Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №333/796/16-ц Головуючий у 1-й інстанції: Фунжий О.А.
Провадження № 22-ц/778/2472/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2016 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2
ОСОБА_3
секретарОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Запорізької міської ради на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Запорізької міської ради, Міського комунального підприємства «Основаніє» про визнання права користування житловим приміщенням, зобовязання укласти договір найму житлового приміщення,-

ВСТАНОВИЛА :

У лютому 2016 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що в 1985 році матір позивачки ОСОБА_5 - ОСОБА_7 на себе та 2 доньок включаючи позивачку ОСОБА_5 отримала у користування квартиру № 38 в будинку № 15 по проспекту 40-річчя Перемоги в м. Запоріжжі (ордер а.с. 21).

В квартирі мешкали матір та ОСОБА_5 з сестрою ОСОБА_8 10 жовтня 1989 року ОСОБА_5 народила доньку ОСОБА_9, з якою мешкала у цій же квартирі. У лютому 2003 року позивачі залишили квартиру, виписалась з неї, переїхали на проживання до співмешканця ОСОБА_5 в Херсонську область.

Влітку 2006 року ОСОБА_5 повернулась до м. Запоріжжя. За згодою матері вона стала мешкати у спірній квартирі, однак не могла в ній зареєструватися, оскільки втратила паспорт, який отримала вже тільки після смерті останньої. З цього часу вона постійно мешкає у цій квартирі на правах члена сімї матері, вела з нею спільне господарство.

В кінці грудня 2013 року ОСОБА_6 також повернулась в м. Запоріжжя з трьома неповнолітніми дітьми. За згодою матері ОСОБА_6 з дітьми стала жити в квартирі як член сімї наймача.

3 квітня 2014 року матір ОСОБА_7 померла, позивачі залишились мешкати в квартирі.

В січні 2016 року позивачі звернулись до МКП «Основаніє із заявою про реєстрацію в квартирі, в чому їм відмовлено.

Посилаючись на ці обставини, просили суд визнати за ними право користування житловим приміщенням та зобовязати укласти договір найму житлового приміщення.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2016 року позов ОСОБА_5 задоволено, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено. Визнано за ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, право користування житловим приміщенням квартирою № 38 в будинку № 15 по проспекту 40-річчя Перемоги в м. Запоріжжі. Зобовязано Міське комунальне підприємство «Основаніє» укласти з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, договір найму квартири № 38 в будинку № 15 по проспекту 40-річчя Перемоги в м. Запоріжжі.

Не погоджуючись з рішенням суду, Запорізька міська рада подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції, яким позов задоволено скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.

В частині відмови в позові ОСОБА_6 рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржене, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" апеляційним судом не перевіряється.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі ордеру, виданого 12 серпня 1985 року виконавчим комітетом Запорізької міської ради, наймачем квартири № 38 в будинку № 15 по вул. 40-річчя Перемоги в м. Запоріжжі, була куба ОСОБА_10, до членів її сімї відносились дочки ОСОБА_5, ОСОБА_8 (а.с. 21).

За даними МКП «Основаніє», на балансі якого перебуває квартира, котра є власністю територіальної громади м. Запоріжжя, окрім наймача в спірній квартирі до 18 лютого 2003 року були зареєстровані позивачі ОСОБА_5, ОСОБА_6 18 лютого 2003 року вони зняті з реєстрації в звязку з вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту (а.с. 27, 54-56).

Влітку 2006 року позивач ОСОБА_5 повернулась до м. Запоріжжя та за згодою наймача квартири ОСОБА_7 стала в ній постійно жити як її дочка, тобто член сімї наймача, ведучи з нею спільне господарство.

Вказаний висновок суду першої інстанції суду ґрунтується на поясненнях позивачів, свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12

Окрім цього, відповідно до довідки №966/01-8 від 06.07.2016 року наданої Головним лікарем Комунальної установи «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя», ОСОБА_5 знаходилась на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні у період з 12.10.2007 року по 15.10.2007 року, при госпіталізації була вказана адреса проживання: квартира № 38 в будинку № 15 по вул. 40-річчя Перемоги в м. Запоріжжі.

За свого життя мати позивачки ОСОБА_5 - ОСОБА_7 18.04.2012 року звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до іншої дочки ОСОБА_8 та онуки ОСОБА_13 про визнання останніх такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. У вказаному позові ОСОБА_7 просила суд викликати та допитати свідків в тому силі позивачку у цій справі ОСОБА_5 і сама ж померла мати зазначила адресу проживання ОСОБА_5: квартира № 38 в будинку № 15 по вул. 40-річчя Перемоги в м. Запоріжжі.

Відповідно до матеріалів вказаної іншої цивільної справи №812/3271/12 (2/812/2097/12) оглянутої колегією суддів Кубу С.М. була викликана до суду за клопотанням матері і допитана судом в якості свідка не проживання сестри за спірною адресою.

Згідно копії свідоцтва про смерть наймач квартири ОСОБА_7 померла 3 квітня 2014 року (а.с. 24)

У відповідності зі ст. 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до розяснень, що містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 р. № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Суд виходячи з вказаних встановлених обставин, та вимог законодавства вірно зазначив, що оскільки встановлено, що позивач ОСОБА_5, мешкаючи в спірній квартирі понад 10 років, безспірно отримала згоду наймача на вселення, вказана квартира є постійним місцем її проживання, що вона вела з наймачем спільне господарство, тому суд прийшов до вірного та справедливого висновку про визнання за ОСОБА_5 право користування спірним житловим приміщенням відповідно до ст. 65 ч.2 ЖК Української РСР та зобовязав МКП «Основаніє» укласти з ОСОБА_5 договір найму квартири № 38 в будинку № 15 по проспекту 40-річчя Перемоги в м. Запоріжжі відповідно до ст. 61 ЖК Української РСР.

За ч. 1 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

У іншому випадку, у разі відмови в позові, враховуючи тяжке матеріальне становище ОСОБА_5, відсутність у неї як у власності так і в користуванні іншого житлового приміщення призведе до втрати нею вказаного конституційного права без будь-якої перспективи його отримання в майбутньому.

Доводи апеляційної скарги про те, що МКП «Основаніє» не є власником будинку, а тому не може укладати договори найму, щодо несплати збору за обома вимогами, щодо ґрунтування висновків суду на припущеннях, щодо зняття ОСОБА_5 з реєстрації за спірною адресою, про тимчасове проживання ОСОБА_5 у квартирі зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції, ґрунтуються фактично на тих же доводах, на які посилалась міська рада в суді першої інстанції, як на підстави своїх заперечень проти позову, вони фактично вірно оцінені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні і його висновків не спростовують.

Отже висновки суду першої інстанції відповідають матеріалам справи, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, та підстав для його скасування колегія судів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Запорізької міської ради відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2016 року по цій справі залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в частині, що перевірялась апеляційним судом до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: