Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" квітня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Ластовки Н.Д.,

при секретарі Фузік Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Дніпровського районного суду м. Києва подання державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві - Шеремет Ю.М., заінтересовані особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про примусове проникнення до житла боржника , -

в с т а н о в и в:

Державний виконавець відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Шеремет Ю.М. звернувся до суду з поданням про надання дозволу ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві на примусове проникнення в квартиру АДРЕСА_1, яка, на праві приватної власності належить боржнику ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мотивуючи вимоги тим, що в провадженні Відділу Державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві знаходиться виконавчий лист № 755/23791/14-ц, виданий Дніпровським районним судом м. Києва 15.07.2014 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 1988461,82 грн., складність виконання виконавчого листа полягає у тому, що державним виконавцем було здійснено виходи за адресою місця проживання боржника з метою опису та арешту майна боржника, але колишньою дружиною боржника ОСОБА_4 не надано доступ до житла, 04.11.2015 року боржник повідомив, що має намір погасити борг найкоротший термін, станом на 21.03.2016 року боржником на користь стягувача сплачено 1938,68 грн., боржник ухиляється від виконання зобов'язань перед стягувачем, іншого майна, яке б належало боржнику на праві приватної власності, окрім спірної квартири, за рахунок якого можна погасити борг перед стягувачем, державним виконавцем не виявлено, у зв'язку з чим виникла потреба у примусовому проникненні до житла.

За нормами ч. 2 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України суд негайно розглядає подання, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

В судовому засіданні державний виконавець відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Шеремет Ю.М. підтримала заявлені вимоги, з підстав викладених в поданні та просила їх задовольнити.

Представник зацікавленої особи ОСОБА_2 в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення подання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Шеремет Ю.М. з підстав його обґрунтованості.

Представник зацікавленої особи ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував у задоволенні подання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Шеремет Ю.М., додатково пояснив, що боржник ОСОБА_3 не проживає у спірній квартирі, його речі в квартирі відсутні, у спірній квартирі проживає його колишня дружина з трьома неповнолітніми дітьми, боржник визнає суму боргу та має намір його погасити, незначну суму він погасив, на виклики державного виконавця він з'являється та не ухиляється від сплати боргу.

Представник зацікавленої особи ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечувала у задоволенні подання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Шеремет Ю.М., додатково пояснила, що ОСОБА_4, яка являється колишньою дружиною боржника ОСОБА_3 проживає у спірній квартирі разом з трьома неповнолітніми дітьми, при цьому, боржник разом з ними не проживає, його речі відсутні, а тому входження в квартиру порушить її права та права неповнолітніх дітей, що може вплинути на їх психологічний стан, опис майна не дасть необхідного результату, оскільки речі боржника відсутні, а тому цей вид заходу державного виконавця є неспівмірним та не дасть необхідного результату.

Згідно з положеннями ч.1 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржнику від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи за поданням державного виконавця.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані по справі докази, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 2 Закону України „Про виконавче провадження" примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

17.08.2015 року головним державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Дніпровського РУЮ у м. Києві Шеремет Ю.М., винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 48454047, щодо примусового виконання виконавчого листа № 755/23791/14-ц, виданого 15.07.2015 року Дніпровським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 1988461,82 грн.

17.08.2015 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Як убачається з матеріалів справи, державним виконавцем проводилися виклики боржника з вимогою з'явитися до державного виконавця для сплати боргу за виконавчим листом, на що ОСОБА_3 04.11.2015 року з'явився та повідомив, що визнає заборгованість та має намір її погасити. (а.с. 230,231,236).

Відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно за боржником зареєстрована - квартира АДРЕСА_1, на яку накладено арешт. (а.с. 227-229)

Згідно інформаційних довідок, на запити державного виконавця, інший вид власності у боржника відсутній.

Згідно довідки Форми 3 в спірній квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4, 1982 року народження, та неповнолітні діти - ОСОБА_6, 2013 року народження, ОСОБА_7, 2013 року народження, ОСОБА_8, 2012 року народження. (а.с. 237)

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 повідомила державного виконавця про те, що у спірній квартири боржник не проживає з 2014 року, його місце проживання їй не відомо, що підтверджується письмовою заявою, долученою до матеріалів справи. (а.с. 245)

23.02.2016 року державним виконавцем було здійснено вихід за місцем проживання боржника ОСОБА_3, а саме за адресою: АДРЕСА_1, на що складено акт державного виконавця, в якому значиться, що допуск до житла боржника не було надано колишньою дружиною боржника ОСОБА_4 (а.с. 247)

Державний виконавець вказав, що рішення суду на даний час не виконано, боржник ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на неї рішенням суду, при цьому державним виконавцем проводилися всі необхідні заходи примусового виконання рішення суду, а тому виникла необхідність у проникненні до житла та опису майна боржника.

В порядку ст. 88 Закону України „Про виконавче провадження" передбачена відповідальність за невиконання законних вимог державного виконавця та порушення вимог цього Закону, а саме за невиконання законних вимог державного виконавця громадянами чи посадовими особами, неподання або подання неправдивих відомостей про доходи та майновий стан боржника, а також неповідомлення боржником про зміну місця роботи (знаходження), якщо ці дії не мають ознак злочину, а також за неявку без поважних причин за викликом державного виконавця на винних осіб за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби накладається штраф від десяти до тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у порядку, передбаченому законом.

У разі наявності ознак злочину у діях особи, яка умисно перешкоджає виконанню рішення чи іншим чином порушує вимоги законодавства про виконавче провадження, державний виконавець складає акт про порушення і надсилає до відповідних правоохоронних органів подання про притягнення винної особи до кримінальної відповідальності.

Кожному гарантується недоторканність житла; не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду (частини перша, друга статті 30 Конституції України).

Відповідно до статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року)

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду з поданням про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання.

Судом встановлено, що боржник ОСОБА_3 не заперечує, що в нього існує борг перед стувачем ОСОБА_2 та має намір його погашати, деяка частка боргу відшкодована на користь стягувача, також боржник з'являвся на виклик державного виконавця та надавав свої письмові пояснення.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Державним виконавцем у процесі здійснення виконавчого провадження накладено арешт на спірну квартири, отже здійснення контролю у вигляді накладення заборони на відчуження нерухомого майна боржника, державним виконавцем проведено.

Проникнення до житла боржника державним виконавцем мотивовано тим, що необхідно провести опис та арешт майна боржника для подальшої її реалізації в рахунок погашення боргу.

Частиною першою ст.383 Цивільного кодексу України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва.

Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Представниками зацікавлених осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вказувалось, що в спірній квартирі речі та майно боржника відсутні, ОСОБА_3 не проживає у спірній квартирі, в ній зареєстровані та проживають його колишня дружина ОСОБА_4 з трьома неповнолітніми дітьми, що також підтверджується довідкою Форми 3, долученої до матеріалів справи.

Відповідно до правових позиції Європейського суду з прав людини, а саме до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру не є доказом того, що у зазначеній квартирі містяться його речі та майно, яке може слугувати для опису та арешту державного виконавця, проте у спірній квартирі проживає колишня дружина боржника разом з неповнолітніми дітьми, а тому дії державного виконавця можуть вплину на їх інтереси, як на неповнолітніх дітей так і на особу, яка не являється стороною виконавчого провадження.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що подання державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві - Шеремет Ю.М., заінтересовані особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_9 не підлягає задоволенню, оскільки державними виконавцями не вжито повний обсяг заходів, визначених законодавством про виконавче провадження щодо примусового виконання судового рішення, невикористанні всі права надані державним виконавцям, спрямованих на своєчасне та повне вчинення виконавчих дій, а зазначений вид заходу примусового виконання рішення суду у вигляді примусового проникнення до житла боржника може вплинути на осіб, які не є сторонами виконавчого провадження та може порушити інтереси неповнолітніх дітей, що є неспівмірним з обраним державним виконавцем заходом примусового виконання рішення суду.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 209-210, 376 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

В задоволенні подання державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві - Шеремет Ю.М., заінтересовані особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про примусове проникнення до житла боржника відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду міста Києва протягом п'яти днів з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Дніпровський районний суд міста Києва. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

С у д д я: