Ухвала

іменем україни

13 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Савченко В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Завгородня І.М., Попович О.В., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 14 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Зазначала, що за час перебування з відповідачем у зареєстрованому шлюбі ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 та створено товариство з обмеженою відповідальністю «Трейдавтотранс» (далі - ТОВ «Трейдавтотранс») та товариство з обмеженою відповідальністю «Інтернаціоналіст» (далі - ТОВ «Інтернаціоналіст»).

Посилаючись на те, що вони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна подружжя, ОСОБА_1 просила поділити спірне майно й визнати за нею право власності на всю квартиру, залишивши у власності відповідача обидва товариства, а також стягнути на її користь грошову компенсацію різниці між ідеальною та реально виділеною часткою у спільному майні в розмірі 53 040 грн.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 у червні 2015 року звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому просив спірну квартиру поділити пропорційно до участі сторін у витратах на її придбання, а саме визнати за ним право власності на 69,15% квартири, а за ОСОБА_1 - 30,85 % квартири.

Позов мотивовано тим, що вказану квартиру ними було придбано в період шлюбу за кредитні кошти, які спільно були погашені лише на суму 8 951 доларів США, а решту - 21 048 доларів США ним було сплачено самостійно після розірвання шлюбу.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2015 року первісний позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 9 250 грн компенсації за її частку в спільних коштах переданих до статутного капіталу ТОВ «Трейдавтотранс».

Додатковим рішенням цього ж суду від 15 січня 2016 року в порядку поділу квартири АДРЕСА_1 визнано за кожним із сторін право власності на її Ѕ частку.

У задоволенні решти первісних вимог та зустрічних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 14 березня 2016 року рішення районного суду від 03 грудня 2015 року в частині відмови в стягненні компенсації частки внеску до статутного фонду ТОВ «Інтернаціоналіст» скасовано й стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 50 000 грн компенсації її частки у внеску до статутного фонду ТОВ «Інтернаціоналіст».

В іншій частині вказане рішення районного суду та додаткове рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення апеляційного суду в частині задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення компенсації частки внеску до статутного фонду ТОВ «Інтернаціоналіст» скасувати й залишити в силі в цій частині рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За правилами ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 335 ЦПК України касаційний судперевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Разом з тим, суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення (ч. 3 ст. 335 ЦПК України).

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача компенсації за частку в статутному фонді, проте відмовив у стягненні такої компенсації щодо ТОВ «Інтернаціоналіст» через відсутність доказів про розмір частки.

Скасовуючи частково рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що на час створення ТОВ «Інтернаціоналіст» сторони перебували в зареєстрованому шлюбі й відповідач вніс до його статутного фонду 100 000 грн, які є спільним сумісним майном подружжя, а відтак на користь позивача підлягає стягненню Ѕ частина такого внеску в розмірі 50 000 грн.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна.

Згідно зі ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 CК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 CК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Судами встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 липня 1991 року до 10 червня 2010 року, в період якого, а саме 10 вересня 2004 роки за договором купівлі-продажу придбали квартиру АДРЕСА_1, яка була оформлена на відповідача.

Крім того, 14 листопада 2003 року та 03 червня 2002 року ОСОБА_2 створив ТОВ «Трейдавтотранс» та ТОВ «Інтернаціоналіст», передавши до їх статутних фондів 18 500 грн та 100 000 грн відповідно.

Відносини стосовно майна господарського товариства регулюються нормами ЦК України, ГК України та Законом України «Про господарські товариства».

За змістом ст. 113 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про господарські товариства» товариство з обмеженою відповідальністю належить до господарських товариств. Господарські товариства можуть набувати майнових та особистих немайнових прав.

Згідно зі ст. 115 ЦК України та ст. 12 Закону України «Про господарські товариства» господарське товариство є власником: майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом.

Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом.

Грошова оцінка вкладу учасника господарського товариства здійснюється за згодою учасників товариства, а у випадках, встановлених законом, вона підлягає незалежній експертній перевірці.

Ризик випадкової загибелі або пошкодження майна, що є власністю товариства або передане йому в користування, несе товариство, якщо інше не передбачено установчими документами.

Разом із тим з урахуванням положень ст. 115 ЦК України, ст. 85 ГК України та ст. 12 Закону України «Про господарські товариства», за якими власником майна, переданого господарському товариству у власність його учасниками як вклад до статутного (складеного) капіталу, є саме товариство, відчуження учасником товариства частки в статутному капіталі на користь іншої особи не припиняє права власності товариства на майно, яке обліковується на його балансі, у тому числі на внесені до статутного капіталу вклади учасників.

Крім того, згідно роз'яснень, які містяться в п. 28 Постанови Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», статтею 12 Закону України від 19 вересня 1991 року № 1576-ХІІ «Про господарські товариства» встановлено, що власником майна, переданого йому засновниками і учасниками, є саме товариство. Вклад до статутного фонду господарського товариства не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи зі змісту частин 2, 3 ст. 61 СК України якщо вклад до статутного фонду господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім'ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів. У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч ст. 65 СК інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

Виходячи зі змісту ч. ч. 2, 3 ст. 61 СК України, якщо вклад до статутного капіталу господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім'ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів.

Таким чином, з моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу господарського товариства вони є власністю самого товариства, зазначені спільні кошти (майно) подружжя втрачають ознаки об'єкта права спільної сумісної власності подружжя.

Право на компенсацію вартості частини коштів виникає в іншого подружжя лише щодо спільних коштів, а не статутного капіталу, при цьому лише в тому разі, коли спільні кошти всупереч ст. 65 CК України були використані одним із подружжя саме для внесення вкладу до статутного капіталу.

Подальше розпорядження учасником товариства його часткою в статутному капіталі з огляду на положення ст. ст. 116, 147 ЦК України є суб'єктивним корпоративним правом такого учасника й відчуження ним на власний розсуд частки в статутному фонді не може вважатися використанням (відчуженням) спільного майна подружжя проти волі іншого подружжя та не в інтересах сім'ї.

Отже, у разі передання подружжям свого майна для здійснення підприємницької діяльності шляхом участі одного з них у заснуванні господарського товариства це майно належить зазначеному товариству на праві власності, подружжя набуває відповідне майнове право, яке реалізується одним із подружжя (засновником) шляхом участі в управлінні товариством, а друге подружжя набуває право вимоги виплати йому певних сум у разі поділу майна між подружжям.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03 липня 2013 року №6-61цс13, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковою для судів.

Проте, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій на порушення вимог ст. ст. 213-214, 303, 304, 315 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули, не установили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, взагалі не з'ясували питання відповідності дій відповідача при створенні ТОВ «Трейдавтотранс» та ТОВ «Інтернаціоналіст» вимогам ст. 65 СК України та не врахували, що вклад до статутного фонду господарського товариства не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а відтак дійшли передчасних висновків щодо наявності правових підстав для стягнення на користь позивача компенсації за частку в статутних фондах вказаних товариств.

При цьому, судами взагалі не перевірено доводів ОСОБА_2 про зменшення розміру статутного капіталу ТОВ «Інтернаціоналіст», на підтвердження чого відповідачем надано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Також поза увагою судів обох інстанцій залишилося те, що без залучення до участі в даній справі ТОВ «Трейдавтотранс» та ТОВ «Інтернаціоналіст», які є власниками спірного майна, належне товариству майно під час вирішення спору між колишнім подружжям, не могло, а ні бути поділеним, а ні змінити свою приналежність.

Зазначене свідчить про те, що в ході розгляду даної справи судами не дотримано вимог ч. 4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та не надано мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Висновки судів, ґрунтуються на припущеннях, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим.

Таким чином, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суди попередніх інстанцій допустили порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених рішень судів у частині вирішення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації частки внеску до статутних фондів ТОВ «Трейдавтотранс» та ТОВ «Інтернаціоналіст», із передачею справи в зазначеній частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення судів не оскаржуються, а відтак не є предметом касаційного перегляду.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргуОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 14 березня 2015 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації частки внеску до статутних фондів товариства з обмеженою відповідальністю «Трейдавтотранс» та товариства з обмеженою відповідальністю «Інтернаціоналіст» скасувати, справу в зазначеній частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

У решті рішення судів залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Савченко

Судді: О.І. Євтушенко

І.М.Завгородня

О.В.Попович

О.М.Ситнік