АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа 761/23658/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/6634/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Савицький О.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

21 квітня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А.

Суддів - Прокопчук Н.О., Саліхова В.В.,

при секретарі - П'ятничук В.Г.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю, усунення від права на спадкування та зміну черговості права на спадкування,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 березня 2016 року позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання в період з 1 березня 1990 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу громадянина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 та громадянки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

Змінено черговість права на спадкування, визнано за ОСОБА_3 право на спадкування майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_5 із спадкоємцями першої черги.

В решті позову відмовлено.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 березня 2016 року вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про встановлення факту ухилення ОСОБА_4. від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця ОСОБА_5, усунути відповідача від права на спадкування після смерті батька, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

ОСОБА_4 також подав апеляційну скаргу та просив рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що рішення суду ґрунтується лише на сумнівних показах свідків. Крім того, в матеріалах наявне свідоцтво про розірвання шлюбу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, датоване 26 квітня 1990 року, а тому встановлення факту проживання його батька з позивачкою однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1 березня 1990 року є незаконним.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційних скарг, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає, апеляційна скарга ОСОБА_4. підлягає задоволенню частково.

Судом встановлено, що у серпні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про встановлення факту проживання однією сім'єю, усунення від права на спадкування та зміну черговості права на спадкування, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що встановлення факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_5 необхідне їй для одержання нею права на спадкування.

Зазначила, що у період з 1 березня 1990 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5. При цьому вказує, що разом з померлим вони вели спільне господарство, відпочивали під час відпусток, влаштовували сімейні свята, до 2014 року періодично проживали в будинку за адресою:АДРЕСА_2, або за місцем реєстрації позивача за адресою: АДРЕСА_1, а з 2014 року у зв'язку з хворобою ОСОБА_5 та неможливістю утримувати приватний будинок - за адресою реєстрації ОСОБА_3. Разом з ними також проживали діти позивача, у вихованні та матеріальному утриманні яких брав участь померлий ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 помер. Після його смерті залишилась спадщина у вигляді будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. На підставі заяви відповідача про прийняття спадщини після померлого батька, Першою державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 948/2015.

Зазначила, що син ОСОБА_4., в порушення обов'язку, встановленого ч. 1 ст. 202 СК України, про непрацездатного батька не турбувався, кошти на його утримання не надавав та взагалі стосунків з батьком не підтримував майже до його смерті, у зв'язку з чим, на її думку, він не має права на спадкування після смерті батька.

Крім того, оскільки з 2009 року позивач опікувалась, матеріально забезпечувала, а також надавала іншу допомогу ОСОБА_5, який через похилий вік та тяжку хворобу був у безпорадному стані, вона вважає, що в силу положень ч. 2 ст. 1259 ЦК України, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги.

У зв'язку із викладеним, просила суд встановити факт проживання ОСОБА_3 однією сім'єю без шлюбу з ОСОБА_5 у період з 1 березня 1990 року по ІНФОРМАЦІЯ_4, надати їй право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5, , встановити факт ухиляння сина померлого ОСОБА_5 від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця та усунути його від права на спадкування за законом.

Судом встановлено, що позивач з 1 березня 1990 року проживала з ОСОБА_5 однією сім'єю як чоловік та дружина, були пов'язані спільним побутом та мали взаємні права та обов'язки до ІНФОРМАЦІЯ_4, до смерті ОСОБА_5

Також судом встановлено, що з 2009 року позивач опікувалась, матеріально забезпечувала, а також надавала іншу допомогу ОСОБА_5, який через похилий вік та хворобу потребував сторонньої допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 від 16 червня 2015 року.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме: 5/8 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 що належали на праві власності померлому ОСОБА_5 на праві власності, про що свідчить копія Договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першою Київської державної нотаріальної контори Барановською Г.С. 7 серпня 1979 року, зареєстрованого в реєстрі за № 5ДН-7583.

З матеріалів справи вбачається, що померлий потребував сторонньої допомоги, що підтверджуються копією Виписки Київської міської клінічної лікарні № 5 із медичної карти стаціонарного хворого за № 1362 від 27 лютого 2015 року, копією Виписки терапевтичного відділення Київської міської клінічної лікарні № 7 з історії хвороби за № 2929 від 30 квітня 2015 року, листом головного лікаря Київської міської клінічної лікарні № 7 від 25 січня 2016 року, листом головного лікаря Київської міської клінічної лікарні № 5 від 2 лютого 2016 року, а також листом Директора Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва від 8 лютого 2016 року.

Спадкоємцем першої черги за законом після померлого ОСОБА_5 є ОСОБА_4., який є його сином, що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2 від 14 жовтня 1987 року.

Як вбачається з копій матеріалів спадкової справи № 948/2015 щодо майна померлого ОСОБА_5, відповідачем 28 липня 2015 року, а позивачем 3 грудня 2015 року подано заяви до Першої Київської державної нотаріальної контори про прийняття спадкового майна після смерті спадкодавця.

21 січня 2016 року відповідачем подано заяву до Першої Київської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом.

21 січня 2016 року державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме: відмовлено відповідачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 5/8 часток житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 у зв'язку з ненаданням правовстановлюючих документів про належність померлому вищевказаної частки житлового будинку, не встановленням місця відкриття спадщини та наявністю в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва цивільної справи № 2/761/8417/2015 за позовом ОСОБА_3 до Територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, третя особа:ОСОБА_4., про визнання права власності за набувальною давністю.

За положенням ч.1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно роз'яснень, які містяться в п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року за № 7, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали разом із спадкоємцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК України.

За ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до положень ч. 3 та ч. 5 ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Частиною 2 ст. 1259 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Задовольняючи позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім'єю та зміни черговості права на спадкування, суд першої інстанції виходив того, що вони обґрунтовані та підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами: фотокартками, копією запрошення на реєстрацію шлюбу за їх спільною заявою, показами допитаних в судовому засіданні свідків.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині встановлення факту ухилення ОСОБА_4. від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, усунення від права на спадкування сина померлого суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження умисного ухилення відповідача від утримання свого батька.

Колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про відсутність факту ухилення від виконання обов'язку щодо утримання померлого ОСОБА_5 , так як ці вимоги підтверджуються показами свідків з огляду на наступне.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в її умисних діях чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини. Крім того, при розгляді таких справ суду належить з'ясовувати чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 в останні роки життя потребував сторонньої допомоги.

З показів свідків вбачається, що відповідач періодично спілкувався з батьком ОСОБА_5 та пропонував матеріальну допомогу, від якої останній відмовлявся.

Крім того, з показів свідків також встановлено, що за останні роки життя, коли померлий потребував сторонньої допомоги, таку допомогу йому надавала позивач, вважаючи його своїм чоловіком.

Доказів того, що померлий ОСОБА_5 потребував допомоги саме свого сина, а останній ухилявся від надання такої допомоги, позивачем не надано.

Також колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги ОСОБА_5, що позивачем не доведено факту знаходження померлого у безпорадному стану, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_5 хворів, потребував допомоги, що підтверджується випискою Київської міської клінічної лікарні № 5 із медичної карти стаціонарного хворого за № 1362 від 27 лютого 2015 року, копією Виписки терапевтичного відділення Київської міської клінічної лікарні № 7 з історії хвороби за № 2929 від 30 квітня 2015 року, листом головного лікаря Київської міської клінічної лікарні № 7 від 25 січня 2016 року, листом головного лікаря Київської міської клінічної лікарні № 5 від 2 лютого 2016 року, а також листом Директора Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва від 8 лютого 2016 року.

Посилання ОСОБА_4 на сумнівність показів свідків щодо проживання позивачки з його батьком однією сім'єю без реєстрації шлюбу є безпідставними, оскільки доказів на спростування показів свідків відповідачем суду не надано.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції помилково встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_3 з ОСОБА_5 саме з 1 березня 1990 року, оскільки відповідно до п. 1 розділу VІІ «Прикінцеві положення» СК України, зазначений кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 1 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на вказану вище дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності.

Таким чином, не можна вважати правильним рішення суду про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_5 з 1 березня 1990 року до 31 грудня 2003 року, оскільки за чинним на той час законодавством України, яке діяло до 1 січня 2004 року, встановлення такого факту не передбачалось.

Відтак, вимоги заяви ОСОБА_3 в цій частині задоволенню не підлягають.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду першої інстанції в частині визначення періоду проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу змінити, встановивши факт проживання однією сім'єю ОСОБА_3 з померлим ОСОБА_5 з 1 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_4.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 березня 2016 року в частині визначення періоду проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу змінити, встановивши факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з 1 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді