У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2016 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Попович О.В., розглянувши касаційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «ПроКредитБанк» - Христофорова Олексія Васильовича на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 серпня 2016 року, рішення апеляційного суду Донецької області від 06 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: публічне акціонерне товариство «ПроКредитБанк», про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 25 квітня 2008 року між нею та її дочкою ОСОБА_4 було укладено договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1.

Зазначала, що укладаючи даний договір вважала, що укладає договір довічного утримання та дочка буде утримувати її до смерті. Однак, впродовж п'яти останніх років відповідач не допомагає їй в утриманні квартири, сплаті комунальних послуг, та інших умов, обумовлених перед укладенням договору. Вона 1938 року народження, страждає на ряд захворювань, у тому числі захворювання судин головного мозку, через свій вік помилялася відносно наслідків укладення договору. Волевиявлення на безоплатну передачу у власність відповідачу належної частки квартири у неї не було. При цьому відповідач ніколи не проживала в квартирі, у неї не було ключів від квартири, в квартирі немає її речей, меблів. Крім того, відповідач має свою квартиру, що належить їй на праві власності, проживала і проживає в ній.

Беручи до уваги зазначене, а також враховуючи уточнення позовних вимог просила визнати недійсним договір дарування від 25 квітня 2008 року, укладений між нею та ОСОБА_4, з підстав передбачених ст.ст. 203, 229 ЦК України та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири

№ АДРЕСА_1.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 серпня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування від 25 квітня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Колесник А.І. 25 квітня 2008 року, реєстровий № 937.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 06 жовтня

2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 серпня 2016 року скасовано в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник публічного акціонерного товариства «ПроКредитБанк» (далі - ПАТ «ПроКредитБанк») - Христофоров О.В., посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині визнання недійсним договору дарування від 25 квітня 2008 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанції не оскаржують ся, а тому не підлягають перегляду в касаційному порядку.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ознайомившись із змістом касаційної скарги та змістом оскаржуваних судових рішень, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що оспорюваний договір порушує права позивача та приймаючи до уваги вік позивача, стан її здоров'я, наявність спірного житла, як єдиного, а також той факт, що у власність відповідача спірна квартира передана не була, угода укладена під умовою сплати комунальних послуг, відсутність матеріальної допомоги з боку відповідача, суд вважав доведеними обставини, що

ОСОБА_3 помилялася відносно обставин, що мають істотне значення та вважала, що укладає договір довічного утримання.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як:вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 та ст. ст. 203, 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16.

Враховуючи зазначене та встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини щодо віку, стану здоров'я позивача, потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі, а також наявність у позивача спірного житла як єдиного та відсутності фактичної передачі спірного нерухомого майна, висновок судів попередніх інстанцій про визнання оспорюваного договору недійсним є законним та обґрунтованим.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують та зводяться до переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається представник

ПАТ «ПроКредитБанк» - ХристофоровО.В. у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника публічного акціонерного товариства «ПроКредитБанк» - ХристофороваОлексія Васильовича на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 серпня 2016 року, рішення апеляційного суду Донецької області від 06 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: публічне акціонерне товариство «ПроКредитБанк» про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Попович