Провадження № 22-ц/773/522/16 Категорія: 2 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчук М.М.,

суддів - Матвійчук Л.В., Осіпука В.В.,

з участю: секретаря - Лимар Р.С.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника особи, яка не брала участі в справі - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору доручення удаваним правочином та визнання права власності на автомобіль, за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі в справі публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на заочне рішення Луцького міськрайонного суду від 14 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся в суд з даним позовом до ОСОБА_4, який обґрунтований тим, що між ним та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу без нотаріального посвідчення, відповідно до умов якого він придбав у власність автомобіль Opel Vectra, 1997 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, р.н. НОМЕР_2.

Вказує на те, що за автомобіль він сплатив відповідачу 50000 грн. Факт отримання грошей останнім за автомобіль підтверджується розпискою від 16.04.2013 року. Цього ж дня відповідач ОСОБА_4 надав йому довіреність на розпорядження даним автомобілем, однак відповідач відмовляється належним чином оформити договір купівлі-продажу даного автомобіля та посвідчити його нотаріально.

Враховуючи викладене, позивач просив суд визнати договір доручення, на виконання якого 16.04.2013 року ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_1 видано довіреність, посвідчену нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Стрільчуком М.М., реєстраційний номер № 3310, удаваним правочином, що приховує договір купівлі-продажу транспортного засобу марки Opel Vectra, 1997 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, р.н. НОМЕР_2 та визнати за ним право власності на даний автомобіль.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду від 14.12.2015 року позов задоволено.

Визнано договір доручення, на виконання якого 16.04.2013 року ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_1 видано довіреність, посвідчену нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Стрільчуком М.М., реєстраційний номер № 3310, удаваним правочином, що приховує договір купівлі-продажу транспортного засобу - автомобіля марки Opel Vectra, 1997 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, р.н. НОМЕР_2.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки Opel Vectra, 1997 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, р.н. НОМЕР_2.

В апеляційній скарзі особа, яка не брала участі в справі публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «Державний експортно-імпортний банк України», покликаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з такого.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірний правочин - договір доручення на розпорядження згаданим автомобілем від 16.04.2013 року, був вчинений сторонами для приховування іншого правочину - договору купівлі-продажу, який не був нотаріально посвідчений, а тому сторони в дійсності уклали договір купівлі-продажу спірного автомобіля, у зв'язку з чим прийшов до висновку про визнання за позивачем права власності на зазначений автомобіль.

Висновки суду відповідають встановленим в справі обставинам та вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу без нотаріального посвідчення, відповідно до умов якого він придбав у власність автомобіль Opel Vectra, 1997 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, р.н. НОМЕР_2 (а.с.15).

Відповідно до письмової розписки від 16.04.2013 року позивач ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_4 за автомобіль грошові кошти у розмірі 50000 грн. (а.с.16). Дана обставина також підтверджується довідкою-рахунком ПП «Мімоза» № 241838 від 16.04.2013 року відповідно до якої ОСОБА_1 продано і видано автомобіль марки Opel Vectra, 1997 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, вартістю 50000 грн. (а.с.17).

Відповідно до п. 8 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. N 1388 (далі - Правила) реєстрація транспортних засобів здійснюється на підставі заяви власника і документів, що посвідчують його особу, правомірність придбання транспортного засобу, відповідність конструкції транспортного засобу встановленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Правомірність придбання транспортних засобів, вузлів і агрегатів, які мають ідентифікаційні номери, підтверджується документами, скріпленими підписом відповідної посадової особи і печаткою, виданими суб'єктами підприємницької діяльності, які мають відповідні спеціальні дозволи (ліцензії), митними органами, судами, нотаріусами, органами соціального захисту населення, підприємствами-виробниками транспортних засобів та підрозділами ДАІ.

Такими документами можуть бути:

довідка-рахунок за формою згідно з додатком N 1 до цих Правил, видана суб'єктом підприємницької діяльності, що має відповідний спеціальний дозвіл (ліцензію);

договори та інші посвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортний засіб;

копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичної чи фізичної особи, яка визнається власником транспортного засобу, його марки, моделі, року випуску, а також ідентифікаційних номерів вузлів та агрегатів;

довідка органу соціального захисту населення, який виділив автомобіль з ручним керуванням або мотоколяску;

акт приймання-передачі транспортного засобу за формою згідно з додатком N 6 до цих Правил, виданий підприємством-виробником транспортного засобу чи його вузлів та агрегатів або підприємствами, які переобладнали чи встановили на транспортному засобі спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про відповідність конструкції транспортного засобу вимогам безпеки дорожнього руху, із зазначенням їх ідентифікаційних номерів та конкретного одержувача, скріплений підписом посадової особи підприємства і печаткою;

посвідчення митного органу про реєстрацію транспортного засобу або його вузлів і агрегатів, що мають ідентифікаційні номери, в підрозділах ДАІ - для фізичних осіб, вантажна митна декларація - для юридичних осіб або належним чином оформлені довідка-рахунок та вантажна митна декларація (засвідчена митним органом копія) - для фізичних та юридичних осіб.

Для реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зареєстровані в підрозділах ДАІ, крім названих документів, додається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) з відміткою підрозділу ДАІ про зняття транспортного засобу з обліку. Перед відчуженням такий транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ.

Бланки довідок-рахунків, актів приймання-передачі транспортних засобів підприємств-виробників цих засобів і їх вузлів та агрегатів за формами згідно з додатками N 1 і 6 до цих Правил є бланками суворого обліку і виготовляються в порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 р. N 283.

Таким чином, видачею позивачу названим підприємством довідки-рахунку підтверджується укладення ним у встановленій зазначеним нормативним актом письмовій формі договору купівлі-продажу спірного автомобіля, чим спростовується доводи апелянта про недоведеність такого факту.

Те, що вказаний автомобіль перед його продажею не був знятий з обліку, а після його купівлі ОСОБА_1 не поставлений на облік, не спростовує факт укладення договору його купівлі-продажу і не позбавляє позивача права власності на згаданий транспортний засіб, яке він набув на законних підставах.

Судом також встановлено, що цього ж дня відповідач ОСОБА_4 надав позивачу ОСОБА_1 та ОСОБА_6 довіреність на розпорядження (з правом керування, продажу, обміну, здачу в оренду, тощо) даним автомобілем (а.с.3), однак відповідач відмовляється належним чином оформити договір купівлі-продажу даного автомобіля та посвідчити його нотаріально.

Протягом всього часу позивач безперешкодно користувався автомобілем як своєю власністю, страхував цивільну відповідальність.

Як передбачено ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У відповідності до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори); дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно із ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Вчинення сторонами удаваного правочину не тягне за собою наслідків у вигляді визнання його недійсним, оскільки при вчиненні удаваного правочину настання його мети приховати інший правочин, бажають досягти обидві сторони, а тому до відносин цих сторін застосовуються правила того правочину, якому відповідала їхня внутрішня воля і який вони насправді вчинили, тобто правила правочину договору купівлі-продажу.

Статтями 391, 392 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже, судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі вчинили дії з виконання умов договору купівлі-продажу: одна сторона передала майно за певну грошову суму, а друга прийняла її, що призводить до правових наслідків, на відміну від фіктивного правочину.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що спірний правочин - договір доручення від 16.04.2013 року, вчинений сторонами для приховування іншого правочину - договору купівлі-продажу автомобіля, який в дійсності було укладено між сторонами, а тому у відповідності до норм матеріального права визнав його недійсним та визнав за позивачем право власності на придбаний автомобіль.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, особа, яка не брала участі в справі ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» свої доводи мотивувала тим, що з відповідача ОСОБА_4 на користь банку стягнуто за рішенням Луцького міськрайонного суду заборгованість по кредитному договору в розмірі 935 743 грн. та судові витрати в розмірі 3219 грн. Дане судове рішення набрало законної сили 21.10.2014 року і на його виконання ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» 07.11.2014 року було видано виконавчий лист № 0308/12109/12. На підставі цього виконавчого листа Другим відділом державної виконавчої служби Луцького МУЮ Волинської області було відкрито виконавче провадження, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 13.11.2014 року та накладено арешт на все майно, яке належить ОСОБА_4 згідно із постановою від 13.11.2014 року. Відповідно до акту опису та арешту від 28.08.2015 року державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби Луцького МУЮ Волинської області було накладено арешт на спірний автомобіль. Вважає, що у місцевого суду не було передбачених законом підстав для задоволення позову, оскільки видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Проте, наведені особою, яка не брала участі в справі ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» доводи є безпідставними, оскільки як встановлено місцевим судом, згаданий автомобіль відповідач ОСОБА_4 відчужив позивачу по справі ОСОБА_1 16.04.2013 року відповідно до договору купівлі-продажу, підтвердженням укладення якого є довідка рахунок ПП «Мімоза» № 241838 від 16.04.2013 року, тобто до ухвалення судового рішення про стягнення з ОСОБА_4 кредитної заборгованості. Отже, у виконавчої служби не було передбачених законом підстав для арешту вказаного майна, оскільки воно ОСОБА_4 на час проведення виконавчих дій не належало, у зв'язку з чим підстави для скасування оскаржуваного в даній справі судового рішення відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду в апеляційному порядку оскаржуваного рішення суду, були предметом розгляду в суді першої інстанції і висновків суду, викладених в рішенні, вони не спростовують.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу особи, яка не брала участі в справі публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» відхилити.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду від 14 грудня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: