Справа №487/4031/15-ц 11.04.2016 11.04.2016 11.04.2016
Справа №487/4031/15-ц Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Провадження №22-ц/784/883/16 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

Іменем України

11 квітня 2016 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Гордійчук С.С.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_5 рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 18 лютого 2016 року, ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення боргу,

УСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи його тим, що 22 березня 2013 року між ним та ОСОБА_5 був укладений та підписаний договір позики, за умовами якого позичальник ОСОБА_5 отримала у борг від нього кошти в розмірі 20 000 доларів США, що на час написання позовної заяви еквівалентно 412 000 грн., й зобовязалася повернути їх в обумовлений договором строк.

Зазначаючи про невиконання позичальником письмових зобовязань щодо повернення суми позики до теперішнього часу, ОСОБА_3 просив стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 412 000 грн. та на підставі ст.625 ЦК України три проценти річних від простроченої суми в розмірі 23 737 грн. 97 коп. і інфляційні нарахування у розмірі 241 973 грн. 61 коп., а всього - 677 711 грн. 58 коп.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач посилалась на те, що позивачем не підтверджено право вимоги до неї щодо виконання боргових зобовязань, оскільки не надано доказів передачі їй 20 000 доларів США (відсутня розписка), а визначення сторонами в договорі формулювання про передачу у власність позикодавцем 20 000 доларів США позичальнику не є достатнім доказом отримання нею суми позики.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 18 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення боргу задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 412 000 грн. та три проценти річних у розмірі 23 737 грн. 97 коп. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просила вказане рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов виходив з того, що письмовий договір позики від 22 березня 2013 року, наданий позивачем на підтвердження зобовязань відповідача, є належним та допустимим доказом виникнення боргового зобовязання та він укладений сторонами відповідно до вимог ст.1047 ЦК України, а тому є підстави для стягнення суми боргу за договором позики та трьох процентів річних з врахуванням вимог ст.625 ЦК України. До того ж, суд також зазначав, що на підтвердження суми боргу, відповідач написала власноручно письмове зобовязання про повернення коштів. Вимоги про стягнення інфляційних нарахувань по договору є необґрунтованими, оскільки індекс інфляції може застосовуватись до гривні, а не до іноземної валюти, в якій перераховано боргові зобовязання відповідача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За ст.11 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Договір, в тому числі і договір позики, є підставою виникнення цивільних прав та обовязків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобовязанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобовязання припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобовязання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобовязання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобовязання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується зобовязань, повязаних з позикою, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою ст.638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права, а також реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1ст.207 ЦК України).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.37) та встановлено районним судом, 22 березня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір позики (без номеру), відповідно до якого ОСОБА_3 передає у власність ОСОБА_5 20 000 доларів США. Повернення зазначеної у договорі суми може мати місце за бажанням позичальника протягом з 22 березня 2013 року по 22 червня 2013 року рівновеликими частинами, однак останній внесок повинен бути зроблений не пізніше 22 червня 2013 року. Договір вважається укладеним з моменту фізичної передачі позикодавцем позичальникові обумовленої суми.

У договорі зазначені паспортні дані сторін ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та на звороті договору власноручно ОСОБА_5 дописано, що вона зобовязується кожного поточного місяця сплачувати ОСОБА_3 1 000 доларів США відповідно до їх згоди та повернути взяту суму 20 000 доларів США в термін до 22 червня 2013 року.

Факт невиконання взятих на себе зобовязань за вказаним договором відповідач не заперечувала, посилаючись на її безгрошовість.

Проте, заперечуючи отримання саме грошової суми, ОСОБА_5 будь - яких доказів того, що гроші вона не отримувала, суду не надала.

Встановивши ці обставини, суд першої інстанції вірно виходив з того, що правовідносинам сторін притаманні ознаки договору позики.

Факт укладення договору, його умови та факт отримання грошей, а також факт невиконання боржником зобовязань щодо повернення позики підтверджені борговим зобовязанням відповідача та знаходженням боргового документу у позивача.

Отже, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції, установивши, що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, дійшов обґрунтованого висновку про виникнення боргового зобовязання та стягнення суми боргу з врахуванням трьох процентів річних, посилаючись на положення ст.625 ЦК України.

Такі ж по суті висновки містяться й у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 та у постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі №6-50цс16.

Указані рішення Верховного Суду України, ухвалені в порядку перегляду судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, а тому відповідно до ст.360 - 7 ЦПК України, є обовязковими для всіх судів України.

При цьому, факт безгрошовості угоди у відповідності до ст.1051 ЦК відповідач ОСОБА_5 не довела.

До того ж, колегія суддів бере до уваги, що ОСОБА_5 до моменту предявлення до неї позову про повернення боргу не оскаржувала договір позики з підстав неотримання нею грошових коштів.

Доводи апеляційної скарги про обовязковість складання розписки, яка підтверджує факт отримання позичальником грошових коштів за вказаним письмовим договором є помилковими, оскільки договір позики укладений у письмовій формі та його зміст підтверджує факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів. Більш того, на підтвердження взятих боргових зобовязань, відповідач написала власноручно письмове зобовязання про повернення коштів, взятих за обумовленим договором.

Посилання відповідача на те, що в договорі позики, який на її думку, є лише проектом, вона зазначена як позикодавець та відсутній підпис позивача, як на підтвердження того, що між сторонами не було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, а отже його не було укладено, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказане спростовано поясненнями самих сторін щодо положення сторін у договорі та вказані обставини не свідчать про недійсність такого договору.

Рішення суду в частині визначення розміру трьох процентів річних та грошової одиниці визначення боргу сторонами не оскаржується.

Що ж до тверджень особи, яка подала апеляційну скаргу, про наявність процесуальних порушень, допущених судом при розгляді судом даної справи, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки не знайшли свого підтвердження.

Доводи позивача про те, що районний суд порушив норми процесуального права і не врахував при ухваленні судового рішення показання свідка у справі, не заслуговують на увагу, оскільки пояснення свідка не можуть вважатись допустимим доказом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При цьому, при вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За такого, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити, а рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 18 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

ОСОБА_7