УХВАЛА

іменем україни

13 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

ЧерненкоВ.А., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про витребування майна із чужого незаконного володіння за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду

м. Києва від 27 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 1 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом посилаючись на те, що її чоловік - ОСОБА_6 - від її імені 16 липня 2009 року видав відповідачу довіреність в порядку передоручення на право керувати автомобілем «Volkswagen T4», номерний знак НОМЕР_1. 5 квітня 2011 року строк дії зазначеної довіреності закінчився і вона неодноразово просила відповідача повернути належний їй спірний автомобіль, проте відповідач їй відмовив. При цьому послався на те, що автомобіль він відав на розборку.

З урахуванням зазначеного, позивачка просила витребувати у відповідача спірний автомобільна підставі ст. ст. 387,1212 ЦК України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 1 грудня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Витребувано у ОСОБА_4 автомобіль «Volkswagen T4», 2002 року випуску, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, та передано ОСОБА_3 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що строк дії довіреності, виданої на ім'я відповідача закінчився, а належних доказів продажу автомобіля третій особі та передачу коштів за цей продаж позивачу не надано. Тому на підставі ст. ст. 387, 1212 ЦК України витребував автомобіль у відповідача як із чужого незаконного володіння.

Проте погодитися із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом встановлено, що автомобіль «Volkswagen T4», номерний знак

НОМЕР_1 на праві власності належить ОСОБА_3

5 квітня 2008 року ОСОБА_3 видала довіреність на ім'я свого чоловіка - ОСОБА_6 - з правом керування, розпорядження та продажу автомобіля «Volkswagen T4» строком на три роки з правом передоручення.

ОСОБА_6 від імені ОСОБА_3 16 липня 2009 року видав ОСОБА_4 довіреність в порядку передоручення на право розпорядження автомобілем «Volkswagen T4», державний номерний знак НОМЕР_1 та продажу строком до 5 квітня 2011 року.

У п. 23 постанови пленуму Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що відповідно до ст. 387ЦКУкраїни та ч. 3 ст. 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Власник майна, який звернувся до суду з вимогою про витребування майна, крім свого права на витребування цього майна, має довести що його майно знаходиться у відповідача.

Отже, власник може витребувати своє майно, якщо його майно є безпосередньо у відповідача.

Обґрунтовуючи заперечення проти позову та доводи апеляційної скарги, відповідач посилався на те, що позивачка разом зі своїм чоловіком доручили йому продати спірний автомобіль, тому на підставі довіреності в порядку передоручення продав спірний автомобіль третій особі й отримав кошти за його продаж. При цьому зазначав, що спірний автомобіль не перебуває у його володінні.

У порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, ст. 387 ЦК України позивачка не надала доказів знаходження спірного автомобіля безпосередньо у відповідача.

Суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірили; не визначились з характером спірних правовідносин та правовою нормою, яка підлягає застосуванню до встановлених обставин, не навели мотивів відхилення доводів відповідача, зокрема про те, що між сторонами виникли договірні правовідносини, які ним виконані й про те, що спірний автомобіль не перебуває у його володінні.

Отже, висновки судів про обґрунтованість позову є передчасними, ґрунтуються на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Крім того, посилаючись на положення ст. 1212 ЦК України як на підставу для задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди не звернули уваги на обґрунтування позову про те, що між сторонами виникли договірні відносини, тому не дали оцінки, чи поширюється ця норма закону на ці правовідносини.

При вирішенні спору суду слід звернути увагу на правові позиції, висловлені Верховним Судом України у постановах № 6-88 цс 13 від 2 жовтня 2013 року, 6-100 цс 15 від 3 червня 2015 року, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 1 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик