Провадження № 22-ц/773/417/16 Категорія: 20 Доповідач: Мудренко Л. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Мудренко Л. І.,

суддів - Русинчука М. М., Осіпука В. В.,

з участю:

секретаря - Лимаря Р. С.,

представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 січня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Позов мотивовано тим, що 02 жовтня 2013 року вона домовилась з відповідачем ОСОБА_2 про купівлю-продаж металевого павільйону НОМЕР_1, площею 35 кв. м., що розташований на торговому ряді між вул. Кравчука та вул. Карпенка-Карого в м. Луцьку Волинської області за ціною 36000 доларів США до 01.02.2014 року, та передала відповідачу завдаток в сумі 15000 доларів США, що підтверджується письмовою розпискою. Зазначала, що 01.11.2013 року нею було передано відповідачу суму в розмірі 5000 доларів США, 01.12.2013 року - 5000 доларів США, 25.02.2014 року - 3000,00 доларів США, 22.04.2014 року - 3000 доларів США та 07.05.2014 року - 2000 доларів США. Всього нею було передано відповідачу грошові кошти на суму 33000 доларів США. Однак, після передачі коштів ОСОБА_2, останній не виготовив та не передав їй документів на вищевказане торгове місце.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 умов договору купівлі-продажу, ОСОБА_4 просила стягнути з відповідача сплачені кошти у розмірі 392040 грн. 32 коп.

У жовтні 2014 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 02.10.2013 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу металевого павільйону НОМЕР_1 площею 35 кв. м., що знаходиться на торговому ряді між вул. Кравчука та вул. Карпенка-Карого в м. Луцьку Волинської області за ціною 36000 доларів США та строком оплати до 01.02.2014 року. Даний правочин був оформлений письмово у вигляді розписки. У зв'язку з тим, що ОСОБА_4 частково сплатила йому вартість придбаного торгового павільйону у розмірі 33000 доларів США, просив стягнути з ОСОБА_4 заборгованість по договору купівлі-продажу металевого павільйону від 02.10.2013 року в гривневому еквіваленті в сумі - 40117,02 грн.: з яких, основний борг - 3000,00 доларів США, що еквівалентно в національній валюті по курсу НБУ - 38858,65 грн.; 3% річних - 59,67 доларів США, що еквівалентно в національній валюті по курсу НБУ - 772,90 грн.; інфляційні нарахування - 37,48 доларів США, що еквівалентно в національній валюті по курсу НБУ - 485,47 грн.

Справа судом першої інстанції розглядалася повторно.

Останнім рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 січня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 746460 (сімсот сорок шість тисяч чотириста шістдесят) грн. основного боргу та понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в сумі 6394 (шість тисяч триста дев'яносто чотири) грн. 50 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовлено за необгрунтованістю.

Відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на зазначене рішення суду. Вважає, що судом першої інстанції не в повному обсязі з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та порушено норми матеріального і процесуального права. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою за невиконане зобов'язання за договором купівлі-продажу відмовити за безпідставнісю, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за розпискою стосовно невиконаного зобов'язання задовольнити в повному обсязі та покласти на ОСОБА_4 понесені ОСОБА_2 судові витрати, в т. ч. витрати на оплату правової допомоги.

В ході апеляційного розгляду даної справи відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу з підстав в ній наведених та просили її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_1 апеляційну скаргу відповідача не визнала та просила відхилити скаргу як безпідставну.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

В судовому засіданні в суді першої інстанції з досліджених матеріалів справи встановлено, що згідно з розпискою від 02 жовтня 2013 року ОСОБА_4 передала ОСОБА_2 15 тис. доларів США за металевий павільйон НОМЕР_1, площею 35 кв. м., що знаходиться на торговому ряді між вул. Кравчука та Карпенка-Карого у м. Луцьку Волинської обл., який ОСОБА_2 зобов'язався продати ОСОБА_4 за ціною 36 тисяч доларів США строком до 01 лютого 2014 року (а. с. 49).

Відповідно до графіка платежів 01 листопада 2013 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 5 тис. доларів США, 01 грудня 2013 року - 5 тис. доларів США, 25 лютого 2014 року - 3 тис. доларів США, 22 квітня 2014 року - 3 тис. доларів США та 07 травня 2014 року - 2 тис. доларів США. Тобто, позивачкою всього було передано відповідачу грошові кошти в загальній сумі 33000 доларів США (а.с. 49).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Статтею 664 ЦК України визначено, що обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Суд першої інстанції підставно прийшов до висновку, що між позивачем та відповідачем виникли відносини з купівлі-продажу. З оригіналу розписки від 02 жовтня 2013 року вбачається, що предметом договору купівлі-продажу є металевий павільйон НОМЕР_1 площею 35 кв. м., що знаходиться в торговому ряді між вул. Кравчука та вул. Карпенка-Карого у м. Луцьку.

Представник позивача зазначала, що між сторонами існувала домовленість про придбання позивачем торгового павільйону з місцем на ринку.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням господарського суду Волинської області від 18 травня 2011 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 29 січня 2013 року та постановою Вищого господарського суду України від 24 квітня 2013 року, зобов'язано ОСОБА_2 передати ПФ "Скорпіон Сервіс" торгову площу НОМЕР_1, розміром 35 м. кв. шляхом її звільнення від тимчасової споруди, яка знаходиться в м. Луцьку на пішоходно-торговій зоні між вулицями Карпенка-Карого та Кравчука, передану підприємцю ОСОБА_2 згідно угоди про надання в користування торгових площ від 31.05.2008 року (а. с. 37-39, 40-44, 45-47).

На виконання вказаних судових рішень 27 травня 2013 року господарським судом Волинської області виданий наказ про примусове виконання рішення (а. с. 48).

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що місце розташування павільйону було суттєвою умовою договору купівлі-продажу.

Відповідно до Правил торгівлі на ринках, затверджених спільним наказом Міністерства економіки та з питань Європейської інтеграції України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Держаного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України N 57/188/84/105 від 26.02.2002 року, торговельне місце - площа, відведена для розміщення необхідного для торгівлі інвентарю (вагів, лотків тощо) та здійснення продажу продукції з прилавків (столів), транспортних засобів, причепів, візків (у тому числі ручних), у контейнерах, кіосках, палатках тощо. Розмір торговельного місця визначається в правилах торгівлі на ринках, що затверджуються відповідно до законодавства (п. 13). У разі використання торговельного місця на умовах оренди в продавця повинна бути копія угоди з адміністрацією ринку про оренду, а на умовах суборенди - копія такої угоди із суб'єктом підприємницької діяльності (орендодавцем) - п. 16 Правил. За право займання торговельного місця на ринку справляється ринковий збір у порядку, визначеному законодавством (п. 18). Адміністрація ринку при наданні продавцям торговельних місць на визначений термін укладає з ними письмову угоду (п. 20). Тобто Правила не передбачають можливості продажу торгових місць не ринку.

Відповідач користувався торговим місцем на умовах договору оренди, в подальшому виник спір відносно земельної ділянки на якій розташований торговий ряд (а.с. 69, 180, 181, 182, 190, 191, 192-193, 194, 197-210, 215-216, 217-218).

Як ствердив сам відповідач в суді першої інстанції, між ним та позивачкою була домовленість щодо внесення змін до договору оренди земельної ділянки, на якій розташований павільйон, в частині орендара.

З наявних у справі доказів вбачається, що ціна призначена відповідачем за торгівельний павільйон, проданий позивачу, значно відрізнялася від ціни за металеву конструкцію без визначеного торгового місця (36000 доларів США - 10000 гривень відповідно), що також підтверджує домовленість між сторонами про продаж торговельного павільйону з конкретно визначеним торговим місцем (а.с. 65).

Таким чином, предметом договору купівлі-продажу був металевий павільйон з чітко визначеним місцем, а саме НОМЕР_1, площею 35,5 кв.м. та зазначеним конкретним місцем його знаходження на торговому ряді між вулицями Кравчука і Карпенка-Карого в місті Луцьку.

Отже, суд дійшов правильного висновку, що розташування павільйону було істотною умовою договору купівлі-продажу.

Матеріали справи містять докази передачі коштів від позивача до відповідача, однак, не містять доказів передачі майна у власність від відповідача до позивача. Передача ключів від павільйону не свідчить про передачу його у власність позивачу, оскільки акт прийому-передачі не укладався.

Враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що правильним є висновок суду першої інстанції про виконання ОСОБА_4 свого зобов'язання щодо передбаченої домовленістю строків попередньої оплати придбаного майна і не виконання ОСОБА_2 своїх зобов'язань по передачі торгівельного павільйону з конкретно визначеним торговим місцем, оскільки останній зобов'язаний звільнити торгівельну площу за рішенням суду, яке набрало законної сили.

Положеннями ст. 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Таким чином суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги, які не спростовують висновків суду.

Судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 січня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: