Справа № 447/2038/15 Головуючий у 1 інстанції: Березюк Г.М.
Провадження № 22-ц/783/3155/16 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 18 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні господарством та забрудненні навколишнього середовища, -

в с т а н о в и л а:

В серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просить зобов'язати відповідача не чинити перешкод у забрудненні навколишнього середовища для нього та мешканців села Крупсько, шляхом заборони вести фермерське господарство в центрі села та зобов'язати відповідача негайно припинити зайняття фермерською діяльністю в селі Крупсько Миколаївського району Львівської області відповідно до чинного законодавства, шляхом вивезення великої рогатої худоби та свиней у викуплені ним - ОСОБА_4 приміщення, які належать йому на праві приватної власності та знаходяться на господарському дворі колишнього колгоспу «Дністер». В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що проживає у с. Крупсько Миколаївського району Львівської області, де по сусідству з ним знаходяться нежитлові будівлі, які придбав відповідач і став розводити велику рогату худобу (ВРХ) та свиней. Така діяльність відповідача створює йому незручності, оскільки від значної кількості свиней (більше 10 голів) та великої рогатої худоби (більше 7 голів) стоїть неприємний запах та сморід, тварини постійно верещать, мукають, справляють свої природні потреби. Територія господарства знаходиться в антисанітарному стані. В порушення антисанітарних норм гноярня розміщена на відстані 8 м. від його - позивача криниці та на відстані 10 м. від його житлового будинку. Через нестерпний запах нечистот вивісити білизну після прання не можливо, адже після висихання чути запах свинячої сечі. Крім того, при вивезенні гною залишки потрапляють на громадську вулицю, що створює неприємні запахи та відповідно забруднює навколишнє середовище. Неодноразові звернення до відповідача з вимогою припинити розведення ВРХ та свиней у центрі села між жилими будинками залишені без реагування. Безрезультатними виявились і звернення із заявами в сільську раду та в Миколаївський РВ ГУМВСУ у Львівській області з приводу незаконної діяльності ОСОБА_4

Оскаржуваним рішенням в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні господарством та забрудненні навколишнього середовища відмовлена за недоведеністю.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, вважає його незаконним та суперечливим щодо з'ясованих обставин справи. Зазначає, що суд розглядаючи даний позов не дослідив його предмет, і у своєму рішенні зазначив, що господарство відповідача не є фермерським. Вважає, що надав суду першої інстанції достатньо доказів, що відповідач займається фермерською діяльністю. Суд дійшов неправильного висновку про те, що відповідач не ствроює йому та та іншим жителям села незручності через антисанітарний стан свого господарства, оскільки у ч. 1 ст. 103, ст. 104 Земельного Кодексу України чітко вказано, що власники земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно із ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до Закону України «Про охорону навколишнього середовища» саме місцеві ради несуть відповідальність за стан навколишнього середовища та в силу вимог ч. 1 ст. 45 ЦПК України в межах своєї компетенції вони мають право звернутися до суду.

Згідно статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Як вбачається з матеріалів справи - позовної заяви, позивач ОСОБА_2 визначив відповідачем ОСОБА_4, а Крупську сільську раду Миколаївського району Львівської області зацікавленою особою в даній справі (а.с. 2-8).

При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 тривалий час існують неприязні відносини з приводу діяльності останнього по утриманню великої кількості свійських тварин у сусідньому домогосподарстві. Дана обставина стверджується неодноразовими скаргами, поданими ОСОБА_2 у сільську раду, в Миколаївський РВ ГУМВСУ у Львівсьікй області.

Згідно акту комісійного обстеження проведеного по заяві ОСОБА_2 від 28.08.2014 року комісія, скликана Крупською сільською радою на вимогу Миколаївської районної державної адміністрації від 04.09.2014 року № 02-13/Я-60-1943/10, в ході обстеження встановила, що житель с. Крупсько ОСОБА_4 незаконно побудував господарські споруди, без рішення сільської ради, де утримує велику рогату худобу та свині. Територія господарства знаходиться в антисанітарному стані. Гноярня розміщена на відстані 8 м. від криниці ОСОБА_2 та на відстані 10 м. від житлового будинку ОСОБА_2, що є порушенням Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць. При обстеженні прилеглої території зафіксовано зливи рідких відходів, а саме - гноївки на АДРЕСА_1, а також витік побутових стоків в придорожню канаву (а.с. 11).

З акту розгляду скарг ОСОБА_2 і ОСОБА_6 від 13.05.2013 року вбачається, що комісія Крупської сільської ради в складі: Гаврильчака Р.Л. - сільського голови, Давидович О.Я. - спеціаліста другої категорії сільської ради, Городецького А.Я. - депутата сільської ради встановила обставини, викладені у зверненнях ОСОБА_2 і ОСОБА_6 та дійшла висновку - рекомендувати ОСОБА_4 перевести свиней в стайню біля свого будинку, а ВРХ на місце свиней в стайню біля сусідів. При збільшенні поголів'я ВРХ та свиней використовувати викуплені приміщення, які належать йому на праві приватної власності і знаходяться на господарському дворі колишнього місцевого колгоспу «Дністер» (а.с. 12).

Відповідно до акту від 25.05.2015 року щодо розгляду скарги ОСОБА_2, комісія Крупської сільської ради в складі Оприска В.Я. - голови комісії, члена постійно діючої комісії по врегулюванню земельних відносин, Гаврильчака Р.Л. - сільського голови, Давидович О.Я.- спеціаліста 2 категорії, землевпорядника сільської ради, голови комісії по врегулюванню земельних відносин, Городецького А.Я. - депутата округу, Левчук К.П. - головного санітарного лікаря Миколаївського міжрайонного управління головного управління держсанепідемслужби у Львівській області, Васільєва В.В. - дільничного інспектора Миколаївського РВ ГУМВСУ у Львівській області, при виході на місце не змогла провести обстеження в зв'язку з тим, що зі сторони ОСОБА_4 була створена перепона роботі комісії, а саме: погрожуючи фізичною розправою ОСОБА_4 не допустив членів комісії не тільки на своє подвір'я, а й на прилеглу територію - громадську вулицю. Комісія рекомендувала ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зустрітися в сільській раді і дійти спільної згоди та вирішити проблему мирним шляхом, а при збільшенні поголів'я ВРХ та свиней використовувати викуплені приміщення, які належать йому на праві приватної власності і знаходяться на господарському дворі колишнього колгоспу «Дністер» (а.с. 13).

Як вбачається із витягу з погосподарської книги № 7 Крупської сільської ради Миколаївського району Львівської області в господарстві ОСОБА_4 в АДРЕСА_1, в розділі ІV «Худоба та птиця в приватній власності об'єкта на 1 січня 2015 року» записано: велика рогата худоба всього - 9 шт., свині - 13 шт., свиноматки від 9 місяців і старші - 4 шт., поросята до 2 місяців - 8 шт. В додатковій інформації куплена корова 01.07.2015 року (а.с. 60).

Згідно довідки № 1037, виданої 24.11.2015 року виконкомом Крупської сільської ради Миколаївського району Львівської області, станом на 01.10.2015 року ОСОБА_4 в своєму господарстві утримував шість корів, які збережені на даний час (а.с. 61).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Крупської сільської ради Миколаївського району Львівської області № 11 від 30.03.1999 року ОСОБА_13 дозволено провести будівництво господарської будівлі в складі: приміщення для утримання худоби і птиці, приміщення для приготування кормів та господарського навісу на раніше закріпленій за нею присадибній ділянці. Як вбачається із проекту забудови земельної ділянки, складеного на підставі вказаного рішення, дана земельна ділянка межує із землями ОСОБА_16, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 (а.с. 106, 107, 108, 109).

Відповідач ОСОБА_4 не заперечує здійснення ним утримання свійських тварин в господарських приміщеннях на земельній ділянці, яка межує із земельною ділянкою позивача ОСОБА_2

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ОСОБА_2 не подано жодних доказів про зайняття відповідачем ОСОБА_4 фермерською діяльністю, створення ним фермерського господарства «Рудковський», не здобуто таких доказів і судом під час судового розгляду даного спору.

Крім того, районний суд зазначив, що позовна вимога ОСОБА_2 про зобов'язання фізичної особи-підприємця фермерського господарства «Рудковський» ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, мешканця АДРЕСА_1, не чинити перешкод у забрудненні навколишнього середовища для нього - позивача та мешканців села Крупсько, шляхом заборони вести фермерське господарство в центрі села, судом не може бути задоволена, так як за змістом є суперечливою та не відповідає вимогам закону. Суд не вправі зобов'язувати особу не чинити перешкод у забрудненні навколишнього середовища, оскільки це порушуватиме вимоги законодавства щодо охорони навколишнього природного середовища.

Клегія суддів погоджується з такими висновками районного суду виходячи з наступного.

Згідно ст. 22 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» від 24 лютого 1994 року, органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації та громадяни зобов'язані утримувати надані в користування чи належні їм на праві власності земельні ділянки і території відповідно до вимог санітарних норм.

З метою запобігання забруднення та інфікування навколишнього середовища Державними санітарними правилами планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров'я України від 19.06.1996 року № 173 передбачено створення санітарно-захисної зони від сільськогосподарських підприємств до жилої забудови та прирівняних до неї об'єктів залежно від кількості поголів'я тварин, зокрема при створенні свиноферм із кількістю поголів'я 15 тварин - 75 м, 100 тварин - 150 м, понад 200 тварин - 500 м.

Нормами ст. 41 Конституції України, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 293 ЦК України передбачено право особи на повагу до житла і до приватного життя, на безпечне для життя і здоров'я довкілля.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач відповідного дозволу на утворення свиноферми чи стайні для вирощування поголів'я ВРХ на власній земельній ділянці, чи закріпленій за ОСОБА_14 для будівництва індивідуального житлового будинку і господарських будівель, не отримував, а утримання поголів'я ВРХ та свиней здійснюється ним з порушенням діючих санітарних правил.

Колегія суддів погоджується з доводами позивача, що відповідач у справі порушує норми добросусідства, так як займається діяльностю по вирощуванню ВРХ та свиней на своїй (вірніше - ОСОБА_14) ділянці, оскільки здійснення такої діяльності може призвести до шкідливого впливу на здоров'я людей, тварин та навколишнє середовище в цілому.

Разом з тим, такий спосіб захисту особистих немайнових прав громадян, як зобов'язання відповідача, як зазначив позивач - власника фермерського господарства, не чинити перешкод у забрудненні навколишнього середовища для нього та мешканців села шляхом заборони вести фермерське господарство в центрі села та зобов'язати відповідача негайно припинити зайняття фермерською діяльністю не передбачений чинним законодавством, з огляду на наступне.

Правові основи прийняття рішень про обмеження, тимчасову заборону (зупинення) чи припинення діяльності підприємств, установ, організацій і об'єктів незалежно від форм власності у разі порушення ними законодавства про охорону навколишнього природного середовища визначаються Порядком обмеження, тимчасової заборони (зупинення) чи припинення діяльності підприємств, установ, організацій і об'єктів у разі порушення ними законодавства про охорону навколишнього природного середовища, що затверджений Постановою Верховної Ради України від 29 жовтня 1992 року № 2751-XII (далі - Порядок).

Згідно з п. 2 Порядку діяльність підприємств, що здійснюється з порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища, може бути:

обмежена - на певний період (до виконання необхідних природоохоронних заходів) встановлюються зменшені обсяги викидів і скидів забруднюючих речовин та розміщення відходів у цілому по підприємству чи по окремих його цехах (дільницях) і одиницях обладнання;

тимчасово заборонена (зупинена) до виконання необхідних природоохоронних заходів зупиняється експлуатація підприємства чи окремих його цехів (дільниць) і одиниць обладнання;

припинена - повністю припиняється експлуатація підприємства чи окремих його цехів (дільниць) і одиниць обладнання.

За п. 3 Порядку рішення про обмеження, тимчасову заборону (зупинення) та припинення діяльності підприємств у разі порушення ними законодавства про охорону навколишнього природного середовища приймають у межах своєї компетенції Кабінет Міністрів України, Верховна Рада Республіки Крим, місцеві органи державної виконавчої влади, Міністерство охорони навколишнього природного середовища України та його органи на місцях, органи державного санітарно-епідеміологічного нагляду, інші спеціально уповноважені державні органи та органи місцевого самоврядування.

За п. 11 Порядку в судовому порядку рішення про обмеження, тимчасову заборону (зупинення) чи припинення діяльності підприємств звязку з порушенням санітарних норм може бути оскаржене.

Зацікавленою особою також може бути оскаржене рішення про відмову в обмежені, заборони чи припинені діяльності підприємства або предявлено позов про відшкодування шкоди заподіяної в наслідок порушення санітарних норм та правил.

Таким чином, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, правильно виходив з того, що вирішення в судовому порядку питання про обмеження, тимчасову заборону (зупинення) та припинення діяльності підприємств у разі порушення ними законодавства про охорону навколишнього природного середовища за зверненням громадян у судовому порядку суперечить встановленому для цього питання порядку та способам захисту права, передбаченим ст. 16 ЦК України.

Крім того, як встановлено вище районним судом, позивач не представив, відповідач заперечує, а суд першої інстанції не здобув доказів про те, що відповідач ОСОБА_4 займається фермерським господарством.

Не представлено таких доказів і в суд апеляційної інстанції.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, були належним чином досліджені судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача та його представника з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2відхилити.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 18 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.