Ухвала

іменем україни

30 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Ізмайлової Т.Л.,

КадєтовоїО.В. Карпенко С.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним,

за касаційною скаргою ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Вінницької області від 12 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 23 жовтня 2001 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 грудня 2013 року шлюб між ними розірвано. В судовому засіданні при розгляді справи про розірвання шлюбу встановлено, що шлюбні відносини між ними фактично припинені у жовтні 2013 року. Під час шлюбу за спільні кошти позивачем та ОСОБА_4 було придбано майно, що є спільною сумісною власністю, в тому числі і автомобіль марки «Mercedes Benz», модель Віто - 111 ЦДІ, білого кольору, кузов НОМЕР_3, державний номерний знак НОМЕР_1, 2007 року випуску. Даний транспортний засіб на імʼя ОСОБА_4 було зареєстровано в органах ДАІ 30 квітня 2013 року.

Вказувала, що в провадженні Вінницького міського суду Вінницької області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімʼєю жінки з чоловіком без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя. При розгляді даної справи судом встановлено, що ОСОБА_4 без згоди позивача здійснив відчуження спірного транспортного засобу на імʼя ОСОБА_5 25 вересня 2013 року. Протягом всього часу спільного проживання з ОСОБА_4 позивач навіть не здогадувалась, що останній здійснив відчуження автомобіля, оскільки він постійно на ньому їздив, неодноразово позивач та їх діти разом з ним їхали автомобілем. Автомобіль постійно стояв біля квартири, або на автостоянці. Жодної думки, що автомобіль уже не належить на праві власності ОСОБА_4 позивач навіть не мала і не здогадувалась. При наданні пояснень при розгляді вказаної цивільної справи, ОСОБА_4 пояснив суду, що ним спірний автомобіль було продано ОСОБА_5 згідно довідки-рахунку на суму 95 000 грн разом із оформленням. Зазначив, що позивачем була надана згода на таке відчуження, однак це не відповідає дійсності. Ураховуючи наведене, ОСОБА_3 просила визнати договір купівлі продажу (який було оформлено у виді довідки-рахунку) автомобіля марки: «Mercedes Benz», модель Віто - 111 ЦДІ, білого кольору, кузов НОМЕР_3, державний номерний знак НОМЕР_1, 2007 року випуску, який було укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 недійсним. Застосувати реституцію повернувши ОСОБА_4 ОСОБА_5 грошові кошти, які отримано в рахунок продажу автомобіля в розмірі 95 000 грн, а ОСОБА_5 повернути ОСОБА_4 вказаний автомобіль. Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 судові витрати на користь позивача.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 лютого 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 12 квітня 2016 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки «Mercedes Benz», модель Віто-111 ЦДІ, 2007 року випуску, кузов НОМЕР_3, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, оформлений у вигляді довідки рахунку серії ААВ № 373033 від 25 вересня 2013 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 511 грн 56 коп.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду Вінницької області від 12 квітня 2016 року та залишити без змін рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 лютого 2016 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що договір купівлі-продажу транспортного засобу укладено не було, а сама по собі довідка-рахунок без відповідних позовних вимог не можу бути визнана договором відчуження транспортного засобу, і як наслідок на її укладення не потребується згоду іншого із подружжя.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що оскаржений позивачкою правочині укладений на підставі довідки-рахунку, яка відповідно до Порядку є достатньою та самостійною підставою і документом для переоформлення автомобіля, що тягне за собою зміну власника.

Судом встановлено, що з 23 жовтня 2001 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі, який розірваний рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 грудня 2013 року.

Під час шлюбу за спільні кошти подружжям було придбано майно, що є спільною сумісною власністю, в тому числі і автомобіль марки MercedesBenz, модель Віто -111 ЦДІ, білого кольору, кузов НОМЕР_3, державний номерний знак НОМЕР_2, 2007 року випуску, який було зареєстровано в органах ДАІ 30 квітня 2013 року на ім'я ОСОБА_4, який в свою чергу 25 вересня 2013 року, тобто під час перебування у шлюбі, на підставі довідки-рахунку № 373033 відчужив даний автомобіль ОСОБА_5

Вже після розірвання шлюбу з позивачкою, 29 травня 2014 року автомобіль марки MercedesBenz, модель Віто-111 ЦДІ було знято з обліку для реалізації та 30 травня 2014 року зареєстровано за ОСОБА_4 та отримано державний номерний знак НОМЕР_1.

Відповідно до статтей 15, 16 ЦК України, статті 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Відповідно до частини 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 65 СК Українидружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Правочин відчуження автомобіля безумовно виходить за межі дрібного побутового (ч. 1 ст. 31 ЦК України).

Отже, за замістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні.

Відчуження транспортного засобу може бути проведено одним із таких способів: відчуження за цивільно-правовими договорами через нотаріуса; продаж шляхом оформлення довідки-рахунку.

Згідно із п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, зокрема: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери.

За нормами частини 4 статті 203 ЦК Україниправочин має вчинятись у формі встановленій законом.

Відповідно до положень статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого майна без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

У випадку порушення письмової форми надання згоди на вчинення відчуження цінного спільного майна подружжя (правочину) якщо один з подружжя надав таку згоду усно, а другий з подружжя погодився з такою згодою, то такий правочин може бути визнаний дійсним.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 08 квітня 2015 року в справі № 6-7цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Згідно з частиною 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до вимог статті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 302 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди.

Разом із тим частина 3 статті 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 5, 10 Постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» особа, яка не є стороною договору, може вимагати визнання його недійсним у тому разі, якщо вона не домагається повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а її порушене право може бути відновлене шляхом повернення сторін цього договору до первісного стану. Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Отже, відповідно до вимог статті 216 ЦК України з метою усунення майнових наслідків, що виникли між сторонами договору, який виконаний, але визнаний судом недійсним, лише сторони правочину мали право заявляти вимоги про повернення їх у той майновий стан, в якому вони перебували до його вчинення.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів встановив, що відповідач здійснив відчуження придбаного за спільні з позивачем кошти під час перебування у шлюбі автомобіля з ОСОБА_3, без наявності згоди останньої. Разом з тим, встановлено, що ОСОБА_3 не є стороною договору щодо якого вона заявила вимогу про застосування реституції в зв'язку з визнанням його недійсним, а повернення сторін у попередній стан не впливає на її права і обов'язки по відношенню до сторін, оскільки на момент розгляду справи ОСОБА_4 знову є власником спірного автомобіля, а тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 336 ЦПК України за наслідками розгляду касаційної скарги на рішення суд касаційної інстанції має право постановити ухвалу про відхилення касаційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно із ч.1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, відхилити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 12 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова С.О. Карпенко