У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 3 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що рішенням апеляційного суду Запорізької області від 4 лютого 2014 року з ОСОБА_4 на її користь стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/6 частки від усіх видів заробітку платника аліментів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з 8 лютого 2013 року до досягнення дитиною повноліття. Цим же рішенням з відповідача на її користь стягнуто аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частки від усіх видів заробітку платника аліментів з 8 лютого 2013 року до досягнення дитиною трирічного віку. Відповідач аліменти не сплачував, у зв'язку з чим виникла заборгованість. Згідно з розрахунками державноговиконавця заборгованість зі сплати аліментів станом на 1 жовтня 2014 року на утримання дитини становить 5 929 грн 08 коп., на її утримання - 4 637 грн 17 коп.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд стягнути з відповідача на її користь пеню за прострочення сплати аліментів за період з 8 лютого 2013 року до 1 жовтня 2014 року на утримання дитини в розмірі 16 685 грн 91 коп., на її утримання в розмірі 12 744 грн 12 коп., разом 29 430 грн 03 коп.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 червня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за період з 8 лютого 2013 року до 1 жовтня 2014 року в розмірі 16 685 грн 91 коп., а також пеню за прострочення сплати аліментів на утримання ОСОБА_3 за період з 8 лютого 2013 року до 1 жовтня 2014 року в розмірі 12 744 грн 12 коп., разом 29 430 грн 03 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 3 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволені позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції, застосувавши положення ст. 196 СК України та врахувавши матеріальне становище відповідача, виходив із того, що відповідач був обізнаний про свій обов`язок сплачувати аліменти на утримання дитини та ОСОБА_3, при цьому ОСОБА_4 не довів відсутність його вини в утворенні заборгованості зі сплати аліментів.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, виходив із того, що відповідач не був повідомлений про відкриття виконавчого провадження, що позбавило останнього можливості виконати його у добровільному порядку. Разом з тим виконавче провадження було відкрито вперше після закінчення судового розгляду справи про стягнення аліментів, обставини, за яких виникла заборгованість та погашення заборгованості платником аліментів одразу після її визначення державним виконавцем, свідчать про відсутність умислу ОСОБА_4 на ухилення від сплати аліментів, тому у виникненні заборгованості зааліментами відсутня вина відповідача, яка є обов'язковою умовою для покладення відповідальності за ст.196 СК України.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій установлено, що рішенням апеляційного суду Запорізької області від 4 лютого 2014 року зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/6 частки щомісячно зі всіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з дня звернення до суду 8 лютого 2013 року до досягнення найстаршою дитиною ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, повноліття; стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_3 щомісячно по 1/6 частці його доходу (заробітку) до досягнення дитиною ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, трирічного віку, починаючи стягнення з дня подачі заяви до суду 8 лютого 2013 року.

Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2014 року рішення апеляційного суду Запорізької області від 4 лютого 2014 року змінено, зазначивши, що аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання ОСОБА_5 підлягають стягненню до досягнення останнім повноліття. У решті - рішення апеляційного залишено без змін.

Також установлено, що виконавчий лист ОСОБА_3 отримала в міськрайонному суді 10 липня 2014 року та пред'явила його до примусового виконання до відділу державної виконавчої служби Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області.

Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов'язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до розрахунків від 10 листопада 2014 року заборгованість за аліментами станом на 1 жовтня 2014 року на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, складає 5 929 грн 08 коп., на утримання ОСОБА_3 - 4 637 грн 17 коп.

Зазначені розрахунки відповідачем не оскаржувались та є чинними.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

При цьому апеляційний суд не надав розрахункам заборгованості за аліментами від 10 листопада 2014 року належної правової оцінки.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Як роз'яснив пленум у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення аліментів.

Проте апеляційний суд, не врахував, що доказів щодо звільнення від обов'язку утримувати дитину відповідачем не надано.

Крім того, ОСОБА_4 знав, що за рішенням суду з нього стягнуто аліменти на утримання дитини та матері дитини, однак доказів на підтвердження неможливості сплачувати аліменти, у зв'язку з чим заборгованість утворилась з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок несвоєчасної виплати заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банком, відповідачем не надано.

При цьому ч. 1 ст. 14 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відсутність гарантії виконання судового рішення в розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачені гарантії надані сторонам - справедливий, відкритий і швидкий розгляд.

Також у п. 9 ч. 3 ст. 124 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Отже, відповідач зобов'язаний сплачувати аліменти на утримання сина та позивача, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України, що суд повинен був урахувати при встановленні доведеності вини відповідача.

Крім того, обов'язок надавати дитині допомогу (аліменти) батько дитини несе не лише з рішення суду, а й з факту народження дитини згідно з вимогами СК України.

Згідно з ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

З урахуванням правої природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов'язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом ст. 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів.

При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались.

Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць).

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 2 листопада 2016 року № 6-1554цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Таким чином, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України на зазначені вище обставини справи уваги не звернув, належним чином не встановив обставини, що мають істотне значення, не з'ясував розмір заборгованості за аліментами з урахуванням добровільних сплат відповідачем, не врахував, що обов'язок платити аліменти - це вимога закону, отже, відповідач має довести, що немає його вини у виникненні заборгованостіза аліментами та дійшов передчасного висновку про відмову в позові.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді апеляційний суд повинен з'ясувати наведені вище фактичні обставини та визначитись із тим, чи підлягає застосуванню положення ст. 196 СК України, яка знаходиться в главі 15 «Обов'язок матері, батька утримувати дитину та його виконання», до правовідносин заборгованості зі сплати аліментів на утримання позивача й ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 3 серпня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта