АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/5697/2016 Головуючий у суді першої інстанції - Чередніченко Н.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Троц В.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

представника відповідача ГелічВ.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 лютого 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Голосіївського району м. Києва, третя особа: директор Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Голосіївського району м. Києва Омельчук Віталій Володимирович про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 рокуОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Голосіївського району м. Києва про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середньомісячної заробітньої плати за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що згідно Наказу № 53-к від 01.06.1998 вона була прийнята на роботу в поліклініку № 3 ХТМО на посаду лікаря-невропатолога.

13.09.1999 поліклініка для дорослих № 3 ХТМО була реорганізована в поліклініку сімейних лікарів Корчувате КТМО.

Відповідно до Рішення Київради від 07.02.2002 було ліквідовано ТМО та створено ППЗ ПСЛ «Корчувате» Голосіївського району м. Києва. Згодом вищевказана медична установа відповідно до рішення Київради від 17.04.2013 № 119/9176, була реорганізована в Консультативно-діагностичний центр Голосіївського району м. Києва.

В зв'язку з чим позивач 01.11.2013 була прийнята на роботу по переведенню до Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Голосіївського району м. Києва на посаду лікаря-невропатолога філії № 4.

08.06.2015, після хвороби, коли позивач з'явилася на роботу її було повідомлено про звільнення з 08.06.2015 за систематичне невиконання своїх функціональних обов'язків та видали Наказ № 135/к. Позивач вважає своє звільнення незаконним тому вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22.02.2016 у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Вважає, що суд першої інстанції не дав належну оцінку наявним у справі доказам, внаслідок чого ухвалив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права. Вказує, що наказ про звільнення винесений незаконно, враховуючи той факт, що вона не вчиняла дисциплінарного проступку, так, як обслужила виклик та надала медичну допомогу хворому. Вважає, що об'єкт дисциплінарного проступку відсутній, оскільки вона не була ознайомлена з трудовими обов'язками, що виключає проступок взагалі.

Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю і необґрунтованістю та просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача проведено з дотриманням норм чинного законодавства.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_3 працювала лікарем-невропатологом філії № 4 Комунального некомерційного підприємства «Консультативна-діагностичний центр» Голосіївського району м. Києва, згідно Наказу № 560/к від 01.11.2013 (а.с.118), про що було зроблено відповідний запис у трудовій книжці позивача. При цьому слід відмітити, що згідно Листка ознайомлення з записами в трудовій книжці, позивачка претензій щодо записів не мала.

18.11.2014 Наказом № 267/к за невиконання своїх функціональних обов'язків, що проявилося у недбалому зберіганні листків непрацездатності та їх втраті, лікарю-невропатологу ОСОБА_3 оголошено догану, яка останньою не оскаржена в установленому законом порядку (а.с.123).

02.04.2015 ОСОБА_3 не з'явилася на виклик до пацієнта ОСОБА_7, 1934 р.н., якій було діагностовано інсульт.

Відповідно до Наказу № 135/к від 08.06.2015 ОСОБА_3 звільнено за систематичне невиконання своїх функціональних обов'язків.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачена підстава припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, як розірвання трудового договору з працівником у разі систематичного невиконання ним без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до нього раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Застосування цієї норми можливе за умов, що працівником допущено невиконання або неналежне виконання покладених на нього трудових функцій навмисно, зазначене невиконання або неналежне виконання трудових функцій стосується саме трудових обов'язків, визначених трудовим договором, систематичність невиконання обов'язків.

Слід зазначити, що у справах про поновлення на роботі, осіб звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути приводом для звільнення, зокрема, за п. 3 ст. 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст.ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень.

За передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу даного працівника.

Статтею 148 КЗпП України передбачено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці.

Згідно із вимогами ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосоване лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноваженим ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Позивач зазначала, що не вбачає своєї вини у втраті листів непрацездатності, що стало підставою для дисциплінарного стягнення, у вигляді догани.

Проте такі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки виходять за межі заявлених позовних вимог. Так, позивачем не заявлено вимог про скасування наказу про оголошення догани в даній справі, а також не оскаржено цей наказ раніше. Отже, наказ про оголошення позивачу догани є чинним і підстави вважати застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді догани незаконними, відсутні.

На підтвердження свої позовних вимог про невиконання свого обов'язку щодо здійснення виходу за викликом, ОСОБА_3 зазначала наступне.

Як вказано у заяві позивача (а.с.142) пацієнт ОСОБА_7 була лежача хвора, яка потребувала стороннього догляду, перенесла раніше інсульт та інфаркт та неодноразово проходила стаціонарне лікування. Позивач розуміла, що вказана хвора не потребувала термінової госпіталізації, а їй необхідно було призначити комплексне довготривале лікування.

Однак позивач, з її слів, в з'язку з погіршенням стану здоров'я не виконала свого обов'язку, щодо здійснення виходу за викликом. При цьому слід відмітити, що ОСОБА_3 02.04.2015 за медичною допомогою не зверталася, повністю відпрацювала години прийому, і лише о 17.00 год. її забрав додому син. Лише наступного дня позивачка звернулася за медичною допомогою до медичного закладу та була госпіталізована. Проте, залишивши місце свого стаціонарного лікування поїхала відвідувавати пацієнта ОСОБА_7

Дані твердження позивачки ОСОБА_3, стосовно не здійнення виходу за викликом до пацієнта, 02.04.2015, в зв'язку з погіршення свого стану здоров'я є суперечливими, оскільки згідно пояснювальної записки від 20.04.2015 (а.с.88),яка власноручно написана позивачкою, ОСОБА_3 зазначає, що не встигла здійснити виклик до пацієнта, оскільки в неї було два виклики, також вона дописувала звіт за три місяці, а крім того не було службового автомобіля для виїзду на виклик.

У вказаній пояснювальній записці про погіршення здоров'я ОСОБА_3 не йдеться.

В зв'язку з наведеними обставинами, головний лікар КНП «КДЦ» Голосіївського району Омельчук В.В. звернувся з поданням до Голови профспілкового комітету про надання згоди на звільнення лікаря ОСОБА_3 (а.с.91- 92).

У відповідності до Протоколу № 6/1 засідання профспілкового комітету КНП «КДЦ» Голосіївського району м. Києва від 22.04.2015 було розглянуте вищевказане подання щодо надання попередньої згоди на звільнення лікаря-невропатолога ОСОБА_3 філії № 4 КНП «КДЦ» Голосіївського району м. Києва ОСОБА_3 за п. 3 ст. 40 КЗпП України.

При цьому, як вбачається з вказаного протоколу (а.с.94-96) позивач ОСОБА_3 була присутня на засіданні профспілкового комітету та надала свої пояснення вказавши, що не встигла здійснити виклик тому, що готувала звіт за три місяці і не було машини для поїздки на виклик. Крім того ОСОБА_3 вказала, що не справляється зі своїми обов'язками, оскільки працює без допомоги медичної сестри.

Слід зауважити, що про погіршення стану свого здоров'я ОСОБА_3 нічого не вказала.

На вказаному засіданні профспілкового комітету було ухвалено рішення про надання згоди на розірвання трудового договору з лікарем-невропатологом ОСОБА_3

За таких підстав, коли судом першої інстанції встановлено, і це знайшло своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що позивачкою допущена недбалість при виконанні своїх трудових обов'язків, а тому з урахуванням раніше застосованого до позивача стягнення у вигляді догани, звільнення позивачки за п. 3 ст. 40 КЗпП України, проведено відповідачем з дотриманням вимог трудового законодавства.

При цьому, суд також обґрунтовано не прийняв до уваги пояснення позивачки щодо упередженого ставлення до неї, оскільки вказані твердження позивача не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, за відсутності належних і допустимих доказів.

У зв'язку з вищевикладеним, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи позивачки, викладені в апеляційній скарзі. При цьому, також слід зазначити, що викладені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують та законність рішення не впливають.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І.Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва