УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоТкачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Златобанк» в особі відділення «Вінницька регіональна дирекція акціонерного товариства «Златобанк» про захист прав споживачів, стягнення коштів, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Златобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Златобанк» Славінського В.І. на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду Вінницької області від 13 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

В січні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Златобанк» (далі - ПАТ «Златобанк») в особі відділення «Вінницька регіональна дирекція акціонерного товариства «Златобанк» про захист прав споживачів, стягнення коштів.

Позивач зазначив, що 03 січня 2014 року уклав з відповідачем договір банківського рахунку. В грудні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до ПАТ «Златобанк» з письмовою заявою щодо видачі коштів з його рахунку, однак відповідач своїм листом від 09 січня 2015 року, посилаючись на п. п. 5 п. 6 Постанови Правління Національного банку України № 758 від 01 грудня 2014 року «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України», повідомив ОСОБА_6 про обмеження, встановлені стосовно видачі готівкових коштів у національній валюті через каси та банкомати.

Вважаючи, що таким чином відповідач намагається ухилитись від виконання своїх зобов'язань за договором, ОСОБА_6, посилаючись на положення п. п. 2.1.1, 3.2.3, 4.1, 4.2 договору банківського рахунку, ст. ст. 526, 1066, 1068, 1074 ЦК України, а також на ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», просив суд стягнути з відповідача суму, що відповідає залишку коштів на його рахунку, відшкодувати понесені судові витрати.

З урахуванням зменшених позовних вимог (а. с. 130, 133, 134, т. 1), ОСОБА_6 просив суд стягнути на його користь з ПАТ «Златобанк» в особі відділення «Вінницька регіональна дирекція акціонерного товариства «Златобанк» неповернуті йому 3 146 грн, а також 4 тис. грн в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Златобанк» на користь ОСОБА_6 3 146 грн, які знаходяться на поточному рахунку № 1648, відкритому на ім'я ОСОБА_6, згідно з договором банківського рахунку фізичної особи від 03 січня 2014 року.

Стягнуто з ПАТ «Златобанк» на користь ОСОБА_6 витрати на оплату правової допомоги в сумі 4 тис. грн.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 13 січня 2016 року заочне рішення Вінницького міського суду від 12 жовтня 2015 року у даній справі змінено.

Зменшено суму відшкодування витрат на правову допомогу, що стягнута з ПАТ «Златобанк» на користь ОСОБА_6, з 4 тис. грн до 3 897 грн 60 коп.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «Златобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Златобанк» Славінського В.І. просить скасувати заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду Вінницької області від 13 січня 2016 року і ухвалити у справі нове судове рішення про відмову в позові у повному обсязі, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню у зв'язку з наступним.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що 03 січня 2014 року між ОСОБА_6 та ПАТ «Златобанк» було укладено договір банківського рахунку фізичної особи, на виконання якого на ім'я позивача відповідач відкрив банківський рахунок (а. с. 6-10, т. 1).

На поточному рахунку, відкритому ПАТ «Златобанк» на ім'я ОСОБА_6, станом на 23 січня 2015 року залишок коштів становив 203 146 грн. Згодом, у відповідності до вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ОСОБА_6 отримав 200 тис. грн (а. с. 119, т. 1).

Стягуючи з відповідача на користь позивача суму, що відповідає залишку коштів на банківському рахунку (3 146 грн), суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання, або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. У ст. 1074 ЦК України визначено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. У даній справі наявність таких виняткових випадків не встановлена.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду встановила, що судом першої інстанції помилково стягнуто з відповідача у відшкодування витрат на правову допомогу 4 тис. грн, тобто всю суму згідно наданої позивачем квитанції (а. с. 134, т. 1), оскільки, відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» граничний розмір відшкодування витрат на правову допомогу в даному випадку має становити 3 897 грн 60 коп. з розрахунку: 40 % x (8 - витрачених адвокатом у цій справі годин x 1 218 грн - мінімальна заробітна плата на час ухвалення рішення) = 3 897 грн 60 коп.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України зазначене стало підставою для зміни апеляційним судом рішення суду першої інстанції у цій частині.

З такими висновками судів повністю погодитися не можна.

Суди встановили, що на підставі постанови Правління Національного банку України № 105 від 13 лютого 2015 року «Про віднесення акціонерного товариства «Златобанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 13 лютого 2015 року прийнято рішення № 30 про запровадження з 14 лютого 2015 року тимчасової адміністрації на строк до 13 травня 2015 року та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Златобанк», і що постановою Правління Національного банку України № 310 від 12 травня 2015 року було відкликано банківську ліцензію ПАТ «Златобанк» і рішенням Виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 99 від 13 травня 2015 року розпочато процедуру ліквідації АТ «Златобанк» строком на один рік з 13 травня 2015 року по 12 травня 2016 року включно.

Встановивши наведене, суди відкинули ці обставини, не взяли їх до уваги при розгляді справи, пославшись на те, що на момент виникнення спору тимчасова адміністрація в ПАТ «Златобанк» введеною ще не була, а тому позивач має право на стягнення з відповідача коштів за договірними зобов'язаннями по вказаному договору банківського вкладу.

Такі висновки судів є помилковими.

Згідно з п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 6 ст. 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з п. п. 1, 2 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Суди цих положень Закону не врахували, не звернули уваги на те, що з 14 лютого 2015 року Фонд запровадив тимчасову адміністрацію та 13 травня 2015 року розпочав процедуру ліквідації акціонерного товариства «Златобанк».

На момент ухвалення рішення судом першої інстанції (12 жовтня 2015 року) у банк вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Наведені вище правові висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 20 січня 2016 року, справа № 6-2001цс15, яка є обов'язковою для врахування при розгляді даної справи за правилами ст. 360-7 ЦПК України.

У зв'язку з наведеним, відсутні підстави вважати, що судами при розгляді справи належним чином встановлено обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, характер правовідносин між сторонами у справі та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин. Як наслідок, відсутні підстави вважати, що судами попередніх інстанцій у справі було ухвалено законні та обґрунтовані судові рішення щодо предмета та підстав позову.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Златобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Златобанк» Славінського В.І. задовольнити частково.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду Вінницької області від 13 січня 2016 року скасувати, справу передати на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька О.В. Кафідова В.М. Колодійчук І.М. Фаловська