Ухвала

іменем україни

06 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого

спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_6, яка діє від імені ОСОБА_4, на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 12 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 02 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 04 травня 2007 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 10 тис. грн із сплатою процентів у розмірі 0,0001 % річних та кінцевим терміном повернення 04 травня 2010 року. На забезпечення виконання умов кредитного договору 04 травня 2007 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_5 укладено договір поруки, за умовами якого останній зобов'язався відповідати за виконання позичальником умов кредитного договору. У зв'язку із неналежним виконанням позичальником взятих за кредитним договором зобов'язань утворилася заборгованість у розмірі 24 278 грн, яку позивач просив стягнути із відповідачів на свою користь.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 12 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02 лютого 2016 року, позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором у розмірі 24 278 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, яка діє від імені ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте ухвала апеляційного суду не відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Судом установлено, що 04 травня 2007 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 11к-237, за умовами якого останній отримав кредитні кошти в розмірі 10 тис. грн зі сплатою 0,0001% річних та зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти в порядку, в строки та на умовах, визначених цим договором, у строк до 04 травня 2010 року.

Відповідно до п. п. 3.3, 4.7 кредитного договору ОСОБА_4 зобов'язався щомісячно погашати кредит та проценти за користування кредитними коштами у строки та в розмірах, встановлених графіком погашення кредиту.

Позичальник не виконав взятих за кредитним договором зобов'язань із повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, що покладені на нього умовами кредитного договору, у результаті чого станом на 24 жовтня 2013 року виникла заборгованість у розмірі 24 278 грн.

Також установлено, що останній платіж у сумі 650 грн здійснено ОСОБА_4 08 квітня 2011 року, а до суду з цим позовом банк звернувся 04 грудня 2013 року, тому суд відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України дійшов висновку про непропущення позивачем строку позовної давності для звернення до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» і стягуючи з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором у розмірі 24 278 грн, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із доведеності та обґрунтованості вказаних позовних вимог, наявності правових підстав для стягнення вказаної заборгованості з відповідача ОСОБА_4, яка, як установив суд, утворилася у зв'язку з невиконанням відповідачем як позичальником взятих за кредитним договором зобов'язань. При цьому розмір заборгованості суд вважав доведеним на підставі наданого позивачем відповідного розрахунку.

Проте із вказаними висновками погодитися не можна виходячи з наступного.

Зі справи вбачається, що згідно з п. 3.3 кредитного договору від 04 травня 2007 року № 11к-237 позичальник зобов'язується щомісячно, у термін із 01 до 10 числа кожного місяця, здійснювати погашення заборгованості за кредитними ресурсами у складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якої за цим договором становить 280 грн відповідно до графіку зниження розміру заборгованості (додаток № 1), який є невід'ємною частиною цього договору. У складі ануїтетного платежу також сплачуються проценти за користування кредитними ресурсами. Останню сплату ануїтетного платежу позичальник зобов'язується сплатити не пізніше 04 травня 2010 року (а. с. 5-7).

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 ЦК України).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами), починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення заборгованості за кредитом повинно здійснюватися позичальником частинами, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України, зокрема у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, яка у силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних

повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Разом із тим згідно з ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність в один рік.

Отже, аналіз наведених норм ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Разом з тим спеціальна позовна давність застосовується за умови подання стороною у спорі відповідної заяви, зробленої до винесення судом рішення.

На вищевказане звертав увагу відповідач ОСОБА_4 в запереченнях проти позову, у яких містилася заява про застосування позовної давності до позовних вимог банку (а. с. 63, 64, однак усупереч вимогам ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України суди на вищевказані доводи відповідача належної уваги не звернули, матеріалів справи у достатньому обсязі не перевірили, зокрема, не дослідили умов кредитного договору та наданих банком розрахунків заборгованості за вказаним кредитним договором, не установили складових заборгованості у розмірі 24 278 грн та не вирішили питання, чи не пропущено позивачем строк позовної давності за вимогами про стягнення кредитних коштів, комісії та пені.

Так, на а. с. 134 міститься наданий позивачем до суду апеляційної інстанції на виконання відповідної ухвали суду розрахунок загального розміру заборгованості у сумі 21 954 грн 75 коп., із яких: 825 грн - сума простроченої заборгованості за основним боргом кредиту; 9 625 грн - сума простроченої заборгованості зі щомісячної комісії; 11 504 грн 75 коп. - пеня за прострочення заборгованості за основним боргом та комісією.

Враховуючи зазначене, суд залишив поза увагою положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, згідно з якою розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вказані вище помилки міг виправити апеляційний суд згідно з наданими чинним ЦПК України повноваженнями, однак, відхиляючи апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 та залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд усупереч вимогам ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів вказаної апеляційної скарги та законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції у частині вирішення позову стосовно відповідача ОСОБА_4, чим порушив норми процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а постановлена у справі ухвала апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, яка діє від імені ОСОБА_4, задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 02 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак