Справа № 130/1075/16-ц Провадження № 22-ц/772/2351/2016Головуючий в суді першої інстанції Шепель К. А.
Категорія 55 Доповідач Войтко Ю. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Войтка Ю.Б.,

Суддів: Міхасішина І.В., Стадника І.М.,

При секретарі: Сніжко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 червня 2016 року в цивільній справі за позовом

ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі, стягнення зарплати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

встановила:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Українська залізниця» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Зазначав, що з 14 жовтня 2009 року працював на посаді начальника комерційного відділу відокремленого підрозділу Жмеринської дирекції залізничних перевезень Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця». Наказом від 25 квітня 2016 року №360/ос його було звільнено із займаної посади за прогул без поважних причин, з 13 год. до 17 год. 15 хв. 17 грудня 2015 року на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Посилаючись на те, що прогул він не вчиняв, його відсутність на роботі викликана поважними причинами, звільнено його з порушенням вимог закону, позивач просив поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та 5000 моральної шкоди.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 червня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове про задоволення його позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є встановлення поважності причин відсутності.

Судом установлено, що позивач з 13 год. до 17 год. 15 хв. 17 грудня 2015 року був відсутній на роботі у зв'язку з тим, що його донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 захворіла, що підтверджується довідкою лікаря-педіатра ОСОБА_4, датованою 17 грудня 2015 року, та у зв'язку з чим потребувала допомоги.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що зазначена довідка складена у довільній формі без реєстрації, фактично була складена і видана не 17, а 18 грудня 2015 року, а тому немає правочинної дії як така, що не відповідає вимогам чинного законодавства України.

Між тим, з такими висновками суду першої інстанції погодитися неможливо, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону.

Законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із числа, передбачених ст. 57 ЦПК України.

При цьому відсутність працівника може підтверджуватися не тільки лікарняним листком чи довідкою лікувальної установи, а й показаннями свідків та іншими доказами.

В даному випадку суд з'ясовував не поважність причин відсутності позивача на роботі, а відповідність медичної довідки вимогам правових актів Міністерства охорони здоров'я України.

Крім того, стаття 149 КЗпП України зобов'язує власника або уповноважений ним орган при обранні виду стягнення враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, та попередню роботу працівника.

Судом першої інстанції не з'ясовано, чи були дотримані ці вимоги законом відповідачем, зокрема, і обставини, за яких вчинено проступок, якщо такий мав місце, реально заподіяну ним шкоду, та попередню роботу позивача.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 є сумлінним працівником, має високу професійну майстерність, творчу ініціативу в роботі. За успіхи в роботі до нього неодноразово застосовувалися заохочення. Зокрема, позивач нагороджувався почесними грамотами, цінними подарунками, знаком «Залізнична слава» ІІІ-го ступеню, знаком «Відмінник господарства перевезень» (а.с. 13-15).

Згідно із частиною 1 статті 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо), і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У постанові слідчого від 08 червня 2016 року про закриття кримінального провадження за відсутністю складу злочину, передбаченого ст. 358 КК України, встановлено, що лікар-педіатр ОСОБА_4 довідку в зв'язку з хворобою доньки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 від 17.12.2015 року фактично видала на наступний день, 18.12.2015 року. Дитині був поставлений - ГРВІ, про в медичній картці був зроблений відповідний запис. В зв'язку з хворобою доньки батько - позивач по справі, був вимушений забрати її з школи і залишитися з нею вдома. В день 17 грудня він до лікаря-педіатра ОСОБА_4 не звертався, так як знав, що її вже не було на роботі. В цей час дружина позивача перебувала на курсах в м. Києві. Довідка була складена в довільній формі, засвідчена підписом та печаткою без реєстрації (а.с. 127).

Цей факт підтверджується даними обліку відвідування та пропуску занять Загальноосвітньої школи №2 І-ІІІ ступеню, ліцей м. Жмеринки.

Факт хвороби доньки позивача також визнається сторонами, що відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України є підставою для звільнення від доказування.

Відповідачем заперечується лише те, що позивач в час прогулу займався доглядом за дитиною та надавав їй необхідну допомогу.

Проте такі заперечення ґрунтуються на припущеннях.

Згідно із ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, колегія суддів враховує той факт, який вважає встановленим, що 17 грудня 2015 року до обідньої перерви позивач залишив роботу з дозволу керівництва саме у зв'язку із хворобою дитини. У той час, коли дитина позивача захворіла, її мати - ОСОБА_5 перебувала у відрядженні, що підтверджується посвідченням про відрядження серії НОМЕР_1 від 10.12.2015 року та проїзними документами до м. Києва і в зворотному напрямку.

Таким чином, апеляційний суд визнає причини відсутності позивача на роботі з 13-00 до 17-15 год. 17 грудня 2015 року поважними.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний з підстав, передбачених цією статтею лише власником або уповноваженим ним органом.

З наданої відповідачем довіреності від 01.12.2015 року вбачається, що ПАТ «Українська залізниця» в особі виконуючого обов'язки голови правління ОСОБА_6 уповноважила виконуючого обов'язки начальника регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» ОСОБА_7 у питаннях звільнення працівників філії діяти від імені довірителя - ПАТ «Українська залізниця».

Проте наказ від 25.04.2016 року №360/ос, яким звільнено позивача, виданий начальником регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ОСОБА_7 не від імені довірителя - ПАТ «Українська залізниця», а від імені регіональної філії «Південно-Західна залізниця».

Тобто зазначений наказ видано з порушенням порядку, встановленого у довіреності від 01.12.2015 року.

Таким чином, позивача звільнено з порушенням вимог закону, а тому від підлягає поновленню на роботі.

Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Згідно довідки відповідача від 12.07.2016 року №301-6/М-16 середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 складає 552,52 грн. Час вимушеного прогулу становить 51 робочий день (з 26.04 по 30.04.2016 року - 4 робочі дні; з 01.05 по 31.05.2016 року - 19 робочих днів; з 01.06 по 30.06.2016 року - 20 робочих днів; з 01.07 по день ухвалення рішення 12.07.2016 року - 8 робочих днів).

Отже за час вимушеного прогулу стягненню підлягає 28178,52 грн. (552,52 грн./день * 51 робочий день). Середній заробіток за один місяць становить 7551,10 грн.

При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України апеляційний суд виходить з того, що порушення відповідачем гарантованого Конституцією України і законами України права позивача на працю призвели до моральних страждань, характер і ступінь яких дає підстави для визначення грошового відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000 грн.

Невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, яких припустився суд першої інстанції при розгляді зазначеної справи, відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже з відповідача слід стягнути на користь держави судові витрати по справі - судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції, від сплати яких за законом був звільнений позивач, в сумі 2315,04 грн.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 303, 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Поновити ОСОБА_2 на посаді начальника комерційного відділу - заступника начальника виробничого підрозділу Жмеринська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» з 26.04.2016 року.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 28 178,52 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 1 000,00 грн.

В решті позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору в сумі 2 315,04 грн.

Рішення суду в частині поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 7 551,10 грн. допустити до негайного виконання.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: (підпис) Войтко Ю.Б.

Судді: (підпис) Міхасішин І.В.

(підпис) Стадник І.М.

З оригіналом вірно:

Суддя апеляційного суду Войтко Ю.Б.