Справа № 2310/2171/2012
Номер провадження 6/699/21/16
УХВАЛА

09.12.2016 м.Корсунь-Шевченківський

Корсунь-Шевченківський районний суд Черкаської області в складі

головуючого - судді Савранського О.А.

за участю - секретаря Ященко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Корсуні-Шевченківському подання старшого державного виконавця відділу ДВС Корсунь-Шевченківського районного управління юстиції ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_2 за межі України, суд

встановив:

На примусовому виконанні в відділі державної виконавчої служби Корсунь - Шевченківського районного управління юстиції перебуває виконавче провадження (ВП № 30342124), яке відкрито 14.12.2011 року державним виконавцем, згідно судового наказу №2-н-42/09 від 28.10.2009 року, виданого Корсунь-Шевченківським районним судом Черкаської області про стягнення із ОСОБА_2 заборгованості в сумі 163690,13 грн. на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Черкаського обласного управління ВАТ «Ощадбанк».

12.03.2012 року державним виконавцем складено акт опису й арешту майна, а саме автомобіля марки «HYUNDAI TUCSON», 2007 року випуску, синього кольору, д.н.з. НОМЕР_1, який належить ОСОБА_2

17.07.2012 року за вих.№ 2156 державним виконавцем надіслано до Головного управління юстиції у Черкаській області заяву на реалізацію арештованого рухомого майна.

22.10.2012 року до відділу ДВС Корсунь-Шевченківського РУЮ надійшов протокол №2412215-01/1 18.10.2012 року про проведення аукціону з реалізації арештованого рухомого майна, яке належить ОСОБА_3 та в ході аукціону була запропонована ціна 71350,00 грн. за автомобіль марки «HYUNDAI TUCSON», 2007 року випуску, синього кольору, д.н.з. НОМЕР_1, номер шасі (кузова, рами) KMHJN81BP7U683861.

Згідно довідок КП «ЧОО БТІ» та управління технічного нагляду, охорони праці та пожежної безпеки Державної інспекції сільського господарства в Черкаській області за гр. ОСОБА_2 рухомого та нерухомого майна не зареєстровано.

Станом на 30.11.2012 року залишок боргу по судовому наказу становить 108256,92 грн. і боржником ОСОБА_2 не вчинено дій, спрямованих на його погашення, у зв'язку з чим старший державний виконавець відділу ДВС Корсунь-Шевченківського РУЮ ОСОБА_1 звернувся до суду з поданням про обмеження боржника у праві виїзду за межі України, затвердженим начальником відділу ДВС Корсунь-Шевченківського РУЮ, обґрунтовуючи його тим, що останній ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду.

Повідомлений належним чином про час і місце судового розгляду подання, державний виконавець або представник відділу ДВС в судове засідання не зявилися, заяв та клопотань з приводу розгляду подання суду не надали.

Дослідивши матеріали подання, суд вважає, що воно не підлягає до задоволення в силу наступного.

Так, згідно п.1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно п.18 ч.3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням.

Разом з тим, відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 ЦК України (далі - ЦК), відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме - до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи. Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом від 21 січня 1994 р. N 3857-XII «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (далі - Закон N 3857-XII).

Положеннями ст.6 цього Закону встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у таких випадках:

- якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання до виконання зобов'язань або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України (п. 2);

- якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань (п. 5); якщо щодо нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі (п. 8).

Відповідно до ст. 8 Закону N 3857-XII вирішення спорів про відмову в оформленні паспорта чи продовження терміну його дії або тимчасове затримання паспорта чи його вилучення можуть бути оскаржені громадянином до суду за місцем його проживання. У разі відмови громадянину України у виїзді за кордон з підстав, передбачених пунктами 1, 2 і 6 - ч. 1 ст. 6 цього Закону, він може оскаржити цю дію у судовому порядку за місцем свого проживання. Відмова у виїзді з України з підстав, передбачених пунктами 3 - 5 і 9 ч. 1 ст. 6 цього Закону, оскарженню не підлягає.

Тимчасове затримання або вилучення паспорта у таких випадках здійснюється судом, органами прокуратури, внутрішніх справ, служби безпеки, Державної прикордонної служби України, військовими комісаріатами та консульською службою України.

П.8 ст. 19 Закону від 3 квітня 2003 р. N 661-VI «Про Державну прикордонну службу України» (далі - Закон N 661-VI) встановлено, що на Державну прикордонну службу України (далі - ДПС) відповідно до визначених законом завдань покладається, зокрема, запобігання та недопущення в'їзду в Україну або виїзду з України осіб, яким згідно із законодавством не дозволяється в'їзд в Україну або яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України, у тому числі згідно з дорученнями правоохоронних органів.

Відповідно до ст. 124 Конституції судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Примусове виконання рішень судів в Україні покладається на державну виконавчу службу (далі - ДВС), яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені у Законі від 21 квітня 1999 р. N 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон N 606-XIV).

З набранням чинності з 9 березня 2011 р. Закону від 4 листопада 2010 р. N 2677-VI «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)» закріплено право державного виконавця, у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань покладених на нього рішенням, звертатись до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України.

Цивільний процесуальний кодекс України (далі - ЦПК) доповнено ст.377-1, якою врегульовано вирішення судом питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV року №3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України і набрала чинності для України 11.09.1997 та є обовязковою.

Так, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

Наведені у поданні дані вказують на відсутність можливості боржника виконати рішення суду та відсутність ознак свідомих діянь (дії або бездіяльність) боржника, спрямованих на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо), у звязку з чим суд приходить до висновку, що ініціатором внесення подання не доведено свідомого ухилення боржника від виконання рішення суду.

За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні подання.

Керуючись ст.ст. 293 ч.1 п.24-1), 377-1 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні подання відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги,якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі,якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує,апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Савранський О. А.