ділянка площею 3,1240 га, яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Спаської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку, виданим 22 грудня 2003 року.

8 січня 2009 року між ОСОБА_5 та ТОВ «Агропромисловий комплекс «Спаський» був укладений договір оренди землі, відповідно до якого позивач передав в оренду товариству з обмеженою відповідальністю «Агропромисловий комплекс «Спаський» вищезазначену земельну ділянку. Строк дії договору оренди землі встановлений сторонами до 31 грудня 2013 року.

У вересні 2013 року позивач направив відповідачу повідомлення про те, що він не має наміру продовжувати дію договору оренди земельної ділянки на наступний період та просив відповідача не засівати належну йому земельну ділянку після збору врожаю у 2013 році, що підтверджується поштовим повідомленням.

21 січня 2014 року позивач повторно направив ТОВ «АПК «Спаський» повідомлення про те, що не бажає продовжувати дію договору оренди та просив повернути земельну ділянку у відповідності до пункту 6,4.5. договору оренди, що підтверджується листом-повідомленням та поштовим повідомленням.

Сторонами визнані та не заперечувалися ті обставини, що фактично, земельна ділянка повернута позивачу, тому, зазначена обставина не підлягала доказуванню.

Оскільки, судом першої інстанції було встановлено, що земельна ділянка повернута позивачу, то суд вважав за можливе у задоволенні позовних вимог в частині зобов'язання повернути земельну ділянку відмовити.

Звертаючись до суду з даним позовом, в обґрунтування вимог про стягнення з відповідача доходів, які він отримав або міг отримати за час незаконного користування земельною ділянкою у 2014 році позивач посилався на ст.ст. 387, 390 ЦК України, а не на ст. 388 ЦК України, як зазначено апеляційним судом.

Позивач посилався на те, що правовою підставою користування земельною ділянкою відповідачем був договір оренди. Разом з тим, ця підстава існувала лише в межах строку дії цього договору, тобто до 31 грудня 2013 року. Після спливу цього строку, тобто з 1 січня 2014 року земельна ділянка перебувала у користуванні відповідача незаконно, без будь-яких правових підстав. Спір між сторонами виник після закінчення спливу строку дії договору оренди.

Суд першої інстанцій не надав належної оцінки вказаним доводам та відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача доходів, які він отримав або міг отримати за час незаконного користування земельною ділянкою у 2014 році.

Апеляційний суд відмовив у задоволенні цих вимог з інших підстав, ніж відмовлено у позові місцевим судом, зокрема у зв'язку з їх безпідставністю, оскільки спірні правовідносини виникли з договірних відносин і положення ч.1 ст.390 ЦК України до цих правовідносин застосуванню не підлягають.

При цьому, вказані висновки судів належним чином не мотивовані, судами не враховано та не надано оцінки тим обставинам, що спірні правовідносини виникли поза межами строку дії договору, а судом першої інстанції, зокрема було встановлено, що відповідач користувався земельною ділянкою позивача без належної правової підстави.

Суди не визначилися з характером спірних правовідносин та нормою закону, яка підлягає застосуванню. Апеляційний суд обмежився посиланням на те, що норма ч.1 ст. 390 ЦК України на ці правовідносини не поширюється оскільки вони виникли з договірних правовідносин, не спростувавши висновки місцевого суду та не перевіривши доводи позивача, якими він обґрунтовував заявлені вимоги.

За змістом ст. 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадян та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадян та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється КМУ.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

А згідно п.1 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам (надалі Порядок), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 284 від 19 квітня 1993 року, збитки відшкодовуються власникам землі та землекористувачам. Неодержаний дохід це дохід, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення, (викупу) або тимчасового зайняття, обмеження прав, погіршення якості землі або приведення її у непридатність для використання за цільовим призначенням у результаті негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, організацій та громадян.

Пунктом 2 Порядку передбачено, що розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад. Результати роботи комісій оформляються відповідними актами, що затверджуються органами, що створили ці комісії.

Результати роботи комісій оформляються відповідними актами, що затверджуються органами, які створили ці комісії.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд апеляційної інстанції не перевірив висновків місцевого суду, які полягають у тому, що норми ч. 1 ст. 390 ЦК України на спірні правовідносини не розповсюджуються, з тих підстав, що розмір збитків в даному конкретному випадку врегульовано Земельним кодексом України та постановою Кабінету Міністрів України № 284 від 19 квітня 1993 року «Про затвердження Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам».

При цьому, суд першої інстанції, посилаючись на вищевказані норми матеріального права не перевірив та не встановив, чи звертався позивач у встановленому порядку для визначення та відшкодування збитків, не дав оцінки правовим підставам позову та нормам, на які посилався позивач, звертаючись до суду з даним позовом.

Судами попередніх інстанцій не надано мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

В ході розгляду даної справи місцевим та апеляційним судом не дотримано вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не надано належну оцінку зібраним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності.

Зазначене вище свідчить про порушення судом як першої, так і апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, ухвалені судом першої та апеляційної інстанцій рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України їх слід скасувати з передачею справи до місцевого суду на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Новомосковського районного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2015 року, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2016 року скасувати.

Справу передати до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.C. Висоцька
суддіМ.К. Гримич
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська