Ухвала

іменем україни

06 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Дніпропетровської міської ради, третя особа - Управління Держземагентства у м. Дніпропетровську, про визнання недійсними рішення та свідоцтва про право власності, припинення права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним вище позовом, у якому просив визнати недійсним рішення Дніпропетровської міської ради від 25 липня 2007 року про погодження ОСОБА_4 місця розташування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1; визнати недійсним рішення Дніпропетровської міської ради від 25 грудня 2013 року № 120/45 «Про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_4 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд»; визнати недійсними свідоцтво про право власності від 28 квітня 2014 року НОМЕР_1, видане ОСОБА_4 на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_2; зобов'язати ОСОБА_4 відновити стан земельної ділянки площею 0,10 га, розташованої по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 25 грудня 2013 року Дніпропетровською міською радою винесено рішення № 120/45, відповідно до якого передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку по АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

28 квітня 2013 року реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку, АДРЕСА_1. Згідно зі свідоцтвом про право власності власником земельної ділянки є ОСОБА_4

Зазначав, що Дніпропетровська міська рада не мала права ухвалювати рішення від 25 липня 2007 року № 38/17 про погодження ОСОБА_4 місця розташування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1, оскільки рішення виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради від 20 грудня 1996 року № 624/2 «Про відведення земельної ділянки по АДРЕСА_2 гр. ОСОБА_3 для будівництва індивідуального житлового будинку» було чинним, земельна ділянка була виділена для приватизації іншій особі.

Дніпропетровська міська рада також не мала права рішенням від 25 грудня 2013 року № 120/45 «Про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 у власність гр. ОСОБА_4 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд» передавати земельну ділянку у власність, оскільки земельні ділянки по АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_2 є однією земельною ділянкою з різними адресами.

Посилаючись на наведені вище обставини, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судами установлено, що рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 20 грудня 1996 року № 624/2 ОСОБА_3 була відведена земельна ділянка площею 0,10 га по АДРЕСА_2 для будівництва індивідуального житлового будинку та видано генеральний план, затверджений 20 січня 1997 року головним архітектором та інженером виконкому у справах будівництва і архітектури, в якому визначена площа земельної ділянки (29,0х34,50) 0,10 га та зазначена експлікація ділянки: 1) житловий будинок; 2) сарай; 3) літня кухня; 4) вбиральня; 5) гараж; 6) сад; 7) город.

Будь-яких споруд із 1996 року на цій земельній ділянці позивач не зводив та не здійснював будівництво, але сплачував земельний податок.

15 лютого 2008 року виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської районної у місті ради винесено рішення № 48 «Про втрату чинності рішення виконкому районної ради від 20 грудня 1996 року № 624/2 «Про відведення земельної ділянки по АДРЕСА_2 гр. ОСОБА_3 для будівництва індивідуального житлового будинку», яке за протестом прокуратури м. Дніпропетровська рішенням виконкому від 10 листопада 2011 року № 8/9-6 було скасовано.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2012 року відмовлено у задоволенні позову Дніпропетровського міжрайонного природоохоронного прокурора в інтересах держави в особі Дніпропетровської міської ради до ОСОБА_3 про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки та відшкодування шкоди, заподіяної самовільним зайняттям земельної ділянки.

25 квітня 2006 року ОСОБА_4 на ім'я міського голови було подано заяву про відвід земельної ділянки під будівництво по вул. Белградській у м. Дніпропетровську.

25 грудня 2013 року Дніпропетровською міською радою винесено рішення № 120/45, відповідно до якого передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку по АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

28 квітня 2014 року реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1, кадастровий номер НОМЕР_2, об'єктом якого є земельна ділянка, АДРЕСА_1. Згідно зі свідоцтвом про право власності власником земельної ділянки є ОСОБА_4

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання недійсним рішення міської ради від 25 липня 2007 року щодо погодження відповідачу ОСОБА_4 місця розташування житлового будинку по АДРЕСА_1, суд першої інстанції послався на пропуск позивачем строку позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання недійсними рішення міської ради від 25 грудня 2013 року щодо передачі відповідачу ОСОБА_4 у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 та свідоцтва про право власності, суд виходив із того, що спірна ділянка у власність чи у користування у встановленому законом порядку передана нікому не була, була вільною, в тому числі від забудови.

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції, залишив його без змін і зазначив про відсутність порушень вимог чинного законодавства при прийнятті Дніпропетровською міською радою рішення від 25 грудня 2013 року № 120/45 «Про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_4 для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд» та при видачі ОСОБА_4 свідоцтва про право власності від 28 квітня 2013 року на цю земельну ділянку.

Проте з висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Судом установлено, що рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська від 20 грудня 1996 року спірна земельна ділянка по АДРЕСА_2 була передана у користування позивачу для будівництва житлового будинку.

У період із 1997 року до 2008 року позивачем було виготовлено ряд документів для будівництва будинку та його приватизації.

Отже, спірна земельна ділянка перебувала у правомірному користуванні позивача і не була вільною, як помилково вважав суд.

Виділення цієї ділянки у власність відповідачу можливе лише після її вилучення у позивача у встановленому законом порядку (ст. 141 ЗК України у редакції 2001 року) і припинення його права користування, чого зроблено не було, що у свою чергу свідчить про порушення прав позивача.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд послався на відсутність доказів того, що земельна ділянка по АДРЕСА_2 і по АДРЕСА_1 є однією ділянкою, що у свою чергу суперечить матеріалам справи.

Так, до матеріалів справи долучено рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2012 pоку, яким відмовлено у задоволенні позову прокурора до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про повернення самовільно зайнятої ділянки по АДРЕСА_1.

При розгляді вказаної справи судом установлено, що відповідно до вихідних даних Державного земельного кадастру м. Дніпропетровська земельна ділянка по АДРЕСА_2 співпадає із ділянкою по АДРЕСА_1, у зв'язку із чим у задоволенні позову прокурора відмовлено. Крім того, встановлено, що ОСОБА_3 користується спірною ділянкою на законних підставах на підставі рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська від 20 грудня 1996 року.

Суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303, 304, 316 ЦПК України на зазначені вище обставини справи уваги не звернув, не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, не встановив обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав відповідної правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Крім того, відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Погодившись із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині визнання недійсним рішення міської ради від 25 липня 2007 року щодо погодження відповідачу ОСОБА_4 місця розташування житлового будинку по АДРЕСА_1 у зв'язку із пропуском позивачем строку позовної давності, суд на порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України не навів, при цьому, правових висновків щодо обґрунтованості цих вимог та не встановив, чи порушує дане рішення права позивача.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П.Штелик