У Х В А Л А

30 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І., Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 березня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» про захист прав споживачів, стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и л а :

Шевченківський районний суд м. Києва рішенням від 1 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року, відмовив у задоволенні позову ОСОБА_4

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 10 березня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилила, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 1 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року залишила без змін.

У травні 2016 року до Верховного Суду України звернувся ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 березня 2016 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме пунктів 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На обґрунтування заяви ОСОБА_4 додав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого, 16 і 23 березня 2016 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Залишаючи в силі рішення судів попередніх інстанцій, суд касаційної інстанції, виходив з того, що відшкодування коштів може здійснюватись у відповідності до процедури, яка передбачена пунктом 1 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», за змістом якої під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, що є самостійною підставою для відмови в позові, оскільки стягнення будь-яких коштів з банку за умов вказаного закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_07_16/pravo1/T124452.html?pravo=1> не передбачено. Зазначивши, що на момент ухвалення рішення судом першої інстанції (1 жовтня 2015 року) у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, під час дії якої вимоги вкладників та інших кредиторів банку не задовольняються, стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж передбачений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» неможливо, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалах від 24 лютого, 16 і 23 березня 2016 року, наданих заявником на підтвердження підстави перегляду судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, зазначив про те, що оскільки відповідачі, всупереч умовам та порядку укладених з позивачами депозитних договорів, не виконали свого обов'язку по виплаті прийнятих від вкладників грошових сум (вкладів) на їхню вимогу, чим порушено майнові права позивачів на кошти належні їм та передані банку за договором банківського вкладу, тому неповернуті суми коштів за договорами банківського вкладу підлягають стягненню з відповідачів у судовому порядку.

Верховний Суд України, усуваючи розбіжності у застосуванні зазначених заявником норм матеріального права у подібних правовідносинах, у постанові від 20 січня 2016 року (справа № 6-2001цс15) вже сформував правовий висновок про те, що виходячи з положень пунктів 6, 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» '''у спорах, повязаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобовязань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах. Згідно з підпунктами 1, 2 частини пятої статті 36 цього Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку. Відповідно до частини другої статті 46 зазначеного Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси. Встановивши, що <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_558/ed_2015_03_02/pravo1/T124452.html?pravo=1>на момент ухвалення рішення судом першої інстанції (7 квітня 2015 року) у банк вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Верховний Суд України скасував судові рішення судів попередніх інстанцій, справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до положень частини першої статті 3607 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Висновок Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 10 березня 2016 року, про перегляд якої подано заяву, відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року (справа № 6-2001цс15).

У поданій заяві про перегляд судових рішень ОСОБА_4 не навів мотивів, які б давали право суду відступити від правового висновку, викладеного у зазначеній постанові Верховного Суду України.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» про захист прав споживачів, стягнення грошових коштів за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 березня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк