Єдиний унікальний номер 229/2587/15-ц Номер провадження 22-ц/775/1275/2016
Єдиний унікальний номер 229/2587/15-ц Головуючий у 1 інстанції Панова Т.Л.
Номер провадження 22-ц/775/1275/2016 Доповідач Дундар І.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2016 року

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Дундар І.О.

суддів Корчистої О.І., Тимченко О.О.

за участю секретаря Чуряєва В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 20 травня 2016 року,-

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 20 травня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила скасувати рішення, ухвалите нове, оскільки рішення є незаконним та необґрунтованим: суд не врахував, що вона протягом 16 років добросовісно, відкрито і безперервно володіла чужим майном: 4/6 квартири АДРЕСА_1, як своєю власною, у звязку з чим вважає, що за нею в судовому порядку повинно бути визнано право власності на 4/6 зазначеної квартири в порядку набувальної давності, що належать відповідачці ОСОБА_2.

В судове засідання апеляційного суду сторони не зявились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином: позивач ОСОБА_1 та її представник Гур`єв В.М. про судове засідання, призначене на 6 липня 2013 року повідомлені під особистий підпис на розписці про явку до суду, про судове засідання на 13 липня 2016 року телефонограмою, яка передана 7 липня 2016 року та зареєстрована в Журналі телефонограм за № 3258; відповідач ОСОБА_2 шляхом SMS - повідомлення, яке доставлено 7 липня 2016 року.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом при розгляді справи було встановлено, що ОСОБА_1 є власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_2, до якої вона була вселена на підставі рішення Дружківського суду від 19 січня 1998 року, яким також встановлений порядок користування квартирою: ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_4, виділено в користування кімнату житловою площею 10,9 кв.м., ОСОБА_5 виділено в користування кімнату житловою площею 14,5 кв. м., коридор, кухню, ванну кімнату, туалет, складову залишено в загальному користуванні; позивач зареєстрована в квартирі з 31 серпня 1998 року та проживає до теперішнього часу; власником 2/3 частки спірної квартири до 04 січня 1999 року була ОСОБА_5, яка 04 січня 1999 року померла, за заявою від доньки ОСОБА_6, про відмову від прийняття спадщини за законом на користь ОСОБА_2, за заявою від доньки ОСОБА_2, про прийняття спадщини за законом та за заявою від доньки ОСОБА_3; 14 грудня 1999 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 4/9 частки квартири, інші свідоцтва про право на спадщину за законом чи за заповітом не видавались.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 користується і проживає в квартирі лише тією часткою, що присудив їй суд, отже позивачем не доведено факт володіння квартирою протягом 10 років безперервно, оплата комунальних послуг за водопостачання, газопостачання, електропостачання свідчить лише про оплату позивачем послуг, які саме вона отримувала, під час проживання в квартирі, що не свідчить про володіння нею квартирою, позивачем не доведено, що за другим особистим рахунком на квартиру позивач також сплачує послуги за теплопостачання протягом всього часу, яким вона, як стверджує володіє квартирою.

Такі висновки суду відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

У відповідності до ст. ст. 321 та 328 ЦК України право власності є непорушним та набувається на підставі, що не заборонено законом.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - жилий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Статтею 344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

Отже, у випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця.

Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним.

Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років.

Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна.

Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна.

Із матеріалів справи вбачається, що спірна 4/9 частина квартири належить на праві власності ОСОБА_2 (арк. спр. 26).

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не доведений факт добросовісного заволодіння спірною частиною квартири та обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться лише до неправильної оцінки доказів судом першої інстанції.

Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

За своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 215 ЦПК України.

Згідно ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Виходячи з вказаної норми закону, до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку.

За вказаних обставин доводи позивача про неправильну оцінку досліджених судом першої інстанції доказів є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для задоволенні позовних вимог, у дослідженні яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено або їх неподання було зумовлено поважними причинами, позивачем не надано.

Суд першої інстанції повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив надані сторонами докази, дав їм належну правову оцінку. Наведені в апеляційній скарзі доводи не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство повязує можливість прийняття рішення про скасування оскаржуваного рішення. Рішення суду є законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому згідно зі статтею 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд ,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 20 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на неї може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: