У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_5, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 19 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 2001 року до 2012 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, за час якого ними придбано рухоме та нерухоме майно, однак у добровільному порядку вони не можуть дійти згоди про його поділ.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, просила суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності: на земельну ділянку площею 0,06 га, що розташована по АДРЕСА_1 у садовому товаристві «Міжлимання», на металевий вагончик розміром 4,6 м х 2,4 м, що розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_2 у садовому товаристві «Міжлимання», на металевий гараж № НОМЕР_2 розміром 4 м х 6 м, що знаходиться на АДРЕСА_3. Також просила стягнути з відповідача на її користь компенсацію різниці вартості частини спільного майна подружжя в розмірі 91 788 грн 09 коп. та судові витрати. Виділити у власність ОСОБА_4 автомобіль марки ВАЗ 2101, 1974 року випуску, будівельні матеріали, що знаходяться на земельній ділянці № НОМЕР_3 площею 0,1078 га, яка розташована у садовому товаристві «Електрон-2» по Фіолентовському шосе Балаклавського району м. Севастополя Автономної Республіки Крим.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19 травня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано ідеальні частки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в автомобілі ВАЗ 2101, державний номерний знак НОМЕР_1, по 1/2 частці кожному з подружжя, залишивши автомобіль в їх спільній частковій власності. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 19 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,06 га, що знаходиться по АДРЕСА_1, садове товариство «Міжлимання» Августівської сільської ради Біляївського району Одеської області та на 1/2 частку автомобіля ВАЗ 2101, державний номерний знак НОМЕР_1. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,06 га, що знаходиться по АДРЕСА_1, садове товариство «Міжлимання» Августівської сільської ради Біляївського району Одеської області та на 1/2 частку автомобіля ВАЗ 2101, державний номерний знак НОМЕР_1. У решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_5, просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що спірний автомобіль ВАЗ 2101, державний номерний знак НОМЕР_1, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, однак належить до неподільної речі, тому визнав ідеальні частки в цьому майні без його реального поділу, оскільки ніхто із подружжя не вчинив дій щодо припинення права другого з подружжя на частку у спільному майні. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог зазначав, що земельна ділянка площею 0,06 га також є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому вимоги позивача про визнання за ним права особистої приватної власності на цю земельну ділянку є безпідставними; вимоги щодо будівельних матеріалів позивачем не доведено; металевий вагончик не входить до складу спільно нажитого подружжям майна, оскільки набутий ОСОБА_4 на підставі договору дарування; щодо металевого гаража, то позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження його придбання та існування. Відносно позовних вимог про стягнення грошової компенсації зазначені вимоги не можуть бути задоволені з огляду на заявлений позивачем спосіб поділу спільного майна та визначений судом правовий режим спірного майна.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов ОСОБА_3, виходив із того, що спірні автомобіль та земельна ділянка є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому підлягають поділу, також погодився з підставами відмови судом першої інстанції у решті позовних вимог.

Проте повністюпогодитись із таким висновкомапеляційного суду не можна, тому що суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішенняапеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 5 серпня 2001 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали шлюб, який рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2012 року розірвано. За час перебування у шлюбі сторонами придбано та набуто наступне майно: автомобіль ВАЗ 2101, 1974 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, земельна ділянка № НОМЕР_3 площею 0,1078 га по Фіолентовському шосе Балаклавського району м. Севастополя АР Крим у садовому товаристві «Електрон-2», на якій розташовано об'єкт незавершеного будівництва, земельна ділянка площею 0,06 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1, садове товариство «Міжлимання», двокімнатна квартира АДРЕСА_4 металевий вагончик розміром 4,6 м х 2,4 м, розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 у садовому товаристві «Міжлимання», металевий гараж № НОМЕР_2 розміром 4 м х 6 м, розташований за адресою: АДРЕСА_3

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилами чч. 1, 2 ст. 70 СК України уразі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

У ч. 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до чч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Так, визнаючи за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,06 га, апеляційний суд, з урахуванням пояснень позивача, не врахував, що рішення Августівської сільської ради Біляївського району Одеської області щодо надання у власність ОСОБА_3 земельної ділянки прийнято 24 червня 2010 року, а акт встановлення в натурі меж земельної ділянки - 14 липня 2010 року, тобто до внесення змін до ст. 61 СК України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя від 11 січня 2011 року, відповідно до яких земельна ділянка набута внаслідок приватизації була віднесена до об'єктів права спільної сумісної власності. При цьому будь-яке нерухоме спільне майно подружжя на земельній ділянці відсутнє.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Отже, апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, не з'ясував джерело і час придбання земельної ділянки, чи наявні на ній будь-які споруди.

Відповідно до чч. 2, 4 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Так, апеляційний суд, визнавши за кожним із сторін право власності на 1/2 частку автомобіля, зазначив, що присудження грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно можливо лише за згодою того з подружжя, якому вона присуджується.

Проте, пославшись на ст. ст. 63, 69, 70, 71 СК України, суд взагалі не дослідив можливість грошової компенсації, не врахував, що спірним автомобілем користується відповідач, поділ його в натурі неможливий і ОСОБА_3 була згодна на отримання компенсації замість її частки в спільно набутому майні. Для визначення вартості автомобіля за її клопотанням у справі була призначена автотоварознавча експертиза.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Судом установлено, що з метою визначення вартості будівельних матеріалів у справі за клопотанням ОСОБА_3 призначалась будівельно-технічна експертиза, до переліку робіт та будівельних матеріалів були заявлені лише ті, що виконувались та придбавались сторонами за час шлюбу.

Згідно з висновком Торгово-промислової палати № ВСС-05 судової будівельно-технічної експертизи від 29 квітня 2013 року ринкова вартість будівельних матеріалів, а також вартість будівельних робіт по зведенню незавершеного будівництвом об'єкту, що розташований на земельній ділянці площею 0,1078 га у садовому товаристві «Електрон-2» по Фіолентовському шосе Балаклавського району м. Севастополя Автономної Республіки Крим складає 156 181 грн 40 коп. без урахування 20 % ПДВ, тобто з ПДВ - 187 417 грн 68 коп.

Відповідно до вимог ст. ст. 328, 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об'єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року № 6-388цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Проте апеляційний суд на зазначені вище обставини та вимоги закону уваги не звернув та відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо будівельних матеріалів, передчасно послався на недоведеність цих позовних вимог.

Крім того, апеляційний суд, визнавши, що спірний металевий вагончик розміром 4,6 м х 2,4 м, щорозташований на земельній ділянці по АДРЕСА_2 у садовому товаристві «Міжлимання» був подарований ОСОБА_4

У ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Так, свідок ОСОБА_6 суду показала, що колись, коли конкретно не зазначила, вона подарувала ОСОБА_4 металевий вагончик за надану послугу, що підтверджується розпискою.

Однак з матеріалів справи вбачається, що на обґрунтування та підтвердження даної обставини не було надано оригіналу розписки, не надано жодного договору.

Також апеляційний суд не звернув уваги на те, що з вимогою про стягнення компенсації звернулась ОСОБА_3, оскільки у користуванні ОСОБА_4 знаходиться значно дорожча за вартістю частина спільного сумісного майна, набутого за час шлюбу, тому вносити на депозит зазначену суму вона не повинна була.

Вирішуючи спір, апеляційний суд зазначених вимог закону не врахував, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, доводів сторін не перевірив, не дав їм належної правової оцінки та дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого рішення з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 19 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик