Справа №585/1898/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Євлах О. О.
Номер провадження 22-ц/788/1767/16 Суддя-доповідач - Бойко В. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі: головуючого- Бойка В. Б.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Семеній Л. І.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 04 жовтня 2016 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області, третя особа : Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області про встановлення факту шлюбних відносин та визнання права власності,

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Роменського міськрайонного суду Сумської області з даним позовом, свої вимоги мотивував тим, що в період з червня 2005 року по листопад 2011 року він проживав зі ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. 20 вересня 2006 року, за договорами купівлі продажу, ними було придбано по 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1. За час спільного проживання, внаслідок спільних трудових та грошових затрат, було проведено самочинне будівництво нежитлових прибудов до житлового будинку.

Позивач позбавлений можливості оформити свої права на вказане нерухоме майно в позасудовому порядку, оскільки в Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області відсутні правові підстави для прийняття в експлуатацію самочинно збудованих об'єктів, а ОСОБА_4 відмовляється узаконювати самочинні будівлі та здійснювати поділ спірного домоволодіння.

Просив суд ухвалити рішення, яким: встановити факт проживання з ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з червня 2005 року по листопад 2011 року; визнати за ним та ОСОБА_4 право спільної частковою власності по 1/2 частини кожному на житловий будинок під літ. «А-1», житловою площею 43,2 кв.м., загальною площею 89,3 кв.м., літню кухню - літ. «Б», погріб - літ. «п/г», сарай-прибудову - літ. «б», сарай - літ. «В», гараж - літ. «Г», вбиральню - літ. «У», огорожу - літ. «№», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 04 жовтня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 930 грн. 23 коп. сплаченого судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати, ухваливши нове рішення про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Вказує, що судом першої інстанції безпідставно не взяті до уваги показання свідків, довідки голови квартального комітету та пояснень відповідача, свідків ОСОБА_5 ОСОБА_6 під час розгляду кримінальної справи, якими достеменно встановлено факт їх спільного проживання в період з 2005 року по 2011 рік саме як сім'я.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог скасувати, ухваливши нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Зазначає, що чинним законодавством не передбачена можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкти незавершеного будівництва в судовому порядку, спірні прибудови «а», « а1», «а2» не завершені будівництвом, не прийняті в експлуатацію, а тому вони не можуть бути предметом поділу та на них не може бути визнано право власності. Вважає, що позивачем не доведено, що при будівництві були дотримані архітектурні, будівельні, санітарні, екологічні та інші норми і правила, відповідні висновки у справі відсутні. Вказує на те, що місцевим судом не надано належної оцінки тому факту, що відповідач фактично своїми діями надав їй згоду на здійснення прибудови, в наслідок чого її частка у праві на спірне майно збільшилась. Зазначає також, що будівництво спірних прибудов здійснювала відповідачка за власні кошти, протилежного позивачем доведено не було.

Окрім того, вважає, що позивачем були пропущені строки звернення до суду з даним позовом, оскільки про будівництво спірних прибудов йому було відомо ще в 2008 року.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, які підтримали доводи своїх скарг та заперечують проти задоволення скарг протилежної сторони, пояснення свідка, дослідивши матеріали справи, дослідивши матеріали кримінальної справи №1815/1033/2012 провадження №1/1815/86/2012 Роменського міськрайонного суду Сумської області, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення місцевого суду відповідає не у повному обсязі.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 20 вересня 2006 року з договором купівлі - продажу будинку ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було придбано, по 1/2 частини кожному, житловий будинок під літ. «А-1», житловою площею 33,7 кв.м., загальною площею 62,4 кв.м., літню кухню - літ. «Б», погріб - літ. «п/г», сарай-прибудову - літ. «б», сарай - літ. «В», гараж - літ. «Г», вбиральню - літ. «У», огорожу - літ. «№», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ( т. 1, а.с. 12-13 ).

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20 вересня 2006 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 придбали кожний по 1/2 частини земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0656 га, що розташована за вищевказаною адресою ( т. 1, а.с. 14-15 ).

З технічного паспорта на садибний ( індивідуальний ) житловий будинок АДРЕСА_1, виготовленого 12 листопада 2012 року, та довідки Комунального підприємства « Роменське міськрайонне бюро технічної інвентаризації » Роменської міської ради від 08 квітня 2016 року слідує, що до житлового будинку були здійснено нежитлові прибудови, в зв'язку з чим його загальна площа збільшилась до 89,3 кв.м., а житлова площа до 43,2 кв.м. ( т. 1, а.с. 16-21, 35 ).

Відповідно до акту перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 24 липня 2013 року, складеного головним державним інспектором Інспекції Державного архітектурно - будівельного контролю у Сумській області Півень В.В., прибудови до житлового будинку були зроблені в період з вересня 2007 року до вересня 2008 року ( т.1, а.с. 22 ).

Ухвалюючи рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання ОСОБА_3 зі ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з червня 2005 року по листопад 2011 року, суд першої інстанції виходив з того, що по справі не зібрано беззаперечних доказів на підтвердження проживання сторін саме як сім'я та вони мали взаємні права та обов'язки. Встановлення даного факту не має юридичних наслідків не пов'язане з вирішенням спору між сторонами про порядок здійснення спільної часткової власності на спірний будинок.

Проте з такими висновками колегія суддів не може погодитися виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Виходячи з аналізу вказаної норми СК України, сім'єю є соціальна група, яка складається з людей, які зазвичай перебувають у шлюбі, їхніх дітей ( власних або прийомних ) та інших осіб, поєднаних родинними зв'язками з подружжям, кровних родичів, і здійснює свою життєдіяльність на основі спільного економічного, побутового, морально-психологічного укладу, взаємної відповідальності, виховання дітей.

Статтею 74 СК України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно

У відповідності до приписів ч. 3 ст. 10, ст. 57, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно довідок голови квартального комітету Тимошенко В.М., в період з вересня 2006 року по 28 жовтня 2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу ( т. 1, а.с. 9, 144 ).

Факт спільного проживання сторін в спірний період саме як сім`я підтверджується також показами свідків, наданих в суді першої інстанції. Зокрема, свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які є сусідами сторін, пояснювали, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали разом деякий час, разом ремонтували та здійснювали добудову до домоволодіння. Свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 також пояснювали, що сторони з 2005 року почали проживати разом як сім`я, а у 2006 році придбали спірний будинок.

Окрім того, відповідно до протоколів допиту свідків ОСОБА_14, ОСОБА_5 та потерпілої ОСОБА_4, та протоколів очної ставки, сторони на протязі шести років проживали однією сім'єю, разом придбали спірне домоволодіння ( матеріали кримінальної справи №1815/1033/12, а.с. 37, 38, 50, 93-94, 105-106, 107-108 ).

Аналогічні пояснення надані ними були і під час розгляду кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_3 за ст. 125 ч. 1 КК України в місцевому суді.

Колегія суддів не може взяти до уваги покази свідка ОСОБА_5, яка є донькою відповідача, особисто зацікавлена в результаті розгляду даної справи, та суперечать її поясненням наданих рамках кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_3 за ст. 125 ч. 1 КК України. Свідок ОСОБА_6, в період з 2005 року по 2010 рік проживала в іншій місцевості та про всі обставини справи знає зі слів відповідача.

В свою чергу, ОСОБА_4 доказів на спростування вищевикладеного суду надано не було.

Таким чином, факт спільного поживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу в період з червня 2005 року по 28 жовтня 2011 року підтверджується зібраними по справі доказів. Встановлення даного факту необхідне для вирішення майнового спору між сторонами, на що суд при ухваленні рішення в цій частині уваги не звернув.

Задовольняючи позовні вимоги в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надає своєї згоди зареєструвати самочинно збудовані прибудови та здійснені переобладнання зі збільшення житлової площі, прибудови є частиною житлового будинку та відокремлення їх без втрати цільового призначення неможливо.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 74 СК України, на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частинами 1, 2 та 5 ст. 376 ЦК України встановлено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

В пунктах 9 та 12 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ « Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України ( про правовий режим самочинного будівництва ) » від 30 березня 2012 року №6 роз'яснено, що за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

З матеріалів справи вбачається, що за час спільного проживання сторін, а саме в період з вересня 2007 року по вересень 2008 року, було виконано перепланування житлового будинку та зроблено нежитлові прибудови, зазначені на схематичному плані земельної ділянки садибного ( індивідуального ) житлового будинку під літерою «а», площею 6,8 кв.м., «а1» - 17,8 кв.м., «а2» - 9,4 кв.м. ( т. 1, а.с. 16-21 ).

Згідно акту перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 24 липня 2013 року, прибудови до спірного житлового будинку були збудовані без порушення санітарних та протипожежних вимог, проте без відповідних дозволів на виконання будівельних робіт, тобто є самочинними ( т. 1, а.с. 22 ).

Листом за підписом в.о. начальника Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області Лугового С.С. від 08 лютого 2016 року у відповідь на звернення позивача повідомлено, що відповідно до пункту 9 розділу V Прикінцеві положення Закону України « Про регулювання містобудівної діяльності », орган державного архітектурно-будівельного контролю до 31 грудня 2015 року безоплатно протягом 10 робочих днів з дня подання заяви власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких розміщені об'єкти будівництва, збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, за результатами технічного обстеження приймає в експлуатацію об'єкти. Тому, на даний час в Управління відсутні правові підстави для прийняття в експлуатацію самочинно збудованих об'єктів, дане питання може бути вирішено в рамках судового розгляду ( т. 1, а.с. 24 ).

З викладеного вбачається, що перепланований житловий будинок з прибудовами не приймається до експлуатації і право на нього не оформляється з вини відповідача, яка заперечує проти прав позивача на спірне нерухоме мано, отже позивач позбавлений можливості здійснити такі дії в позасудовому порядку.

Пунктом 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року №461 ( у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2015 року №750 ) передбачено, що у випадку визнання права власності на самочинно збудований об'єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об'єкта.

Технічне обстеження проводиться суб'єктом господарювання, який має у своєму складі відповідних виконавців, що згідно із Законом України "Про архітектурну діяльність" одержали кваліфікаційний сертифікат, або фізичною особою - підприємцем, яка згідно із зазначеним Законом має кваліфікаційний сертифікат.

Відповідно до звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж садибного ( індивідуального ) житлового будинку, будівель і споруд, прибудов до нього від 30 жовтня 2013 року, виконаного експертом з технічного обстеження будівель і споруд ОСОБА_16, за результатами проведення технічного обстеження об'єкту: нежитлових прибудов «а», «а1» та «а2», за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що оглянуті несучі та огороджувальні конструкції знаходять у задовільному технічному стані і відповідають вимогам надійсності та безпечної експлуатації ( т. 1, а.с. 25-27 ).

Посилання апеляційної скарги ОСОБА_4 на те, що спірні прибудови «а», « а1», «а2» не завершені будівництвом, спростовується зібраними по справі доказами.

Зокрема, з довідки Комунального підприємства « Роменське міськрайонне бюро технічної інвентаризації » Роменської міської ради №757 від 20 вересня 2016 року слідує, що вказані прибудови станом на 15 вересня 2016 року є завершеним будівництвом ( т.2, а.с. 92 ).

Окрім того, на час проведення технічного обстеження спірного домоволодіння експертом ОСОБА_16 нежитлові прибудови експлуатувались.

За змістом ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів не може взяти до уваги висновок експертного дослідження №19, складений 30 вересня 2016 року судовим експертом Титаренком К.Є., на який посилається відповідач, оскільки дослідження поводилось виключно за вихідними даними та фотокартками, наданими відповідачем, та не узгоджується іншими доказами, які маються в матеріалах справи.

ОСОБА_4, в порушення положень ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, не доведено, що переобладнання зі збільшення житлового будинку та прибудови були здійснені виключно вона за власні кошти. Надані відповідачем видаткові накладні достеменно не підтверджують, що вказані в них товари були придбані саме за особисті кошти ОСОБА_4 та витрачені для будівництва спірного нерухомого майна.

Натомість, по справі встановлено та не спростовано відповідачем, що прибудови до житлового будинку була здійснена сторонами в період їх спільного проживання однією сім'єю, за їх спільні кошти, а тому у відповідності до ст. 368 ЦПК України, ст. 74 СК України є їх спільною сумісною власністю.

З урахуванням викладеного, оскільки позивач позбавлений можливості оформити свої права спірне майно в позасудовому порядку, будівництво якого закінчено і він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_3 права на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Щодо клопотання ОСОБА_4 про застосування строків позовної давності, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

У відповідності до приписів ст.ст. 256, 267, 261 ч. 1 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В пункті 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого осуду України з розгляду цивільних та кримінальних справ « Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав » від 07 лютого 2014 року №5 роз'яснено, що за змістом статті 391 ЦК позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом.

Враховуючи те, що спір між сторонами виник з приводу розпорядження власником своїм майном, а саме узаконення самочинно збудованого майна, тому відсутні правові підстави для застосування строків позовної давності. Будівництво в 2008 році спірних прибудов не свідчить про порушення прав позивача, як співвласника вказаного нерухомого майна.

За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та, у відповідності до пунктів 1), 3) ч. 1 ст. 309 ЦПК України, ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог в цій частині.

Згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи те, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню в повному обсязі, оскаржуване рішення суду про вирішення питання щодо судових витрат належить змінити, стягнувши з ОСОБА_4 на його користь 1481 грн. 45 копійок судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

Окрім того, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню також 606 грн. 32 копійки судового збору за апеляційний перегляд рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 313-316 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 04 жовтня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу скасувати та ухвалити нове рішення.

Встановити факт проживання ОСОБА_3 зі ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з червня 2005 року по 28 жовтня 2011 року.

В іншій частині рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 04 жовтня 2016 року залишити без змін.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 04 жовтня 2016 року в частині вирішення питання щодо судових витрат змінити, стягнувши зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1 481 гривню 45 копійок судового збору, а не в розмірі, визначеному судом першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 606 гривень 32 копійки судового збору за апеляційний перегляд рішення суду.

Рішення апеляційного суду набрало законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -