Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є.,
суддів: Коротуна В.М., Нагорняка В.А.,Мазур Л.М., Писаної Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - ОСОБА_8, про стягнення боргу за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 23 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, в якому з урахуванням уточнень просив стягнути з ОСОБА_7 борг за договорами позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, три проценти річних від простроченої суми та пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за несвоєчасне виконання зобов'язання, що у загальному розмірі становить 141 107,63 грн, та витрати на правову допомогу у розмірі 5 тис. грн.

В обґрунтування вказаних вимог ОСОБА_6 зазначив, що 01 грудня 2012 року ОСОБА_7 взяв у борг у ОСОБА_8 кошти у розмірі 5 тис. дол. США та зобов'язався повернути їх 01 червня 2013 року.

21 грудня 2012 року ОСОБА_7 взяв у борг у ОСОБА_8 кошти у розмірі 1 206 дол. США та 600 євро, які зобов'язався повернути 21 квітня 2013 року. Свої зобов'язання з повернення взятих у борг коштів позичальник не виконав.

29 вересня 2014 року між позивачем та ОСОБА_8 укладено договори відступлення вимоги за договорами позики від 01 грудня та 21 грудня 2012 року, а тому він за цими договорами є новим кредитором.

Ураховуючи наведене, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 16 січня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 заборгованість у розмірі 133 471,93 грн за договорами позики:

від 01 грудня 2012 року, в тому числі: основний борг у розмірі 78 900 грн, проценти за користування у розмірі 13 491,90 грн, проценти від простроченої суми у розмірі 3 550,50 грн;

від 21 грудня 2012 року, в тому числі: основний борг у розмірі 30 898,68 грн, проценти за користування у розмірі 5 163,16 грн, проценти від простроченої суми у розмірі 1 467,69 грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 5 000 грн витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги.

У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 23 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині задоволення позову та судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 заборгованість за договором позики від 01 грудня 2012 року у розмірі 32 565,45 грн, з яких: борг за позикою у розмірі 30 984 грн, три відсотки річних у розмірі 1 581,45 грн та за договором позики від 21 грудня 2012 року у розмірі 47 138,25 грн, з яких: борг за позикою у розмірі 43 641 грн, три відсотки річних у розмірі 3 497,25 грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 витрати за надання правової допомоги у розмірі 3 000 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6,посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказане рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). А відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Статтею 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України (ч. 1 ст. 1050 ЦК України).

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено розмір процентів від простроченої суми, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передачу йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Судами встановлено, що 01 грудня 2012 року ОСОБА_7 взяв у борг у ОСОБА_8 кошти у розмірі 5 тис. дол. США та зобов'язався повернути їх у строк до 01 червня 2013 року.

21 грудня 2012 року ОСОБА_7 взяв у борг у ОСОБА_8 кошти у розмірі 1 206 дол. США та 600 євро та зобов'язався повернути їх у строк до 21 квітня 2013 року.

29 вересня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 укладено договори відступлення вимоги за договорами позики від 01 грудня та 21 грудня 2012 року, відповідно до яких позивач є новим кредитором за двома борговими розписками, отриманими ОСОБА_8 від ОСОБА_7, а саме: від 01 грудня 2012 року - на 5 тис. дол. США з терміном виконання грошового зобов'язання до 01 червня 2013 року та від 21 грудня 2012 року - на 1 206 дол. США та 600 євро з терміном виконання грошового зобов'язання до 21 квітня 2013 року.

Також апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_7 з метою погашення боргу перед ОСОБА_8 у період з 21 січня 2013 року по 07 лютого 2014 року вніс на картковий рахунок ОСОБА_8, відкритий у публічному акціонерному товаристві комерційному банку «ПриватБанк», кошти у загальному розмірі 27 564,56 грн, що еквівалентно 3 443,44 дол. США, що підтверджується відповідними квитанціями (а. с. 81 т. 1).

Крім того, відповідачем надана розписка від 10 квітня 2014 року про отримання ОСОБА_6 в рахунок погашення боргу перед кредитором ОСОБА_8 3 050 грн, що на час розрахунку еквівалентно 238,09 дол. США. Розписка виконана ОСОБА_6

Сторона позивача визнала факт отримання перерахованих відповідачем на картковий рахунок ОСОБА_8 коштів та отримання 3 050 грн від ОСОБА_7 в рахунок погашення боргу, проте заперечувала, що ці кошти він перераховував саме на погашення боргу за розписками від 01 грудня та 21 грудня 2012 року.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

У статті 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги, чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

З урахуванням вказаних вимог процесуального закону та встановлених апеляційним судом обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду, що кошти у розмірі 27 564,56 грн, що еквівалентно 3 443,44 дол. США, перераховані боржником на картковий рахунок ОСОБА_8 у період з 21 січня 2013 року по 07 лютого 2014 року (тобто до заміни первісного кредитора на нового), та кошти у розмірі 3 050 грн, що на час розрахунку еквівалентно 238,09 дол. США, сплачені ним на виконання боргових зобов'язань за розписками від 01 грудня та 21 грудня 2012 року та є належним виконанням цих зобов'язань.

Також апеляційний суд правильно звернув увагу, що перерахування вказаних коштів почалося після виникнення зобов'язань за розписками від 01 грудня та 21 грудня 2012 року.

Заперечення позивача, що ці кошти були перераховувні саме на погашення боргу за розписками від 01 грудня та 21 грудня 2012 року, оскільки між сторонами існують інші грошові правовідносини, у порушення вимог статей 10, 60 не підтверджені належними і допустимими доказами, а тому обґрунтовано і не прийняті до уваги апеляційним судом.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційний суд відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Отже, підстав для скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду немає, а тому його відповідно до ст. 337 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - відхилити.

Керуючись статтями 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 23 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді: В.М. Коротун
Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана