Справа № 761/4828/15-ц
Провадження № 2/761/486/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Піхур О.В.

при секретарі: Кияшко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання кредитного договору та договору застави недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - відповідач) про визнання кредитного договору та договору застави недійсним.

Позовні вимоги, які були уточнені під час розгляду справи, обґрунтовані тим, що 15.06.2006 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір №03-195/06-А цільового споживчого кредиту в іноземній валюті у тимчасове користування на купівлю автомобіля. На момент підписання договору позивач не був попереджений відповідачем про ризики валютного кредиту та грошовий розмір відсоткової ставки. Кошти за автомобіль були перераховані в гривні, а працівники банку, фактично не видавши валютної готівки, одночасно надали позивачу на підпис заяву на видачу готівки. Також 15.06.2006 року між позивачем та відповідачем в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором був укладений договір застави транспортного засобу. З поважних причини - у зв'язку з тяжкими невідворотними сімейними обставинами, пов'язаними із тяжкою хворобою близьких родичів та втратою роботи, які виникли після підписання кредитного договору, позивач з незалежних від нього причин потрапив у скрутне становище, у зв'язку з чим через певний час не зміг виконувати свої зобов'язання. Також за заявою позивача 19.11.2008 року в рахунок погашення заборгованості кредиту відповідачу за актом було передано заставлене майно. З юридичної консультації адвоката від 18.12.2014 року по аналізу положень кредитного договору позивач дізналася про грубе порушення відповідачем своїх прав споживача, дисбаланс договірних прав та обов'язків, зловживання банком своїми перевагами як більш сильної сторони договору, внаслідок чого позивач був введений в оману і уклав вищевказаний кредитний договір на несправедливих для себе умовах. При цьому усвідомлення факту обману з боку банку спричинило у позивача значний нервовий стрес та нанесло моральну шкоду.

Тому позивач просила суд визнати пропущення строку позовної давності з поважних причини; визнати недійсним та таким, що вчинений внаслідок обману, кредитний договір №03-195/06-А від 15.06.2006 року; стягнути на користь позивача моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн.; судові витрати покласти на відповідача.

Представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі, а також просив застосувати строк позовної давності.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав.

Статею 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що 15 червня 2006 року між позивачем та відповідачем було укладено Кредитний договір № 03-195/06-А, відповідно до умов якого, банк надає позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 13849 доларів США з оплатою по процентній ставці 10 процентів річних. Відповідно до п. 2.2 договору, для обліку наданих кредитних ресурсів банк відкриває позичальнику позичковий рахунок. Пунктом 2.3 договору передбачено, що кредитні ресурси отримані позичальником за цим договором використовуються за цільовим призначенням: для придбання автомобіля DAEWOO LANOS. Згідно п. 3.2 договору, позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором, до 14 червня 2012 року. Погашення проводиться шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок. Сторони домовилися про такий порядок повернення позичальником кредитних ресурсів: у період користування кредитними ресурсами з 15 червня 2006 року до 14 червня 2007 року позичальник зобов`язується щомісяця ,в термін до 10 числа місяця, наступного за місяцем користування кредитними ресурсами, здійснювати погашенняпозичкової заборгованості за виданими кредитними ресурсами у розмірі 231 долар США, згідно із Графіком зниження розміру заборгованості (п.п. 3.2.1 договору); у період користування кредитними ресурсами з 15 червня 2007 року до 14 червня 2012 року позичальник зобов`язується щомісяця, в термін до 10 числа місяця, наступного за місяцем користування кредитними ресурсами (а в останній звітний період - в термін не пізніше кінцевої дати повернення кредитних ресурсів, зазначеної в абзаці першому п. 3.2 цього договору), здійснювати погашення позичкової заборгованості за виданими кредитними ресурсами у розмірі 185 доларів США, згідно із графіком зниження розміру заборгованості. Пунктом 4.1 договору передбачено, що позичальник сплачує банку проценти за користування кредитними ресурсами у валюті кредиту, за процентною ставкою 10 процентів річних. Згідно п. 4.7 договору, позичальник щомісяця в строк до 10 числа кожного місяця, сплачує щомісячну комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів у розмірі 139,87 гривень. Відповідно до п. 6.1 договору, за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочки.

Крім того, 15 червня 2006 року між позивачем та відповідачем було підписано Договір застави транспортного засобу, який забезпечує виконання заставодавцем зобов`язань, що випливають з Кредитного договору № 03-195/06-А від 15 червня 2006 року.

Відповідно до пояснень позивача, викладених в позовній заяві, де зазначається, що при укладанні договору відповідач істотно порушив ряд положень чинного законодавства, права позивача як сторони кредитного договору та споживача, ввів позивача в оману, зловжив і продовжує зловживати своїми перевагами як більш сильної сторони кредитного договору. Відповідач умисно вчиняє дії для штучного збільшення заборгованості за кредитним договором у власних інтересах. Крім того, зазначає, що на момент підписання даного Кредитного договору не був попереджений відповідачем про ризики вальтного кредиту та грошовий розмір відсоткової ставки.

Судом встановлено, що позивачем було підписано Кредитний договір № 03-195/06-А від 15 червня 2006 року, отже позивачу було відомо та погоджено усі умови вказаного договору.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

Процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів (ч. 1 та ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно до ч. 1-3, ч. 5-6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Пунктом 10 Постанови Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним (п. 13 Постанови Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 1 та ч. 2 ст. 533 ЦК України).

Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті (п. 16 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).

Споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору (ч. 6 ст. 11 Закону України « Про захист прав споживачів»).

Протягом дії договору ( протягом чотирнадцяти днів з дня підписання) відповідно до п. 6 ст. 11 Закону України « Про захист прав споживачів», згоду на укладення даного кредитного договору не відкликав, тобто позивач заперечень щодо укладеного договору протягом цього часу не мав.

За змістом ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Даючи юридичну оцінку наявним в матеріалах справи доказам та поясненням, враховуючи те, що при підписанні Кредитного договору позивачу були відомі умови договору, а також враховуючи вимоги ст. 627 ЦК України, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним та таким, що вчинений внаслідок обману, кредитний договір №03-195/06-А від 15.06.2006 року необхідно відмовити.

Крім того, позивач просить стягнути моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн..

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (пункт 3 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством (пункт 5 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Враховуючи те, що відсутні докази, які б підтверджували заподіяння моральної шкоди відповідачем, а тому суд вважає, що у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди необхідно відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 15, 57, 60, 88, 179, 208, 209, 212 - 215, 218, 223, 294 ЦПК України; ст.ст. 16, 203, 215, 256, 267, 520, 533, 627, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, Закон України «Про захист прав споживачів», Постанова Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», Постанова Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі», Постанова Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання кредитного договору та договору застави недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя