Справа № 203/8732/13-ц
Провадження № 2/0203/118/2016
КІРОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2016 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Колесніченко О.В.,

при секретарі Давіденко Ю.А.,

за участю позивача, представника відповідачів ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недостовірною інформації та зобов?язання її спростувати, заборону вчиняти певні дії, визнання винними у розповсюдженні завідомо неправдивої інформації, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2013 року ОСОБА_2 предявила через суд позов про захист права на повагу до гідності і честі її і членів її сім'ї та права на недоторканність її ділової репутації директора Дніпродзержинського міського благодійного фонду "Німецько-українського фонду "Фатерланд" з урахуванням уточнень у квітні 2016 року способу захисту шляхом принесення їй та членам її родини в її присутності публічних вибачень ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з поновленням її в правах із запрошенням на загальні збори релігійної громади ОСОБА_5 в м. Дніпропетровську та ОСОБА_6 Євангелічно-Лютеранської Церкви України, на яких будуть оголошені спростовані факти та прийняте рішення, а також шляхом спростування ОСОБА_3 і ОСОБА_4 інформації про вимогу ОСОБА_2 2 млн євро, шляхом заборони розповсюджувати в подальшому інформацію про неї, і, так само, шляхом спростування ОСОБА_3 інформації про дошкуляння телефонними дзвінками ОСОБА_7 та ОСОБА_8 і про переманювання її до релігійної громади м. Дніпродзержинська, інформації в листі до єпископа У.Шпалінгера від 08 вересня 2011 року з направленням письмового звернення до канцелярій єпископів ЄЛЦ Баварії, НЄЛЦ Росії, Казахстану, Грузії. Підстави позову обґрунтовані відлученням ОСОБА_2 від Церкви пастором ОСОБА_3 07 вересня 2011 року після багатолюдної словесної сварки з їх участю в м. Дніпропетровську 04 вересня 2011 року в культовій будівлі церкви ОСОБА_5 і поблизу неї, після чого ОСОБА_4 на ґрунті міжнаціонального розбрату та ОСОБА_3 спільно на зборах членів релігійної громади і в листі до релігійного управління звели на ОСОБА_2 наклеп: в її дошкуляннях телефонними дзвінками сім'ї ОСОБА_7 для розколу релігійної громади, в проханнях нею профінансувати 2 млн євро, у зверненні до міліції з неправдивим доносом про застосування ОСОБА_3 до неї фізичної сили, в погрозах телефоном пастору фізичною розправою з ним, в спробі розколу нею раніше парафії римо-католицької церкви, а також зганьбили її честь і ділову репутацію поширенням пліток про ставлення позивача до релігійної організації як до джерела доходу і використання громади для особистого збагачення, про насадження нею чвар в євангелічно-лютеранській громаді з внесенням схизми.

Позивач в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні з наведених у позовній заяві підстав. Про обстановку сварки 04 вересня 2011 року пояснила суду, що після богослужіння, сповіді і причастя вона ділилася враженнями з парафіянами від поїздки до євангелічно-лютеранської громади м. Кривого Рогу на день пам'яті і жалоби за жертвами сталінських репресій до етнічних німців та підійшла до ОСОБА_9, Серго і ОСОБА_10, які були обурені поводженням з останньою голови ради громади ОСОБА_4 з приводу можливості поїздки на Кірхентаг, порадивши звернутися до пастора. Зі слів позивача, саме ОСОБА_3 почав сваритися з присутніми парафіянами, виправдовуючи ОСОБА_4, і на зауваження ОСОБА_2 в грубій та непристойній формі відповів у присутності парафіян про телефонні дошкуляння, про самоправну організацію поїздки до м. Кривого Рогу, про підбурювання парафіян до брехні, що не відповідало дійсності, інакше він не мав її причащати. Позивач вказала про звернення за канонічним правом з вимогами про оскарження дій і рішення пастора.

Відповідач ОСОБА_3, громадянин ОСОБА_11, у поданих суду письмових запереченнях позов не визнав повністю, посилаючись на необґрунтованість вимог, оскільки жодної недостовірної інформації про ОСОБА_2 він не поширював, і вважав порушені позивачем питання церковними справами, що не підпадають під юрисдикцію державних судів. Представник відповідача в судовому засіданні виклав доводи письмових заперечень, визнаючи обставини служіння ОСОБА_3 пастором ОСОБА_6 Євангелічно-Лютеранської громади ОСОБА_5 в м. Дніпропетровську з 2009 року і до його обрання Синодом Церкви у жовтні 2013 року єпископом НЄЛЦ України. Так, до пастора ОСОБА_3 особисто зверталася ОСОБА_7 і розповіла про телефонні дзвінки ОСОБА_2, яка допікає її сім'ю пропозиціями участі в релігійній освіті дітей в м. Дніпродзержинську. ОСОБА_2, як керівник благодійного фонду, письмово зверталася до пастора в грудні 2009 року за виділенням приміщень під центр зустрічей (т. 1 а.с. 62), у липні 2010 року з проханням придбати мікроавтобус для перевезень вірян м. Дніпродзержинська на богослужіння до м. Дніпропетровська (т. 1 а.с. 55), восени 2010 року під приводом передачі дарунків ОСОБА_2 з'явилася до аеропорту і передала листа представникам ОСОБА_6 Євангелічно-Лютеранської громади м. Файтсбронн Федеративної республіки Німеччини з проханням виділити гроші на будівництво церкви і будинку для людей похилого віку, про що з обуренням 29 жовтня 2010 року ОСОБА_12 електронною поштою повідомила Голову ради громади ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 56) Також, сторона відповідача посилалася на використану інформацію про діяльність сім'ї ОСОБА_2 щодо внесення розколу у парафії Успіння Пресвятої ОСОБА_13 Римо-католицької Церкви с. Дніпрове (Ямбургу), яку надав ОСОБА_14 Адлер-Гармс (т. 1 а.с. 58), на дзвінки від чоловіка ОСОБА_2 з погрозами фізичної розправи 04 вересня 2011 року, на лист єпископа Уланда Шпалінгера про наміри позивача від 08 вересня 2011 року.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнала в повному обсязі, заперечуючи тим, що вимоги позивача безпідставні, надумані і не відповідають дійсності та мають інше, ніж вона намагається представити, підґрунтя. ОСОБА_4 визнала обставини того, що обрана Головою ради релігійної громади ОСОБА_5 ОСОБА_6 Євангелічно-Лютеранської Церкви в м. Дніпропетровську, духовне керівництво якою здійснював пастор ОСОБА_3 впродовж 2009-2013 рр. З попереднім пастором, за твердженнями відповідача, у ОСОБА_2 також не складалися відносини і виникали постійні претензії. Так, до призначення пастора ОСОБА_3 позивач була в товаристві Відергебург, де вона, нібито, намагалася відстоювати права етнічних німців, звідки її виключили. ОСОБА_2 прийняли у громаду ОСОБА_15 НЄЛЦ м. Дніпропетровська, позивач виявилася дуже активною, постійно мала якісь ідеї, залучала інших парафіян, керівництво церкви, поки таке спілкування не стало дуже нав'язливим, з приводу чого стали звертатися парафіяни. Вона, будучи головою фонду «Фатерланд», стала просити у керівництва церкви приміщення "для молоді", "для занять", тощо, потім мікроавтобус за кошти церкви, в чому їй було відмовлено. Після конфірмації претензії позивача та численні скандали стали неможливими: вона просила фінансової підтримки проведення поминального дня на День депортації етнічних німців (влітку), на що позивач отримала відмову від неї, ОСОБА_4, як голови ради громади. Позивач самотужки організувала такий захід, що в подальшому використовувала у своїх скаргах, в тому числі, до єпископа Шпалінгера, про переслідування етнічних німців. Стосовно подорожі на Кірхентаг до ОСОБА_11, відповідач пояснила, що єпископ Шпалінгер розіслав усім громадам лист про те, що у цій подорожі можуть приймати участь лише члени громади, які знають німецьку мову достатню для орієнтування. Пані ОСОБА_10 - людина дуже похилого віку близько 80 років - тому через ризик за станом здоров'я їй було відмовлено у подорожі, а в її проханні взяти її дочку відмовлено, оскільки дочка останньої не була на той час членом громади і обидві не знали німецьку мову взагалі. Однак ОСОБА_2 стала провокувати ОСОБА_10 на конфлікт з цього приводу, потім стала звати інших прихожан, втягуючи в цей конфлікт, а в подальшому і закликати прихожан пристати до її громади у м. Дніпродзержинську.

В судовому засіданні допитана свідок ОСОБА_16, яка входить до складу Ради ОСОБА_6 Євангелічно-Лютеранської громади ОСОБА_5 м. Дніпропетровська, будучи її членом з 2004 року, та яка під присягою суду показала, що у 2011 році, більш точно пригадати не змогла, після богослужіння, коли всі стали виходити з церкви, включаючи ОСОБА_2, спричинився ґвалт у самій церкві, тому вийшов пастор ОСОБА_3 та попросив вийти з храму та не лаятись. Люди вийшли та продовжили гучну розмову, серед них була і ОСОБА_2, яка нібито і розпочала таку розмову. Що стало причиною скандалу, свідку невідомо, однак ОСОБА_2 тоді дуже обурювалася, кричала. Так, коли ОСОБА_2 не дали можливості будувати будинок для людей похилого віку та ОСОБА_3 не погодився просити на будівництво 3 млн. євро у німців, позивач казала, що за її розрахунками цієї суми вистачило б на оформлення, роботи, ремонт, матеріали тощо, якби її фірмі дали можливість відремонтувати будівлю, фото якої вона показувала свідку. Пастор коректно, але наполегливо відмовив у зверненні з вимогою фінансової допомоги у німців, які допомагають етнічним німцям в Україні. Тоді були ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_17, ОСОБА_10, приблизно 4, 5 чоловік. Пастор викликав ОСОБА_2 до сакристії, розмовляв, після чого вона вийшла та пішла. В подальшому її за таку поведінку в церкві відлучили від причастя. ОСОБА_2 ніколи не розповідала про те, щоб пастор ОСОБА_3 посягав на її життя, ображав, тощо. Ніяких образ, лайки з боку пастора висловлено не було. ОСОБА_3 спокійний, достойний пастор та коли прийшов до релігійної громади зарекомендував себе як врівноважений, духовний, багато працював, наводив порядок, активний та позитивний.

Свідок ОСОБА_9, яка у складі причту церкви ОСОБА_5 м. Дніпропетровська служила дияконською сестрою, а нині належить до релігійної громади лютеранської течії м. Дніпродзержинська, на допиті в судовому засіданні під присягою показала на участь в обговоренні 04 вересня 2011 року в культовій будівлі церкви в м. Дніпропетровську на проспекті ОСОБА_18, 103, в присутності парафіян Чурикової, ОСОБА_16, Серго, Апьонкіна і ОСОБА_10 рішення пастора щодо того, хто не може їхати на Кірхентаг до ОСОБА_11, з висловлюванням свого обурення некоректним ставленням до ОСОБА_10, під час чого ОСОБА_9 стала очевидцем того, як ОСОБА_3 вийшов, взяв ОСОБА_2 за руку і відвів поспілкуватися на одинці, після чого вигнав усіх на вулицю і сказав, що ОСОБА_2 віддадуть анафемі, не пояснюючи причин. Зі слів свідка, ОСОБА_2 не кричала, а пастор став її ображати, проганяти і сказав, щоб вона більше нічого не просила. Свідок підтвердила, що їй ОСОБА_4 дійсно розповідала про те, що ОСОБА_2 просила гроші у німців, а також що ОСОБА_2 розповідала їй про некоректне ставлення відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 до прохання про організацію заходів для лютеран, етнічних німців у м. Кривому Розі.

За показаннями свідка ОСОБА_17, яка познайомилася з ОСОБА_2 влітку 2010 року, коли пристала до Євангелічно-Лютеранського віросповідання з участю в релігійних обрядах в Дніпропетровській церкві ОСОБА_5, в судовому засіданні підтверджене невдоволення парафіянки НЄЛЦ м. Дніпропетровська Н.ОСОБА_7 наприкінці 2011 року постійними телефонними дзвінками ОСОБА_2 до неї та онуки ОСОБА_8 з нав'язливою пропозицією викладати у Недільній школі для дітей у м. Дніпродзержинську, що свідкові в розмові підтвердила сама ОСОБА_8, за словами якої їй пропозиції ОСОБА_2 були не цікаві, і їй це було не потрібно. ОСОБА_17 під присягою суду показала, що була присутня у 2011 році при прийнятті рішення Радою релігійної громади про відлучення ОСОБА_2 від причастя за внесення розколу в громаду, однією з причин якого, за пересудами парафіян, стало те, що ОСОБА_2 дуже наполегливо телефонувала ОСОБА_7 і ОСОБА_8, щоб остання викладала у м. Дніпродзержинську. Саме зі слів ОСОБА_2, яку ОСОБА_17 в церкві бачила в останнє в день свого хрещення 26 грудня 2010 року, свідку стало відомо про заснування позивачем фонду Фатерланд, організацію позивачем заходу 30 жовтня 2010 року з приводу Дня пам'яті жертв насильства і терору, організацію нею на Різдво 24 грудня 2010 року поїздки етнічних німців і парафіян кірхшпілю церкви ОСОБА_5 з м. Дніпродзержинська і ближніх сіл, про сподівання позивача на залучення коштів для улаштування вказаних та інших заходів, про неправильний і нераціональний, на думку ОСОБА_2, розподіл в Дніпропетровську коштів, які виділялися з ОСОБА_11. Свідок зазначила, що не бачила жодного разу, щоб ОСОБА_2 пастор або ОСОБА_4 ображали, обзивали, тощо. Щодо свідка особисто ніколи в громаді не проявляли ворожості чи агресії, натомість панувала дружня духовна атмосфера.

Свідчення ОСОБА_17 в судовому засіданні підтвердила парафіянка кірхшпілю НЄЛЦ церкви ОСОБА_5 м. Дніпропетровська ОСОБА_7, яка під час допиту під присягою засвідчила перед судом, що у 2010 році її онука, ОСОБА_8, проводила навчання релігійного віровчення з дітьми, і ОСОБА_2 запропонувала їй займатися з дітьми у школі в м. Дніпродзержинську, та що ОСОБА_7 дійсно зверталася до пастора ОСОБА_3 з проханням, щоб він поговорив з ОСОБА_2, яка продовжувала постійно, нав'язливо телефонувати зі своїми пропозиціями після того, коли їй вже неодноразово відмовили і свідок, і її онука ОСОБА_8. Свідок ОСОБА_7 показала суду, що особисто і зі слів прихожан, їй відомо про постійні вимоги ОСОБА_2 до єпископа: то частину будівлі віддати під школу, то автобусом забезпечити для якоїсь поїздки, через що сприйняла пропозиції від ОСОБА_2 як вплив на онуку, яка вже працювала у релігійної громади м. Дніпропетровська, під приводом поширення віри з метою переманювання її для задоволення релігійних потреб вірян м. Дніпродзержинська такого ж віросповідання, щоб об'єднати їх у нову місцеву релігійну громаду. Свідок підтвердила, що була очевидцем сварки ОСОБА_10 через поїздку на Кірхентаг до ОСОБА_11, куди та не могла поїхати за станом здоров'я і через свій похилий вік, а їй відмовили замість неї відправити дочку, яка не була членом громади. Свідок також підтвердила, що чула поговір серед парафіян, що ОСОБА_2 просила у німців, які відвідували громаду, 2 млн. євро під будівництво та розвиток релійгійної громади у м. Дніпродзержинську.

З показань свідка ОСОБА_19, яка у 2011 році прийняла ОСОБА_5 Хрещення з конфірмацією за обрядом НЄЛЦУ, будучи парафіянкою кірхшпілю церкви ОСОБА_5 м. Дніпропетровська з 2010 року, вбачається, що для поїздки на Кірхентаг знання німецької мови не було обов'язковою умовою, а між пастором ОСОБА_3 та ОСОБА_2 існували конфлікти, очевидцем яких вона особисто ніколи не була. Свідок під присягою суду показала, що на початку ОСОБА_2 агресії не проявляла.

Свідок ОСОБА_20 римо-католицького віросповідання, будучи допитаною в судовому засіданні, під присягою показала суду, що приймала активну участь в ремонті в м. Дніпропетровську культової будівлі церкви ОСОБА_5 силами ямбурчан без допомоги пастора протягом 20 років і що, зі слів парафіян лютеранської течії, їй відомо про скандал біля церкви, після якого ОСОБА_2 віддали анафемі у 2011 році. Свідок підтвердила, що особисто конфлікти між ОСОБА_2 та пастором ОСОБА_3 вона не бачила, але була очевидцем сварок ОСОБА_2 з ОСОБА_4

Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши зібрані у справі письмові докази, розглянувши позов в межах заявлених вимог, приходить до висновку про відмову в позові в повному обсязі, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 34 Конституції України, а так само і ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), передбачена свобода кожної людини на вираження поглядів, з чим пов'язані права дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Європейський Суд з прав людини відзначив, що таке право в демократичному суспільстві не може бути абсолютним, через що зазначені статті надають Державі певну свободу розсуду втручання у здійснення цього права задля захисту прав інших людей, зокрема, коли таке втручання здійснюється на підставі та в порядку визначеному законом.

Відповідно до ст.ст. 269, 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, недоторканість ділової репутації, що відносяться до особистих немайнових прав, які згідно з ст. 275 цього Кодексу підлягають захисту від протиправних посягань інших осіб способом адекватним порушенню і спричинених ним наслідків з тим, щоб такий спосіб правового захисту, визначений главою 3 ЦК України, був ефективним.

Пленум Верховного Суду України в п.п. 3, 26 постанови № 1 від 27.02.2009 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" виклав свій висновок про судову практику застосування статей 16, 277, 278 ЦК України, за якими серед способів судового захисту від поширення недостовірної інформації на засадах статті 19 Конституції України не передбачено примусове вибачення перед позивачем у тій чи іншій формі, а заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права, віднесена до спеціальних способів захисту особистого немайнового права, вибір яких належить позивачеві.

Згідно зі ст. 278 ЦК України такий спеціальний спосіб захисту застосовується від поширення інформації в формі розповсюдження в номері (випуску) газети, книзі, кінофільмі, теле-, радіопередачі тощо, які готуються до випуску чи вже випущені у світ, на жоден з яких позивач у своїх вимогах не вказувала.

Суд не вбачає підстав у цій справи відступати від правової позиції Верховного Суду України, а тому з наведених мотивів відповідно до ст. 214 ЦПК України, відмовляє у вимогах про зобов'язання відповідачів принести будь-які вибачення позивачу та членам її сім'ї та про заборону розповсюджувати інформацію про позивача.

Судом встановлено, що 08 вересня 2011 року від імені Ради релігійної громади м. Дніпропетровська С.ОСОБА_3 електронною поштою направив листа на адресу ОСОБА_21 і канцелярії єпископату ОСОБА_6 Євангелічно-Лютеранської Церкви України про словесну сварку з ОСОБА_2 04 вересня 2011 року на вході до культової будівлі церкви ОСОБА_5 в м. Дніпропетровську на проспекті ОСОБА_18, 103, з приводу підбурення парафіянки похилого віку ОСОБА_10 пустити поговір про відрядження головою ради релігійної громади вірян на Кірхентаг та з приводу дошкуляння членам громади телефонними дзвінками з метою їх виходу, що знайшло своє підтвердження в показаннях свідків в сукупності з електронним листуванням, (т. 1 а.с. 48-49), авторство листів за яким сторони спору визнали.

З оголошення про мале відлучення від Церкви (т. 1 а.с. 20) вбачається, що ОСОБА_3 в силу свого сану пастора вказав на нехристиянську поведінку ОСОБА_2, розпалювання нею розбрату і внесення схизми у християнській громаді євангелічно-лютеранського віросповідання в м. Дніпропетровську.

За даними постанов органу дізнання від 26 лютого і 02 червня 2012 року про відмову в порушенні кримінальної справи за відсутністю складу хуліганства за ч. 1 ст. 296 КК України (т. 1 а.с. 23-24) і листів прокурора Кіровського району м. Дніпропетровськ від 20 липня 2012 року про здійснення нагляду за органами дізнання (т. 1 а.с. 39-40) саме ОСОБА_2 звернулася 14 жовтня 2011 року до міліції, яка проводила дослідчу перевірку її заяви про розповсюдження ОСОБА_3 неправдивої інформації про неї та застосування ним до ОСОБА_2 фізичної сили, що свого підтвердження не знайшла.

У своєму електронному листі на адресу позивача (т. 2 а.с. 87) 15 лютого 2016 року ОСОБА_12 жодним чином не спростувала достовірність свого листування з ОСОБА_4, на яке посилалася сторона відповідачів.

25 липня 2011 року в м. Одесі ОСОБА_2 зверталася до єпископа НЄЛЦ України У.Шпалінгера з приводу можливості реєстрації нової релігійної громади в м. Дніпродзержинську з пасторальним округом окремо від м. Дніпропетровська, що підтверджено даними протоколу їх зустрічі (т. 1 а.с. 177), що визнані сторонами спору. За Статутом релігійної громади її духовне керівництво здійснює пастор.

З дослідженої судом довідки канцелярії єпископату НЄЛЦ України від 29 січня 2014 року і витягу з протоколу засідання синодального комітету НЄЛЦ України від 26 квітня 2012 року у логічному зв?язку з церковним статутом і Статутом Церковного Управління (Єпископату) НЄЛЦ України (т. 1 а.с. 59, 64, 199, 210-211) вбачається, що громади ОСОБА_6 Євангелічно-Лютеранської Церкви України в м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області немає, і групі вірян з м. Дніпродзержинська, об'єднаних позивачем ОСОБА_2, відмовлено в розгляді Синодом НЄЛЦ України питання про реорганізацію церковного округу населення і прийняття до цього релігійного об'єднання нової релігійної громади зі зміною пасторального округу.

В свою чергу, 02 лютого 2012 року ОСОБА_2 відповідно до ст. 14 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" зареєструвала Статут релігійної громади ОСОБА_22 Незалежної Євангелічно-Лютеранської Церкви в м. Дніпродзержинську, що вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців і списку 10 засновників (т. 1 а.с. 180, 183).

Розвязуючи спір, суд виходить з відокремлення церкви від держави відповідно до ст.ст. 5, 7 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", яке вимагає від держави не втручатися у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій відповідно до їх ієрархічної та інституційної структури згідно з їх статутами (положеннями) та покладає на державу позитивні обов'язки захищати права і законні інтереси релігійних організацій; сприяти встановленню відносин взаємної релігійної і світоглядної терпимості й поваги між віруючими громадянами та їх релігійними організаціями; брати до відома і поважати традиції та внутрішні настанови релігійних організацій, якщо вони не суперечать чинному законодавству. За практикою тлумачення втручання у свободу віросповідання, передбачену статтею 9 Конвенції в поєднанні із статтею 11 цієї Конвенції, в § 123 рішення Європейського Суду з прав людини від 14 червня 2007 року у справі "Свято-Михайлівська Парафія проти України" (Заява № 77703/01), ця справа вимагає від органів державної влади, включаючи судів загальної юрисдикції, надзвичайно делікатного та нейтрального підходу в місцевій релігійній організації до очевидного конфлікту кліру і групи мирян, яку представляла позивач з ризиком свого виключення зі складу учасників юридичної особи, вимагаючи по суду захисту від поширення кліриком інформації, яка спонукає інших членів такої організації остерігатися або уникати позивача.

За встановлених обставин перебігу конфлікту через бажання групи осіб (мирян) виділитися в самостійну організацію одного й того ж віросповідання у складі одного релігійного об'єднання суд зважає на легітимну мету захисту громадського порядку та безпеки, а також захисту інтересів більшості мирян та духовних осіб парафії (кірхшпілю) у спільному задоволенні релігійних потреб згідно з ст. 8 зазначеного Закону в добровільно об'єднаній на правах юридичної особи релігійній громаді. Свобода віросповідання, будучи особистою справою кожного, за практикою її тлумачення Європейським Судом з прав людини у § 62 рішення у справі "Хасан і Чаус проти Болгарії" ([GC] заява № 30985/96, ECHR 2000-XI) також означає, серед іншого, свободу "сповідувати релігію" самому або в об'єднанні з іншими, публічно та в колі тих, хто поділяє цю віру, і з цієї точки зору включає правомірні очікування віруючих осіб мати змогу вільно об'єднуватися без жодного свавільного втручання з боку держави, будь-які повноваження якої оцінювати легітимність релігійних поглядів несумісні з обов'язком держави бути нейтральною та безсторонньою.

Відповідно, з урахуванням необхідності досягнення рівності сторін спору в свободі віросповідання захистом репутації позивача буде виправдане обмеження свободи відповідачів у вираженні поглядів, якщо інтереси такого захисту у з'ясованому судом конфлікті істотно перевищуватимуть шкоду від втручання у свободу вираження думки. Зокрема, ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень, якими ст. 30 Закону України № 2657-XII "Про інформацію", у чинній з 09 травня 2011 року редакції відповідно до Закону України № 2938-VI від 13 січня 2011 року, визнає, за винятком наклепу, всі висловлювання, які не містять фактичних даних (тверджень про факти), а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані (критика, оцінка дій), з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири, порівнянь тощо, у зв'язку з чим оціночні судження не підлягають спростуванню, оскільки не може бути доведена ані їх правдивість, ані їх неправдивість.

Враховуючи встановлені у судовому засіданні факти, підтверджені показаннями свідків в сукупності з листуванням та перевіркою правоохоронних органів, в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження наклеп, тобто, умисне поширення завідомо неправдивих відомостей про позивача, що принижують її честь і ділову репутацію, а в питані висловів, в яких поширена інформація про позивача серед парафіян під час сварки усно і в формі листа, направленого в порядку ієрархічної підлеглості, суд виходить з огляду на їх зміст, форму та загальний контекст подій, в якому такі вислови пролунали. Так, викладу відомостей відповідачем притаманне емоційне забарвлення обуренням щодо поведінки позивача, яке передається через докори щодо її моральної несумлінності, особистісну критичну позицію відповідача відносно її громадської діяльності. Відповідач виражає своє бачення та аналіз вчинків позивача, оцінюючи їх на дотримання канонічних (корпоративних) норм, якими також врегульовані суспільні відносини, окрім права. Зміст листа до керівництва церкви та оголошення про мале відлучення, за внутрішнім переконанням суду, вказує на власний аналіз і оцінку відповідачем певних вчинків позивача, подій та їх причини як порушення церковних правил, через що містять критику особистості позивача, а тому є оціночними судженнями, які неможливо ані довести, ані спростувати.

Проте, наявність образливої форми критики у цій справі судом не встановлена, оскільки така критика пролунала в контексті виховання релігійних переконань способом застосування церковного (громадського) стягнення виправного характеру, у зв?язку з чим склад образи, як підстави для відшкодування моральної шкоди згідно з ч. 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію", відсутній.

Поширення серед парафіян чутки на підставі неточних відомостей про пошуки джерел фінансування та правдивих відомостей про докучання телефонними дзвінками, що ганьблять ділову репутацію позивача, формально містить ознаки складу дифамації. Між тим, втручання в свободу вираження відповідачами своїх поглядів і думок про повагу традицій та внутрішніх настанов НЄЛЦ України неодмінно буде поєднане з порушення права відповідачів, передбаченого ст. 19 ЦК України, на самозахист колективного інтересу сповідувати релігію в колі тих, хто поділяє цю віру, і у вирішенні безсторонньо від держави та без її втручання внутрішніх питань відповідальності перед релігійною організацією її членів. Тоді як меншість мирян з позивачем заснували іншу релігійну громаду тієї ж лютеранської течії та зареєстрували свій статут з набуттям статусу юридичної особи, вільно скориставшись можливостями сповідати обрану релігію і правом свободи зібрання.

Таким чином, не заперечуючи прав позивача за ст.ст. 297, 299 ЦК України на повагу її честі та гідності, недоторканність ділової репутації та на їх захист, належить дійти висновку, що відсутні підстави для втручання у права відповідачів на вільне вираження думок і засудження їх за дифамацію, оскільки таке втручання не відповідає вимогам співмірності та необхідності у демократичному суспільстві за ч. 2 ст. 10 і ч. 2 ст. 9 в поєднанні з ст. 11 Конвенції, оскільки свавільне втручання держави у внутрішні настанови релігійних організацій з метою оцінки легітимності релігійних поглядів на інститут церковних заходів впливу і покарань (анафеми), є неприпустимим, на підставі чого суду належить ухвалити рішення згідно з ч. 3 ст. 16 ЦК України про відмову в задоволенні позову повністю.

Відповідно до ст.ст. 81, 88 ЦПК України після розгляду цієї справи судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-64, 209, 214, 215, 218, 222 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_2 в позові до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недостовірною інформації та зобов?язання її спростувати, заборону вчиняти певні дії, визнання винними у розповсюдженні завідомо неправдивої інформації - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд міста Дніпропетровська. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий О.В. Колесніченко