Справа №583/3385/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/663/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Бойка В. Б.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Шевченка В. А.

за участю секретаря судового засідання -

ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 16 лютого 2016 року

в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа: ОСОБА_10 про визнання правочину недійсним, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И Л А :

В жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до Охтирського міськрайонного суду Сумської області з вищевказаним позовом, в якому, уточнивши свої позовні вимоги ( а.с. 139-140 ), просила:

визнати недійсним договір купівліпродажу транспортного засобу - автомобілю марки PEUGEOT, модель PARTNER, 2006 року випуску, тип кузова фургон малотоннажний-В, шасі ( кузов, рама ) №VF3 GCWJYB96189186, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ( ВМ 3873АХ ) ( далі ТЗ ), укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 12 вересня 2012 року;

визнати за нею право власності на 1/2 частину виказаного транспортного засобу;

витребувати із незаконного володіння ОСОБА_8 та ОСОБА_9 і повернути їй спірний транспортний засіб;

витребувати у ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ключі та свідоцтво про державну реєстрацію транспортного засобу.

Свої вимоги мотивувала тим, що під час перебування в шлюбі з ОСОБА_6 був придбаний ТЗ, який був проданий відповідачем 12 вересня 2012 року без її згоди.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 16 лютого 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено за їх безпідставністю.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 ОСОБА_5, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення норм процесуального законодавства, неправильне застосування норм матеріального законодавства, просить рішення суду скасувати, ухваливши нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вважає що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не взято до уваги, що згода на відчуження спірного автомобіля, який являється спільним майном подружжя, мала бути надана виключно в письмовій формі. Вказує, що відповідач ОСОБА_6 приховував від позивача продаж належного їм транспортного засобу, а згоди ані в письмовій, ані в усній формі, на реалізацію вказаного майна, позивач не надавала.

Заслухавши пояснення апелянта, який підтримав доводи своєї скарги, заперечення представника відповідача ОСОБА_11 проти задоволення скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_6 та ОСОБА_4 з 08 березня 2003 року перебувають в шлюбі ( а.с. 10 ).

За час шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_4 був придбаний спірний ТЗ, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія САК 134517, останній 21 жовтня 2011 року був зареєстрований за відповідачем ОСОБА_6 ( а.с. 11 ).

13 липня 2012 року ОСОБА_6 видав довіреність на імя ОСОБА_10, якою уповноважив його продати за ціною і на умовах на розсуд уповноваженого, спірний ТЗ, а також в період дії цієї довіреності керувати цим автомобілем та території України та за її межами ( а.с. 16 ). Вказана довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Тернопільської районного нотаріального округу Тернопільської області та зареєстрована в реєстрі за №1956.

Згідно довідкирахунку №677535 від 12 вересня 2012 року, виданої ППФ « Інформаційні системи » Садгірське відділення ( а.с. 17 ), відповідачем ОСОБА_7 було придбано спірний автомобіль вартістю 42 134 грн. 00 коп.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір укладений за взаємною згодою подружжя, так як транспортний засіб було відчужено під час шлюбу з відповідачем ОСОБА_12, який і на даний час не розірваний, а питання щодо розподілу майна подружжя в установленому законом порядку не вирішувалось. Крім того, позивачем не доведено, що сторони договору при його укладенні діяли недобросовісно.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

У відповідності до приписі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами ) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Доводи представника позивача ОСОБА_5 щодо обовязкової письмової згоди співвласника ОСОБА_4 для відчуження спірного автомобіля є безпідставними, виходячи з наступного.

Частиною 3 ст. 65 СК України встановлено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно з ч. 1 ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі №6-1568цс15, від 30 березня 2016 року у справі №6-533цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

Згідно зі ст.ст. 10-11, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Проте, позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на час укладення договору купівлі продажу від 12 вересня 2012 року ОСОБА_7 знала чи могла знати про те, що спірний автомобіль належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_4, та здійснення оспорюваного договору без згоди останньої, суду надано не було.

Окрім того, договір про відчуження рухомого майна, який не потребує нотаріального посвідчення та державної реєстрації, було укладено в період шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, тому слід вважати, що його укладено в інтересах сім'ї, за взаємною згодою подружжя.

З урахуванням викладеного, зібраних та досліджених по справі доказів, встановлених обставин, колегія суддів вважає, що позивач не довела наявність підстав для визнання спірного договору купівлі продажу недійсним, тому висновки суду першої інстанції щодо безпідставності позовних вимог є обґрунтованими.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду.

Таким чином, колегією суддів не виявлено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які були б підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 16 лютого 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді