АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

21 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Музичко С.Г., Рейнарт І.М.

при секретарі Матвійчуку І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 14 березня 2014 року по справі № 33-14 за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 29 січня 2015 року,

встановила:

11 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаною заявою, в якій просила скасувати рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 14 березня 2014 року, прийнятого суддею Білоконь Ю.М. (одноособово) у справі № 33-14 за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що предметом даного спору було стягнення заборгованості за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії №2007/669/19-3 від 19.01.2007 року, відповідно до якого вона отримала кредит на споживчі цілі. Тобто даний спір виник у справі щодо захисту прав споживачів, який не був підвідомчий третейському суду.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29 січня 2015 року в задоволенні вказаної заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказану ухвалу суду та постановити нову про скасування рішення третейського суду.

В судовому засіданні представник ПАТ «Укрсоцбанк» - Гуйван І.М. просила апеляційну скаргу відхилити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення представника ПАТ «Укрсоцбанк», перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 19 січня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №2007/669/19-3.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про третейські суди», юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Спір може бути переданий на розгляд Третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам Закону України «Про третейські суди».

Відповідно до п. 6.2 договору про надання невідновлювальної кредитної лінії №2007/669/19-3, у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись ст. 5 Закону України «Про третейські суди», домовляються про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Білоконем Ю.М. Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею спір розглядається третейським суддею Ярошовцем В.М. або Мороз О.А. у порядку черговості, вказаному у даному пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий вказаними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до чинного Регламенту Постійно діючого Третейського суду при асоціації українських банків.

14 березня 2014 року Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків у справі № 33-14 за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості було прийнято рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість в сумі 208 892, 91 долари США, що за офіційним курсом НБУ становить 1979448,33 грн.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 суд першої інстанції виходів з того, що вказане рішення було прийнято у відповідності до вимог Закону України «Про третейські суди», розгляд справи відбувся в межах третейської угоди, яка укладена між сторонами у справі, і яка не визнана компетентним судом недійсною.

Проте погодитись із таким висновком суду першої інстанції не можна.

Як вбачається зі змісту укладеного договору, кредит надається позичальнику на наступні цілі: споживчі потреби (п.1.2).

Відповідно до ч.1 ст.389-1 ЦПК України сторони, треті особи, а також особи, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки, мають право звернутися до суду із заявою про скасування рішення третейського суду.

Згідно ч. 1, 2 ст.389-5 ЦПК України рішення третейського суду може бути скасовано лише у випадках, передбачених цією статтею. Рішення третейського суду може бути скасовано у разі якщо: 1) справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; 2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди; 3) третейську угоду визнано судом недійсною; 4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону; 5) третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участі у справі.

ОСОБА_1 звернулася з заявою про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків у справі № 33-14 посилаючись на те, що справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Згідно ст. 2 Закону України «Про третейські суди», третейський суд - недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб у порядку, встановленому цим Законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин.

Відповідно до ст. 5 цього Закону, юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Законом України №2983-VI від 03 лютого 2011 року «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14.

Згідно положень пункту 14 ст. 6 Закону визначено, що третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відповідно до прикінцевих та перехідних положень Закону України №2983-VI від 03 лютого 2011 року, після набрання чинності цим Законом третейські суди припиняють розгляд справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), розгляд яких було розпочато до дня набрання чинності цим Законом, про що виноситься мотивована ухвала.

Законом України «Про захист прав споживачів» визначається, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчим кредитом є кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Під продукцією варто розуміти будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

Рішенням Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011встановлено, що споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Як вбачається з умов договору про надання невідновлювальної кредитної лінії №2007/669/19-3 від 19.01.2007 року, грошові кошти були надані позичальнику для особистих потреб, не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, для фінансування будівництва житла, а тому, з урахуванням положень Закону України «Про захист прав споживачів» і роз'яснень, що викладені в рішенні Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, вказаний договір є договором споживчого кредиту, а ОСОБА_1 є споживачем.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка висловлена в постанові №6-2074цс15 від 04 листопада 2015 року та, в силу положень ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для судів, роз'яснено, що положення пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», які містять заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної установи), поширюються на правовідносини з питань виконання, зміни, розірвання договору споживчого кредиту. Отже, заборона на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів поширюється на спори про захист прав банківських установ, тобто спори, в яких позивачем є банківська установа, а відповідачем - споживач.

Рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків у справі № 33-14, яке просить скасувати ОСОБА_1, ухвалено 14 березня 2014 року, тобто після набрання чинності Законом України №2983-VI від 03 лютого 2011 року «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам», яким було виключено з підвідомчості третейських судів спори у справах щодо захисту прав споживачів.

Крім цього, у даній справі рішення третейського суду постановлене у справі щодо проведення розрахунку за укладеним резидентами кредитним договором, предметом якого була іноземна валюта - долари США.

Норми закону щодо регулювання обігу іноземної валюти в Україні, зокрема і проведення грошових розрахунків валютними цінностями, мають публічну основу, переслідують публічний інтерес і спрямовані на досягнення результату, необхідного в публічних цілях для задоволення публічних потреб - забезпечення стабільності української одиниці -гривні.

Наявність в правовідношенні щодо проведення розрахунку за договором кредиту, наданого в іноземній валюті, такої концентрації суспільно-значимих публічних елементів не дозволяє віднести такі спори до спорів суто приватного характеру між приватними особами, які можуть розглядатися в приватному порядку - третейськими судами.

Вказана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі №6-831 цс14.

Таким чином, станом на дату розгляду справи, спір між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» в силу закону був непідвідомчим третейському суду, що за правилами п. 1. ч. 2 ст.389-5 ЦПК України є безумовною підставою для скасування рішення третейського суду.

Суд першої інстанції, розглядаючи заяву, вказані положення закону та обставини справи не врахував, внаслідок чого безпідставно відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1, помилково пославшись на те, що спір, який виник між сторонами, не виходив за межі третейської угоди.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 29 січня 2015 року постановлена з порушенням норм діючого законодавства, а тому підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про задоволення заяви.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ПАТ «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1279 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312-315, 389-5 ЦПК України колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 29 січня 2015 року скасувати.

Постановити нову ухвалу.

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 14 березня 2014 року у справі №33-14 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованості за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії №2007/669/19-3 від 19.01.2007 року.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1279 грн.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді:

Справа №22-ц/796/6778/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Марцинкевич В.А.

Головуючий у сулі апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.