Справа № 450/1988/15 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/783/724/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Кабаля І.І., Монастирецького Д.І.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю апелянта - ОСОБА_2, представника апелянта - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И Л А:

В серпні 2015 року позивач ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просила стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в розмірі 83 475, 00 грн.

Свої вимоги мотивувала тим, що 26 березня 2013 року позичила відповідачу ОСОБА_4, грошові кошти в сумі 3 500, 00 євро. На підтвердження факту отримання коштів, була складена боргова розписка від 26 березня 2013 року. Згідно вказаної боргової розписки відповідач зобов'язувався повернути грошові кошти до 26 березня 2014 року. Однак, на день звернення до суду, відповідач свого обов'язку не виконав.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу відмовлено.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 листопада 2015 року оскаржив представник позивача ОСОБА_3

В апеляційній скарзі посилається на те, що оскаржуване рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права і фактичним обставинам справи, також судом порушено вимоги ст.213 ЦПК України.

Зазначає, що відповідно до розписки, позивач ОСОБА_2 позичила відповідачу ОСОБА_4 грошові кошти, строком на один рік, тобто до 26 березня 2014 року. На думку апелянта, факт наявності у позивача оригіналу розписки підтверджує як сам факт передачі коштів відповідачу, так і факт їх неповернення останнім у визначений термін.

Просить рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Судові витрати за подання апеляційної скарги стягнути з відповідача.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення такої, з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

Згідно із ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналу.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_2 стверджує, що між нею та відповідачем, шляхом оформлення відповідної розписки, було укладено договір позики, однак підтвердження того, що відповідач одержав кошти стороною позивача суду надано не було. Також представником позивача в судовому засідання не було заявлено клопотання про допит свідків, які були присутні при укладенні розписи. Таким чином, суд не в змозі достовірно встановити чи було отримано відповідачем у позику грошові кошти за договором позики. За таких обставин та враховуючи викладене вище, суд першої інстанції прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити за їх безпідставністю.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 26 березня 2013 року позивач ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище Кірюшкіна) позичила відповідачу ОСОБА_4 та гр. ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 7000 євро, терміном на один рік, що підтверджується розпискою, яка знаходиться в матеріалах справи (а.с.8).

Відповідно до приписів ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст.1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Вищенаведена правова позиція викладена також у Постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року по справі № 6-79цс14, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів України.

В матеріалах справи знаходиться оригінал розписки, яка підтверджує факт передання позивачем та отримання відповідачем ОСОБА_4 коштів, а відтак, така спростовує висновки суду першої інстанції щодо відсутністі у справі належних доказів, які підтверджують факт отримання відповідачем коштів.

Посилання суду першої інстанції і на те, що представником позивача в судовому засідання не було заявлено клопотання про допит свідків, які були присутні при укладенні розписи, внаслідок чого суд не в змозі був достовірно встановити чи було отримано відповідачем у позику грошові кошти за договором позики, суперечать вимогам ст. 1051 ЦК України. За приписами частини 1 цієї норми позивальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Суду не надано та в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач ОСОБА_4 оспорив договір позики від 26 березня 2013 року. А згідно вимог ч.2 ст.1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій форму, рішення суду не може грунтуватись на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця, або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Стаття 309 ЦПК України передбачає, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставини, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування судом норм матеріального права, а відтак і помилкового визначення юридичних наслідків цих обставин. Це відповідно до приписів ст. 309 ЦПК України є безумовною підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 834 грн. 75 коп. (вісімсот тридцять чотири грн. 75 коп.) судового збору за подання позову до суду першої інстанції та 918 грн. 50 коп. (дев»ятсот вісімнадцять грн. 50 коп.) судового збору - за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 88, 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.1,3, 313, 316, 317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу задовольнити. Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 26 березня 2013 року в сумі 83 475 грн. 00 коп. (вісімдесят три тисячі чотириста сімдесят п»ять грн. 00 коп.), що еквівалентно 3500 Євро, 3% річних за прострочення виконання зобов»язання за договором позики від 26.03.2013 року за період з 26.03.2014 року по 26.03.2015 року в сумі 2504 грн. 25 коп. (дві тисячі п»ятсот чотири грн. 25 коп.), 834 грн. 75 коп. (вісімсот тридцять чотири грн. 75 коп.) судового збору за подання позову до суду першої інстанції та 918 грн. 50 коп. (дев»ятсот вісімнадцять грн. 50 коп.) судового збору - за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_7