АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-3614/08 22-ц/774/728/К/16
Справа № 2-3614/08 Головуючий в суді першої
Провадження 22ц/774/728/К/16 інстанції ОСОБА_1
Категорія № 39 (4) Доповідач - Ляховська І.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2016 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Ляховської І.Є.,

суддів - Барильської А.П., Михайлів Л.В.,

із секретарем Масловою К.В.,

за участю - позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2008 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на автомобіль в порядку спадкування за законом, та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання права власності на житловий будинок з господарчими будівлями в порядку спадкування за законом,

У С Т А Н О В И Л А :

У червні 2008 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_4, ОСОБА_5 з позовом, в якому просив суд визнати за ним право власності на автомобіль БМВ Х5, державний номер НОМЕР_1, в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що після смерті його батька ОСОБА_7, померлого 31 жовтня 2003 року, відкрилась спадщина на спадкове майно, в тому числі на зазначений автомобіль. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_7 є позивач та відповідачі по справі: дружина ОСОБА_4 і дочка ОСОБА_5, які не мають наміру приймати у спадщину спадковий автомобіль.

У липні 2008 року ОСОБА_4 звернулась до ОСОБА_2, ОСОБА_5 з позовом, в якому просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок по вул. Декабристів, 52-б в м. Нікополі з господарчими будівлями, а також самовільно збудованими: тамбуром "а" розміром 3,45 х 1,3 м; сараєм "Е" розміром 5,96 х 3,45 м; наметом "е" розміром 1,3 х 2,07 м; сараєм "З" розміром 11,07 х 4,12м, в порядку спадкування за законом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_7 17 травня 1989 року її чоловіку була виділена земельна ділянка під будівництво житлового будинку по вул. Декабристів, 52-б в м. Нікополі, на якій вони разом побудували садибу та зареєстрували її в Нікопольському МБТІ на імя ОСОБА_7 Крім того, під час шлюбу вони придбали автомобіль НОМЕР_2, 2002 року випуску, який також зареєстровано на імя чоловіка. 31 жовтня 2003 року ОСОБА_7 помер. Спадкоємцями за законом першої черги є позивач та діти померлого - ОСОБА_2 і ОСОБА_5 Також зазначила, що не заперечує проти знаходження у розпорядженні їх сина ОСОБА_2 автомобіля БМВ Х5, державний номер НОМЕР_1, переданого останньому за життя померлим ОСОБА_7

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2008 року позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_4 задоволено, визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль НОМЕР_3, 2002 року випуску в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, а також визнано за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок з господарчими будівлями, а також самовільно збудованими: тамбуром "а" розміром 3,45 х 1,3 м; сараєм "Е" розміром 5,96 х 3,45 м; наметом "е" розміром 1,3 х 2,07 м; сараєм "З" розміром 11,07 х 4,12м, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, померлого 31.10.2003 року.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_4 та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні її позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. На його думку, суд належним чином не повідомив його про час та місце розгляду справи та ухвалив рішення за його відсутності, чим позбавив можливості надати докази та заперечення проти позову ОСОБА_4 Крім того, зазначив, що судом не взято до уваги, що заяву про розгляд справи за його відсутності він не писав і не підписував. Також посилається на неврахування судом відсутності в матеріалах справи постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії та спадкової справи.

У запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просять її відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 31 жовтня 2003 року помер ОСОБА_7 (а.с.5), після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді домоволодіння (з усіма належними до нього господарськими спорудами та будівлями) по вул. Декабристів, 52-б в м. Нікополі (а.с.15,16, 17) та іншого рухомого майна.

Спадкоємцями за законом першої черги є дружина померлого - ОСОБА_4 та діти померлого - син ОСОБА_8 і дочка ОСОБА_5

Звертаючись до суду із позовом щодо визнання права власності на домоволодіння домоволодіння (з усіма належними до нього господарськими спорудами та будівлями) по вул. Декабристів, 52-б в м. Нікополі в порядку спадкування за законом, ОСОБА_4 вказувала, що діти не бажають прийняти спадщину після смерті батька і не заперечують проти того, щоб вона була оформлена на неї, проте наявність самовільних побудов унеможливлює отримання свідоцтва про право на спадщину.

Вирішуючи спір в частині заявленого ОСОБА_4 позову, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для його задоволення.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суд з огляду на наступне.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на ї підтвердження; 3) які правовідносин сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позовні вимогиОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що вона є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_9 та фактично прийняла у спадщину земельну ділянку, виділену під будівництво житлового будинку по вул. Декабристів, 52-6 в м. Нікополі, з самовільно збудованими господарчими спорудами.

Між тим, ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції, в порушення вимог ст. ст. 212, 213, 214 ЦПК України, в достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, яка підлягає застосуванню до них.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Між тим, за положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відповідно до ст. ст. 31, 119, 215 ЦПК України визначати предмет та підстави позову є виключним правом позивача і суд не може їх змінити без згоди позивача.

Реалізуючи передбачене ст.55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа викладає в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові, оскільки, завданням суду є саме захист порушених або оспорюваних прав та інтересів особи.

Таким чином, у разі порушення цивільного права відповідно до ст.ст. 3, 11, 31 ЦПК України особа має право обирати той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу, а перевірка відповідності цього способу наявному порушенню і меті судового розгляду у відповідності до ст.4 ЦПК є обов'язком суду.

Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику в справах про спадкування" (далі - ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7).

Обставини, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 179 ЦПК) у справах щодо спадкування, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.

У разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.

При розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК).

Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину.

Такі розяснення надані Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в листі №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування».

Проте, вирішуючи спір, суд першої інстанції не зясував коло спадкоємців, які прийняли спадщину, та не вирішив питання щодо належного кола відповідачів.

Як убачається із матеріалів справи та пояснень сторін, наданих суду апеляційної інстанції, на момент відкриття спадщини з померлим проживали його дружина ОСОБА_4 та дочка ОСОБА_10, а син ОСОБА_2 був зареєстрований та мешкав за іншою адресою, із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк до нотаріуса не звертався.

Проте суд не звернув уваги на ці обставини, а також на відсутність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Отже, при вирішенні справи суд першої інстанції залишив поза увагою, що у справах про спадкування права власності на нерухоме майно суди не повинні задовольняти позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом чи за заповітом за відсутності спору між спадкоємцями стосовно спадщини, оскільки реалізація прав позивачів має інші механізми: звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, встановлення факту прийняття спадщини, продовження строку прийняття спадщини (у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року), про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, про встановлення факту постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем щодо правовідносин, які виникли після набрання чинності ЦК. При цьому слід враховувати, що свідоцтво про право на спадщину видається нотаріусом на підставі письмової заяви спадкоємців після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених ч. 2 ст. 1270, ст. 1276 ЦК, - не раніше зазначених у цих статтях строків. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини.

Також судом залишено поза увагою наявність у складі спадщини самовільного будівництва, право власності на яке не оформлено у встановленому законом порядку за життя померлого ОСОБА_7

Відповідно до п. 6 постанови пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень ст. 1218 ЦК та з урахуванням роз'яснень, наданих у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування".

Відповідно до зазначеної постанови, якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

За змістом зазначених роз'яснень спадкоємець не позбавлений права звернутись із позовними вимогами про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва в порядку спадкування. Це узгоджується із частинами 3, 5 ст. 376 ЦК і нормами про поняття спадкування та склад спадщини (статті 1216, 1218 ЦК).

Якщо право звернутися з вимогою про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва відповідно до чинного законодавства (частини 3, 5 ст. 376 ЦК) належало спадкодавцеві, воно також належить спадкоємцеві, який прийняв спадщину.

Право вимагати визнання права власності на самочинно збудоване майно відповідно до частин 3, 5 ст. 376 ЦК є суб'єктивним цивільним правом, яке переходить у порядку спадкування відповідно до норм статей 1216, 1218 ЦК.

Зазначене право може бути реалізовано також у порядку процесуального правонаступництва на будь-якій стадії цивільного процесу (ст. 37 ЦПК), якщо спадкодавець звернувся до суду із відповідним позовом, проте помер.

Рішення суду про визнання права власності на самочинно зведені будівлі та споруди за спадкоємцями має ґрунтуватись на оцінюванні наявних у матеріалах справи документів та інших доказів на підтвердження обставин, за наявності яких можливе задоволення таких вимог, зокрема:

- рішення компетентного органу про надання земельної ділянки для забудови;

- ступінь готовності самочинного будівництва;

- чи порушуються цим будівництвом права та законні інтереси інших осіб;

- в якому році було зведено самочинні будівлі;

- відповідність самочинно зведеної будівлі архітектурним, будівельним, санітарним, протипожежним правилам та нормам;

- наявність акта приймання (прийомки) в експлуатацію або сертифікату відповідності;

- якщо нерухомість збудована в сільській місцевості, то потрібно встановити чи зареєстрована вона у погосподарській книзі сільської ради.

Самочинно реконструйований будинок, якщо порушено вимоги ч. 1 ст. 376 ЦК, не створює право власності у спадкодавця, не може входити до складу спадщини, а отже, не дає підстав для виникнення права власності у спадкоємців.

Порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А.3.1-3-94 "Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів" та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз'яснюється:

- оформлення свідоцтва на право власності на об'єкти, які були закінчені будівництвом після 5 серпня 1992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію, проводиться тільки за наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями - державними приймальними або державними технічними;

- по об'єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ.

Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 5 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 5 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи.

Між тим, у справі наявні лише складений ТОВ «Ореол» Технічний висновок про розміщення та технічний стан самовільно збудованих будівель на ділянці домоволодіння №52б по вул.. Декабристів в м. Нікополі, який має рекомендаційний характер, та погоджувальний лист управління архітектури та містобудування (а.с. 19 33, 18).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та визнаючи за нею право власності на самочинно збудовані прибудови до домоволодіння на підставі ст.. 376 ЦК України, суд не врахував, що не може бути застосовано правила статті 376 ЦК при вирішенні справ за позовами про визнання права власності на самочинно збудовані тимчасові споруди, а також про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо).

Розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку). У звязку із цим положення частини пятої статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу.

При вирішенні справи суд не взяв до уваги відсутність у справі доказів відповідності самочинно зведеної будівлі архітектурним, будівельним, санітарним, протипожежним правилам та нормам, наявності акта приймання (прийомки) в експлуатацію або сертифікату відповідності та безпідставно задовольнив позовні вимоги щодо самовільно реконструйованого домоволодіння.

Зважаючи на неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання права власності на житловий будинок з господарчими будівлями по вул. Декабристів, 52-б в м. Нікополі а також самовільно збудованими: тамбуром "а" розміром 3,45 х 1,3 м; сараєм "Е" розміром 5,96 х 3,45 м; наметом "е" розміром 1,3 х 2,07 м; сараєм "З" розміром 11,07 х 4,12м, в порядку спадкування за законом необхідно скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Згідно зі ст.. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до вимог ч. 5 ст.. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У звязку з цим рішення суду в частині розподілу судових витрат необхідно змінити та стягнути зОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір за розгляд апеляційної скарги в розмірі 2663грн.12 коп.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 не оскаржується, колегія суддів не вдається в обговорення цієї частини судового рішення.

Керуючись ст. 303, 307, 309 ч. 1 п. 4, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2008 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання права власності на житловий будинок з господарчими будівлями по вул. Декабристів, 52-б в м. Нікополі а також самовільно збудованими: тамбуром "а" розміром 3,45 х 1,3 м; сараєм "Е" розміром 5,96 х 3,45 м; наметом "е" розміром 1,3 х 2,07 м; сараєм "З" розміром 11,07 х 4,12м, в порядку спадкування за законом скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір за розгляд апеляційної скарги в розмірі 2663 (дві тисячі шістсот шістдесят три) грн. 12 коп.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий І.Є.Ляховська

Судді: А.П.Барильська

ОСОБА_11