АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Пікуль А.А., Усика Г.І.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою Сокуренко Наталії Вікторівни в інтересах Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 липня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/12979/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Катющенко В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06 липня 2016 року відмовлено в задоволені позову Публічного акціонерного товариства КомерційнийБанк «ПриватБанк» (далі по тексту - ПАТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Не погодившись із таким рішенням суду Сокуренко Н.В. в інтересах ПАТ КБ «ПриватБанк» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено договір приєднання відповідно до положень ст. 634 ЦК України. Звертає увагу на те, що ОСОБА_3 не оскаржував кредитного договору від 12 жовтня 2012 року, натомість, як вбачається з розрахунку заборгованості він періодично як знімав кошти, так і поповняв кредитну картку, тобто підтвердив наявність між сторонами кредитних правовідносин. Також вважає, що суд першої інстанції безпідставно послався на правові висновки Верховного Суду України у справах № 6-16цс15 та №6-698цс15.

В судове засідання сторони не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, у квітні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Просило стягнути зі ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 12 жовтня 2012 року, яка відповідно до наданих позивачем розрахунків станом на 29 лютого 2016 року становить 12 695,81 грн., яка включає в себе 861,80 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 7 903,26 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2 85,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 580,75 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.3).

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

При цьому, суд виходив з того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не доведено наявності укладеного між сторонами договору.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст.ст.526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За правилами ч.1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Положенням ч. 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

З матеріалів справи вбачається, що 12 жовтня 2012 року ОСОБА_3 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанку», в якій зазначено, що вона разом із пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с.4).

В анкеті-заяві міститься інформація про те, що ОСОБА_3 ознайомився з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді та погодився з ними. Також ОСОБА_3 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами складає між ним та банком договір, про що свідчить його підпис в заяві (а.с.4, зворот).

Відтак, між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» правовідносини виникли внаслідок приєднання однієї сторони до умов іншої. Із запропонованими Умовами відповідач ознайомився та погодився, про що розписався у заяві-анкеті (а.с.4). Таке приєднання відповідачем вчинено у письмовій формі, що ґрунтується на положеннях ст. 634 ЦК України.

Матеріали справи не містять доказів оспорення відповідачем факту укладення кредитного договору, відкриття йому рахунку та отримання кредитної картки.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_3 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів у розмірі 30,0 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.5).

Згідно з умовами та правилами надання банківських послуг після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк проводить перевірку наданих документів і приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну картку. Клієнт дає згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт.

Підписання цього договору є пряма і безумовна згода клієнта відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту встановленого банком ( п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 умов та правил надання банківських послуг).

Згідно з п.п. 2.1.1.5.5 умов та правил надання банківських послуг клієнт зобов'язаний погашати заборгованість за кредитом, процентами за його користування, за переривання платіжного ліміту, а також оплачувати комісію на умовах, передбачених цим договором.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що ОСОБА_3 не виконав своїх зобов'язань за кредитним договором від 12 жовтня 2012 року, внаслідок чого станом на 29 лютого 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 12 695,81 грн., яка включає в себе 861,80 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 7 903,26 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2 850,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 580,75 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.3).

З наданого ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунку заборгованості вбачається активне користування відповідачем кредитною карткою, що включало в себе як зняття кредитних коштів, так і поповнення картки. Відтак, ОСОБА_3 своїми діями підтвердив наявність між сторонами кредитних правовідносин.

Розрахунок заборгованості містить розмір відсоткової ставки, ставки пені, суми нарахувань за кожний окремий проміжок часу, у тому числі окремо по відсотках, пені, тілу кредиту; суму нарахувань по кожному з видів зобов'язань, у тому числі накопичувальним порядком.

Усі нарахування, зазначені у розрахунку заборгованості, є прозорими, простими для сприйняття та такими, що не потребують будь-яких спеціальних знань для їх сприйняття та аналізу.

ОСОБА_3 не було спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості, а тому вказані суми підлягають стягненню на користь ПАТ КБ «ПриватБанк».

При цьому, суд першої інстанції безпідставно послався на правові висновки Верховного Суду України у справах №6-16цс15 від 11 березня 2015 року, №6-698цс15 від 10 червня 2015 року, як такі, що прийняті за наслідками розгляду заяв про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, оскільки під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Натомість, постанови Верховного Суду України у справах №6-16цс15, №6-698цс15 стосуються договірного підвищення строку позовної давності, а не укладання договору шляхом приєднання позичальника до Умов та правил надання банківських послуг, а тому висновки викладені у вказаних постановах не є такими, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Враховуючи викладене, заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 липня 2016 року, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

Також, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір у сумі 2 893,80 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Сокуренко Наталії Вікторівни в інтересах Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» задовольнити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 12 жовтня 2012 року в розмірі 12 695 (дванадцять тисяч шістсот дев'яносто п'ять) грн. 81 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 2 893 (дві тисячі вісімсот дев'яносто три) грн. 80 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: А.А. Пікуль

Г.І. Усик