Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №336/9218/14ц Головуючий у 1 інстанції: Наумов О.О.
Провадження № 22-ц/778/1067/16 Суддя-доповідач: Спас О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Бабак А.М.,

Полякова О.З.,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4

на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, треті особи: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування, Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав.

В позові зазначала, що 08 листопада 2008 року між нею та ОСОБА_5 укладено шлюб з ОСОБА_5 Від шлюбу вони мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. З 2011 року з ОСОБА_5 вони проживають окремо. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06.12.2011 року шлюб між ними розірвано. 25.01.2013 року вона уклала шлюб з ОСОБА_7, у зв'язку з чим нею було змінено прізвище на «ОСОБА_3». Починаючи з жовтня 2011 року ОСОБА_5, як батько малолітнього не цікавиться ні його справами, ні станом здоров'я, ні його фізичним та духовним розвитком. Покладений рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20.06.2012 року на ОСОБА_5 обов'язок платити аліменти, він не виконує. У результаті цього за період з 20.01.2012 року по 01.08.2014 року утворилась заборгованість по виплаті аліментів у розмірі 12141,90 грн. Восени 2012 року ОСОБА_5 лише один раз прибув до місця проживання дитини, але одразу розпочав сварку, у зв'язку з чим їй довелося викликати міліцію. Посилаючись на викладені обставини, просила суд позбавити ОСОБА_5 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2015р. позов було задоволено.

Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 26 травня 2015р. задоволено заяву ОСОБА_7 про усиновлення ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2., внесено зміни до актового запису про народження дитини в частині прізвища та по-батькові.

16 червня 2015р. видано свідоцтво про народження, де зазначено що дитина має прізвище, ім'я, по батькові - ІНФОРМАЦІЯ_6Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від30 вересня 2015р. заочне рішення від 13 березня 2015р. скасовано, справу призначено до розгляду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4, ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_9, представника органу опіки та піклування по Комунарському району м.Запоріжжя Кулик Л.І., прокурора Маруєву Т.В., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

На підставі п.п.2,3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права; розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів в його неупередженості, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Судом першої інстанції встановлені такі обставини.

Батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_5 та ОСОБА_3

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2011 року шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20.06.2012 року з ОСОБА_5 на користь позивача стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 р. н. у розмірі 400 грн. починаючи з 20.01.2012 року і до повноліття дитини.

Згідно довідки Шевченківського ВДВС № 13419/13 від 26.08.2014 року, заборгованість за виконавчим листом про стягнення аліментів з ОСОБА_5 за період з 20.01.2012 року по 01.08.2014 року складає 12141,90 грн.

Згідно довідки ПАТ «Мотор Січ» управління по обслуговуванню заводських гуртожитків від 04.02.2015 року, вих..№14, ОСОБА_5 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 гуртожиток з 05.09.1995 року, на даний час не є працівником ПАТ «Мотор Січ», місце знаходження його невідомо.

За довідкою голови квартального комітету, ОСОБА_3 проживає разом з сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2

Згідно свідоцтва про шлюб, між позивачем та ОСОБА_7 25.01.2013 року укладено шлюб Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції .

Довідкою завідуючої СДНЗ № 129 № 60 від 20.08.2014 року зазначено, що дитина ОСОБА_6 систематично відвідує Санаторний дошкільний навчальний заклад №129 «Конвалія» Запорізької міської ради. Дитину виховує та піклується за нею мати малолітнього - ОСОБА_3, також у вихованні приймає участь її чоловік - ОСОБА_7. За час перебування дитини у закладі, батько ОСОБА_5 лише один раз восени 2012 року відвідав заклад з метою спілкуванням із сином.

Згідно довідки лікаря від 03.09.2014 року, батько не займається доглядом і лікуванням ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, лікарню відвідує лише мати.

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов за адресою: АДРЕСА_2 від 15.01.2015 року, дитина проживає разом зі своєю матір'ю та її чоловіком, в будинку створені всі необхідні умови для відпочинку, розвитку, навчання та виховання малолітньої дитини. ОСОБА_5 не бачив сина з осені 2011 року, ухиляється від виконання батьківських обов'язків, не цікавиться фізичним та духовним розвитком сина.

Згідно висновку районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, як органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав, відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків, не приділяє дитині належної уваги, не цікавиться його здоров'ям, розвитком та подальшою долею, має значну заборгованість по сплаті аліментів на утримання дитини. Місцеперебування його не відоме, дитина взагалі не знає ОСОБА_5 як свого рідного батька. Вихованням та утриманням дитини займається мати, тому позбавлення відповідача батьківських прав є доцільним.

Висновок рішення суду першої інстанції про відмову у позові не знайшов свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

З матеріалів справи вбачається, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України щодо законності, обґрунтованості рішення суду, встановлення наявності обставин на підтвердження вимог і заперечень та застосування до спірних правовідносин належних норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Згідно з п. п. 15, 16 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Обставина самоусунення відповідача від участі у вихованні, утриманні, харчуванні, лікуванні, наданні освіти, спілкуванні встановлена судом першої інстанції в повному обсязі. Проте, зроблений ним висновок ґрунтується на необхідності дотримання прав та інтересі відповідача.

Вказаний висновок суперечить нормам вітчизняного та міжнародного права з цього питання.

У статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Раду Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-XII, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ст. ст. 6, 27 названої Конвенції держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини; визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Всупереч наведеним нормам матеріального права рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Суд першої інстанції при вирішенні спору не застосував ст.171 СК України та не вислухав дитину з питання, що стосується її особисто, а також з питання сім'ї.

Згідно ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Під час апеляційного розгляду справи за участю спеціаліста педагога ОСОБА_12, яка має педагогічний стаж 29 років, у присутності представника органу опіки та піклування Кулик Л.І., була заслухана думка дитини.

Дитина має вік майже сім років, та виявилася такою, що може висловити свою думку, пояснила, що живе з батьком «ОСОБА_7», в родині йому комфортно, про «ОСОБА_5» він тільки знає, батьком є «ОСОБА_7».

Колегія суддів вбачає, що відповідач ОСОБА_5 не сприймається дитиною в якості батька.

Дана обставина була б неможливою у разі сумлінного виконання відповідачем батьківських обов'язків та реалізації батьківських прав.

Вказане свідчить про самоусунення відповідача від будь-якої участі у житті сина.

Жодного доказу до суду першої або апеляційної інстанції, яким би можна було підтвердити факт поважних причин, через які відповідач не виконував батьківських обов'язків, не надано.

Посилання відповідача на сплату коштів на утримання дитини поштовими переказами не має свого підтвердження, оскільки надані поштові квитанції не містять відомостей щодо отримання коштів адресатом переказу. Крім того, всі квитанції в якості адресата зазначають невірне прізвище позивача ОСОБА_13, а зазначено її колишнє прізвище «ОСОБА_12». За відсутності доказів отримання ОСОБА_3 коштів від ОСОБА_5 наявні у справі копії квитанцій не можна визнати належними, допустимими та переконливими доказами виконання останнім обов'язку щодо утримання дитини.

Крім того, відповідачем не спростовано довідки Шевченківського ВДВС № 13419/13 від 26.08.2014 року, за якою заборгованість за виконавчим листом про стягнення аліментів з ОСОБА_5 за період з 20.01.2012 року по 01.08.2014 року складає 12141,90 грн.

Доказів щодо сплати відповідачем заборгованості не надано.

Судом установлено, що з часу проживання сина з позивачем, відповідач участі у вихованні, спілкуванні та розвитку не приймав, заходів за участю дитини не відвідував, його життям не цікавився, доказів наявності перешкод у спілкуванні з сином не надав, відсутні відомості звернення до служби у справах дітей з приводу чинення перешкод позивачем у спілкуванні з дитиною.

У сукупності з іншими вищевказаними обставинами справи колегій дійшла висновку, що відповідач проявляв повну бездіяльність відносно до свого обов'язку з утримання та виховання власної дитини.

Доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд вбачає, що суд першої інстанції не врахував, що обставини на підтвердження позову доведені належним чином, а заперечення відповідача не ґрунтуються на законі. Висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням вищевказаних норм процесуального і матеріального права, а тому наявні підстави для задоволення апеляційної скарги та ухвалення нового рішення про задоволення позову про позбавлення батьківських прав.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2015 року у цій справі скасувати. Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, позбавити батьківських прав відносно сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, який на даний час має прізвище, ім'я, по-батькові ІНФОРМАЦІЯ_6Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: