Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/6220/15-ц Головуючий у 1-й інст. Анциборенко Н. М.
Категорія 49 Доповідач Худяков А. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Худякова А.М.,

суддів: Косигіної Л.М.,

ОСОБА_1,

при секретарі судового засідання Гайдамащук Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 27 травня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання шлюбу недійсним

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 27 травня 2016 року позов задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, укладений 20.06.2012 року відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, актовий запис №687.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання шлюбу недійсним відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 порушує питання про скасування постановленого по справі рішення та ухвалення нового рішення про задоволення його зустрічного позову. Апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Статтею 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого звязку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки встановлені законом.

Згідно з ч.2 ст. 104, ч.3 ст.105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Згідно із ст.112 Сімейного кодексу України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Як встановлено судом першої інстанції, сторони по справі спільно прожили шість років. Після проживання у цивільному шлюбі, шлюб сторони зареєстрували 20.06.2012 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ТП №090071, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, актовий запис №687.

Від шлюбу у сторін є дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3. В свідоцтві про народження дочки батьком записаний ОСОБА_2

Задовольняючи первісний позов про розірвання шлюбу, суд першої інстанції правильно виходив з того, що сімя розпалась остаточно, оскільки подальше її збереження неможливе внаслідок того, що шлюбні стосунки припинені та не ведеться спільне господарство.

Що стосується зустрічного позову про визнання шлюбу недійсним, ОСОБА_2, позиваючись із ним до суду, посилався на ч.2 ст.40 СК України та зазначав, що шлюб з відповідачкою є фіктивним, оскільки ОСОБА_3 не мала на меті створити з ним сімю.

Відповідно до ст.40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп'яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства (ч.1). Шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім'ї та набуття прав та обов'язків подружжя(ч.2). Шлюб не може бути визнаний недійсним, якщо на момент розгляду справи судом відпали обставини, які засвідчували відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім'ю (ч.3).

Реєстрації шлюбу передує певний порядок. Відповідно до ч.2 ст.28 СК України, заява про реєстрацію шлюбу подається чоловіком та жінкою особисто. Так само лише при особистій присутності чоловіка і жінки відбувається реєстрація шлюбу та видається свідоцтво про шлюб(ст.34 СК України).

У п.13. постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при розгляді судом справ про визнання шлюбу недійсним слід мати на увазі, що за наявності одних підстав суд зобов'язаний, а за наявності інших суд може визнати шлюб недійсним.

За рішенням суду шлюб обов'язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності (ст. 40 СК). Шлюб не може бути визнано недійсним, якщо на момент розгляду справи відпали обставини, які засвідчують відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім'ю.

Як вбачається з матеріалів справи, шлюб між сторонами проіснував тривалий час, подружжя проживає та зареєстровано в одній квартирі разом з дитиною. ОСОБА_3 особисто ствердила, що уклала шлюб з ОСОБА_2 добровільно.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Укладення фіктивного шлюбу завжди відбувається з певною метою і умисно.

Позивач, який вимагає визнання шлюбу фіктивним повинен довести відсутність наміру створити сім'ю на момент укладення шлюбу, тобто, тягар доказування фіктивності шлюбу лежить на позивачеві.

Окреме проживання подружжя та відсутність дітей від шлюбу саме по собі не може бути підставою для визнання шлюбу недійсним (фіктивним).

Проте, з пояснень наданих представником ОСОБА_2 ОСОБА_5 під час розгляду справи вбачається, що до реєстрації шлюбу ОСОБА_2 з відповідачкою деякий час проживали у цивільному шлюбі. Після реєстрації шлюбу продовжували проживати разом у ІНФОРМАЦІЯ_4. До зустрічного позову долучив довідку лише за 2015 рік про неспроможність мати дітей.

Заперечуючи проти зустрічного позову, ОСОБА_3 пояснювала, що до укладення шлюбу вона проживала з ОСОБА_2 у цивільному шлюбі. Укладаючи шлюб мала намір створити сім'ю. Після укладення шлюбу проживали разом з чоловіком у належній йому квартирі. Весь час вели спільне господарство та проживали разом, як одна сім'я. Проте між ними часто виникають сварки та конфлікти.

Відмовляючи у задоволені зустрічного позову суд першої інстанції правильно виходив з недоведеності позивачем підстав, які б свідчили про фіктивність шлюбу. Оскільки позивачем на виконання вимог ст. 10, 60 ЦПК України не доведено факту відсутності у відповідачки наміру на створення сім'ї, в той час, як відповідачка категорично заявляє про її бажання створити сім'ю з відповідачем.

Крім того, з пояснень самого ОСОБА_2 та свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 вбачається, що після укладення шлюбу він тривалий час проживав разом з ОСОБА_3, вів з нею господарство. ОСОБА_3 опікувалася майновим станом сім'ї, що свідчить про створення сім'ї.

Посилання апелянта на припинення сімейних стосунків, на конфлікти, які виникають між ним та ОСОБА_3 є підставою для розірвання шлюбу, а не для визнання його недійсним.

На підставі викладеного, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими і висновків суду не спростовують.

Як видно з матеріалів справи суд обєктивно оцінив зібрані по справі докази, дав їм правильну правову оцінку і ухвалив обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого немає.

Керуючись ст.ст.303,304,307,308,313-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 27 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього ж дня на протязі двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді