Номер провадження 22-ц/788/1144/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_3» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_4

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 травня 2016 року

в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_3» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський ОСОБА_3» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ОСОБА_4 звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 08 лютого 2012 року між ним та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір № BL_КГ100094256, відповідно до умов якого останній отримав кредит на поточні потреби у розмірі 10000 грн. зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 0,01% річних, щомісячної плати у вигляді комісії за управління кредитом у розмірі 3% від суми кредиту, з кінцевим терміном повернення до 08 лютого 2015 року.

Посилаючись на те, що відповідач порушив свої зобовязання щодо своєчасного повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом, а також плати за управління кредитом, у звязку з чим у нього виникла заборгованість, яка станом на 14 серпня 2015 року становила 13584 грн. 59 коп. і складалась із: заборгованості по поверненню кредиту в сумі 2960,31 грн., заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитними коштами в сумі 0,03 грн., заборгованості по сплаті комісії в сумі 2100,11 грн., а також пені за несвоєчасне виконання зобовязань за кредитним договором в сумі 8524,14 грн., позивач просив стягнути з відповідача вказану заборгованість на свою користь.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 травня 2016 року частково задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_3» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_4

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_3» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором в сумі 2960 грн. 31 коп.

Вказане рішення суду позивач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_4, посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, стягнувши з відповідача на користь банку прострочені проценти за користування кредитом в сумі 0,03 грн., прострочену комісію за управління кредитом в сумі 2100,11 грн. та пеню за несвоєчасне виконання зобовязань за кредитним договором в сумі 8524,14 грн., а в іншій частині рішення суду залишити без змін.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що на момент укладення спірного кредитного договору банк не знав і не міг знати про хронічну психічну хворобу позичальника, так як її симптоми не були явними та підозрілими, щоб дійти висновку, що відповідач страждає на психічне захворювання.

Крім того, позивач зауважує, що відповідач став заперечувати проти дійсності кредитного договору, тобто став посилатись на наявність у нього психічного захворювання, лише після звернення банку до суду з позовом про стягнення з нього кредитної заборгованості за вказаним кредитним договором.

Також позивач звертає увагу на те, що експертний висновок не є беззаперечним фактом щодо визнання кредитного договору недійсним, а є одним із доказів, який суд повинен оцінювати у сукупності з іншими доказами у справі для ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_5 про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 08 лютого 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський ОСОБА_3» (скорочене найменування ПАТ «ВіЕйБі Банк») та ОСОБА_5 був укладений договір банківського обслуговування (до стандарту продукту «Кредит готівкою») за № BL_КГ100094256, відповідно до умов якого останній отримав кредит у формі відкличної не відновлювальної лінії у розмірі 10000 грн. на поточні потреби, а також для оплати послуг банку та супутніх послуг, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 0,01% річних, щомісячної плати у вигляді комісії за управління кредитом у розмірі 3% від суми кредиту, страхового платежу у розмірі 3,3% від суми кредиту, з кінцевим терміном повернення до 08 лютого 2015 року (а.с.6-13, 14-15).

Із наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідача за кредитним договором № BL_КГ100094256 вбачається, що станом на 14 серпня 2015 року заборгованість становила 13584,59 грн. і складається із: заборгованості за кредитом в сумі 2960,31 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 0,03 грн.; заборгованості за комісією в сумі 2100,11 грн.; а також плати за пропуск платежів (пені) в сумі 8524,14 грн. (а.с.4-5).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 як на момент укладення кредитного договору, так і на даний час страждає психічним захворюванням і за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тому визнав спірний кредитний договір недійсним. Таким чином, дійшовши вказаного висновку, суд застосував наслідки недійсності правочину і стягнув з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі тіла кредиту, а саме в сумі 2960 грн. 31 коп.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів в повній мірі погодитись не може, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно вимог ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Як передбачено ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до вимог ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Пленум Верховного Суду України у п.п.4, 16 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року за № 9 розяснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 проходив лікування в Сумському обласному клінічному психоневрологічному диспансері з діагнозом: шизофренія, параноїдна форма, епізодичний тип перебігу зі стабільним дефектом, а саме: з 01 липня 2013 року по 16 липня 2013 року перебував на стаціонарному лікуванні в гострому психіатричному відділенні СОКПНД; з 19 вересня 2013 року по 18 жовтня 2013 року госпіталізований до денного стаціонару СОКПНД; з 13 березня 2014 року по 28 березня 2014 року в гострому психіатричному відділенні СОКПНД; з 28 березня 2014 року по 12 травня 2014 року в ОСПЛ № 2; з 29 червня 2014 року по 09 липня 2014 року в денному стаціонарі СОКПНД; з 14 липня 2014 року по 19 липня 2014 року в гострому психіатричному відділенні СОКПНД; з 19 вересня 2014 року по 18 жовтня 2014 року в денному стаціонарі СОКПНД; з 05 травня 2015 року по 24 червня 2015 року в денному стаціонарі СОКПНД (а.с.86-88).

Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальної експертною комісією від 14 липня 2015 року ОСОБА_5 є інвалідом другої групи за загальним захворюванням, інвалідність встановлена на строк до 01 серпня 2017 року (а.с.71).

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта від 24 березня 2016 року за № 107 ОСОБА_5 з 1998 року виявляв ознаки психічного захворювання, а в 2013 році йому встановлено діагноз: шизофренія, параноїдна форма, епізодичний тип перебігу зі стабільним дефектом. За своїм психічним станом на теперішній час ОСОБА_5 не може усвідомлювати значення своїй дій та керувати ними. Крім того, ОСОБА_5 на час укладання кредитного договору 08 лютого 2012 року страждав хронічним психічним захворюванням у формі шизофренії, за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.86-88).

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на той факт, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів про те, що відповідач ОСОБА_5 станом на момент укладення з позивачем кредитного договору, а саме: станом на 08 лютого 2012 року страждав психічним захворюванням, внаслідок чого у момент вчинення вказаного правочину не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними.

Зокрема, згідно даних медичної карти амбулаторного хворого відповідача, заведеної ОКЗ Сумський обласний клінічний психоневрологічний диспансер, датою заповнення карти значиться 01 липня 2013 року, тобто вказані обставини мали місце набагато пізніше, ніж укладений між сторонами спірний кредитний договір від 08 лютого 2012 року.

Інших відомостей щодо надання відповідачу психіатричної допомоги за більш ранній період, ніж заведена на нього медична карта, матеріали справи не містять, а відповідачем цього не доведено. Так, посилання у висновку судового-психіатричного експерта на виявлення у відповідача ознак психічного захворювання ще з 1998 року були встановлені зі слів його колишньої дружини, що, на думку колегії суддів, не можна брати до уваги як належний і допустимий доказ для підтвердження вказаної обставини.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором № BL_КГ100094256 відповідач протягом часу дії договору частково сплачував заборгованість за кредитними зобовязаннями і останній платіж був ним здійснений 03 листопада 2014 року в сумі 300 грн., які були спрямовані на сплату комісії по договору в сумі 299,99 грн. та відсотків за користування кредитом в сумі 0,01 грн. (а.с.4-5).

Отже, із зазначеного вбачається, що відповідач визнавав укладений між сторонами кредитний договір і умови зобовязань, оскільки погашав кредитну заборгованість протягом певного періоду, але став заперечувати щодо його дійсності тільки після звернення позивача до суду з даним позовом.

Таким чином, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про те, укладений між сторонами кредитний договір від 08 лютого 2012 року є недійсним в силу того, що був вчинений відповідачем у момент, коли він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки суд виходив виключно з висновку експерта, не оцінивши його в сукупності та взаємозвязку з іншими доказами.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на той факт, що відповідач не звертався до суду із самостійною вимогою про визнання кредитного договору недійсним.

До того ж, варто зазначити, що висновок експерта відповідно до ч.6 ст.147 ЦПК України для суду не є обовязковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст.212 ЦПК України.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором ґрунтуються на законі, так як доведено, що внаслідок порушення умов кредитного договору відповідач допустив заборгованість стосовно повернення тіла кредиту, сплати процентів за користування кредитом та комісії, у звязку з чим має нести відповідальність за порушення виконання зобовязань у вигляді сплати пені, а протилежного відповідач не довів, як і не спростував розміри стягнень. Що стосується відмови у задоволенні позовних вимог з підстав недійсності правочину та застосування наслідків його недійсності у вигляді стягнення заборгованості за тілом кредиту, то колегія суддів з рішенням суду в даній частині не погоджується і вважає його помилковим із наведених вище підстав, однак з урахуванням вимог ст.308 ЦПК України щодо справедливості рішення про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в сумі 2960,31 грн. колегія суддів вважає за можливе залишити рішення суду в цій частині без змін.

В той же час, із заявлених позовних вимог вбачається, що станом на 14 серпня 2015 року з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором від 08 лютого 2012 року за № BL_КГ100094256 в сумі 13584,59 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом в сумі 2960,31 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 0,03 грн.; заборгованості за комісією в сумі 2100,11 грн.; а також плати за пропуск платежів (пені) в сумі 8524,14 грн.

Проте, із зазначеного розрахунку заборгованості слідує, що розмір нарахованої позивачем пені значно перевищує розмір завданих йому збитків, а саме: сукупний розмір заборгованості за кредитом в сумі 2960,31 грн., по процентам за користування кредитом в сумі 0,03 грн. та за комісією в сумі 2100,11 грн. становить 5060 грн. 45 коп., в той час як позивач просив стягнути розрахований ним розмір пені в сумі 8524,14 грн., що в 1,5 рази перевищує розмір заподіяних позивачу збитків.

Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

З урахуванням зазначеного, беручи до уваги обставини того, що відповідач є інвалідом другої групи, який згідно з висновком МСЕК про умови та характер праці не здатний до систематичної праці (а.с.71), а також його позицію, висказану в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, про зменшення розміру пені, тобто, вказані обставини мають істотне значення, тому колегія суддів вважає за можливе зменшити розмір пені до 5000 грн.

За таких обставин, коли суд першої інстанції постановив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, а його висновки в частині рішення суду про відмову у задоволенні позову не відповідають обставинам справи, тому оскаржуване рішення суду в зазначеній частині необхідно скасувати і ухвалити нове про часткове задоволення позовних вимог, яким стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 08 лютого 2012 року за № BL_КГ100094256, яка складається із: заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 0,03 грн.; заборгованості за комісією в сумі 2100,11 грн.; а також плати за пропуск платежів (пені) в сумі 5000 грн.

Отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу в порядку, встановленому ст.88 ЦПК України.

Позовні вимоги задоволено на 74,06% (10060,45 грн. * 100% / 13584,59 грн.).

Оскільки позивач станом на момент подачі позовної заяви до суду першої інстанції був звільнений від сплати судового збору на підставі п.22 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а відповідач звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», як інвалід ІІ групи, тому відповідно до ч.2 ст.88 ЦПК України судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції компенсуються за рахунок держави.

Разом з тим, позивач станом на момент подачі апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції не був звільнений від сплати судового збору, а ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 13 червня 2016 року йому було відстрочено сплату судового збору в сумі 267 грн. 96 коп. до ухвалення судового рішення у даній справі, тому з нього в дохід держави підлягає стягненню несплачена ним сума судового збору за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції пропорційно до відмовленої частини позовних вимог у розмірі 69 грн. 51 коп. (267,96 грн. * 25,94%, у задоволенні яких відмовлено позивачу).

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2; 309 ч.1 п.п.1, 3, 4; 314 ч.2; 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_3» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 травня 2016 року в даній справі скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, по комісії та пені.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_3» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_3» заборгованість за кредитним договором від 08 лютого 2012 року за № BL_КГ100094256, яка складається із: заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 0,03 грн.; заборгованості за комісією в сумі 2100,11 грн.; а також плати за пропуск платежів (пені) в сумі 5000 грн.

В решті рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 травня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_3» в дохід держави судовий збір за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції в сумі 69 грн. 51 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -