Справа № 301/1036/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" липня 2016 р. м. Іршава

Іршавський районний суд Закарпатської області в особі головуючої Пітерських М.О., при секретарі Халак Л.Ю., з участю прокурора Переца Б.В., представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Іршава цивільну справу за позовом керівника Хустської місцевої прокуратури ОСОБА_3 в інтересах держави в особі Відділу культури і туризму Іршавської районної державної адміністрації до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної злочином,

в с т а н о в и в :

Керівник Хустської місцевої прокуратури ОСОБА_3 звернувся до Іршавського районного суду з позовом в інтересах держави в особі Відділу культури і туризму Іршавської районної державної адміністрації до ОСОБА_2 про стягнення шкоди, заподіяної злочином.

Позовні вимоги мотивовано тим, що постановою Іршавського райсуду від 29.04.2014 року ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.2 ст.191 КК України, внаслідок акту амністії, а кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_2 закрито.

В ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_2 протягом 2009-2010 років, перебуваючи на посаді директора Іршавського районного будинку культури, будучи службовою та матеріально-відповідальною особою, допустив розтрату демонтованих в ході ремонту системи опалення Іршавського будинку культури 42 секцій чавунних опалювальних батарей, що складалися з 378 ребер вартістю по 21,60 грн. за одне ребро, на загальну суму 8164,80 грн., заподіявши Іршавському районному будинку культури матеріальну шкоду на вказану суму.

Оскільки по даний час збитки Іршавському районному будинку культури не відшкодовано, а Відділ культури і туризму Іршавської РДА, як орган, який уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах протягом тривалого часу до суду з відповідним позов не звернувся і не вжив заходів по відшкодуванню шкоди, просив в інтересах держави, відповідно до вимог ст. 1166 ЦК України, стягнути з відповідача на користь позивача 8164,80 грн. завданих збитків, перерахувавши кошти на рахунок позивача.

У судовому засіданні прокурор Перец Б.В. позов в інтересах держави в особі Відділу культури і туризму Іршавської РДА підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Щодо строку звернення до суду пояснив, що прокурор звернувся до суду одразу після отримання інформації про не відшкодування шкоди.

Представник позивача - Відділу культури і туризму Іршавської РДА ОСОБА_1 позов прокурора підтримала і просила його задовольнити. Щодо строку звернення до суду пояснила, що позов не був раніше предявлений до суду через часті кадрові зміни у відділі.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав і просив відмовити в їх задоволенні, вважаючи, що його вина у розтраті матеріальних цінностей і заподіянні шкоди позивачу не доведена. Крім того, позивач звернувся до суду більш ніж через 2 роки після закриття кримінальної справи без поважних причин.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши повно і всебічно обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає у задоволенні позовних вимог відмовити, виходячи з наступного.

Постановою Іршавського райсуду №301/742/13-к від 29.04.2014 року ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.2 ст.191 КК України, внаслідок акту амністії, а кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_2 закрито (а.с. 4).

З постанови суду вбачається, що досудовим слідством ОСОБА_2 обвинувачувався у тому, що протягом 2009-2010 років, перебуваючи на посаді директора Іршавського районного будинку культури, будучи службовою особою та матеріально-відповідальною особою, допустив розтрату демонтованих в ході ремонту системи опалення Іршавського будинку культури 42 секцій чавунних опалювальних батарей, що складалися з 378 ребер вартістю по 21,60 грн. за одне ребро, на загальну суму 8164,80 грн., заподіявши Іршавському районному будинку культури матеріальну шкоду на вказану суму.

Цивільний позов Відділу культури і туризму Іршавської РДА, заявлений під час розгляду кримінального провадження, залишено без розгляду.

Постанова Іршавського райсуду №301/742/13-к від 29.04.2014 року набрала законної сили 07 травня 2014 року.

Отже, позовні вимоги мотивовано тим, що внаслідок неправомірних дій у період виконання відповідачем трудових обовязків на посаді директора Іршавського районного будинку культури указаній юридичній особі завдано майнову шкоду у розмірі 8164,80 грн.

ОСОБА_2 було звільнено від кримінальної відповідальності на підставі акта про амністію. Оскільки закриття кримінальної справи на підставі амністії не звільняє винну особу від обов'язку відшкодувати шкоду, завдану злочином, прокурор посилаючись на вимоги ст. 1166 ЦК України просив стягнути з відповідача на користь позивача 8164,80 грн. майнової шкоди.

Як на підставу звернення до суду в інтересах держави в особі Відділу культури і туризму Іршавської РДА, прокурор посилається на те, що вказаним органом протягом тривалого часу не прийнято мір по відшкодуванню завданої ОСОБА_2 шкоди.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини).

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються також до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами регулює законодавство про працю.

Згідно п.9 Постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1989 року N 3 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», матеріальна відповідальність робітників і службовців за шкоду, заподіяну злочином підприємству, установі, організації, з якими вони перебували у трудових відносинах, визначається згідно з статтями 130 - 138 КЗпП України.

Отже, у спірних правовідносинах застосуванню підлягають норми КЗпП України, а не положення Цивільного кодексу України, оскільки трудові відносини регулюються виключно законодавством про працю. Зокрема, у спорах про стягнення з працівника матеріальної шкоди потрібно керуватися положеннями ст. 134 КЗпП України, в тому числі, з питання щодо визначення розміру шкоди - ст. 135 КЗпП України, а щодо строків звернення до суду - ч. 3 ст. 233 КЗпП України.

Дана позиція суду узгоджується з правовими позиціями ВСУ, що висловлені у справах N 6-1654цс15 від 23 грудня 2015 року, N 6-216цс16 від 27 квітня 20016 року та № 6-1263цс15 від 02 березня 2016 року.

За таких обставин посилання прокурора на положення ст. 1166 ЦК України, як на підставу позову, є помилковими.

Відповідно до ст.130 ч.1 та ст.134 п.3 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків; працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Відшкодування шкоди провадиться незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за дії (бездіяльність), якими заподіяна шкода підприємству, установі, організації.

Відповідальність працівника за пунктом 3 частини першої статті 134 КЗпП виникає за умови, що злочинний характер його діянь підтверджено у встановленому порядку вироком суду.

Однак, працівник також нестиме повну матеріальну відповідальність на підставі пункту 3 частини першої статті 134 КЗпП і у випадку, коли наявність складу кримінального правопорушення в його діях буде установлено органами досудового розслідування (повідомлено про підозру з наступним припиненням провадження у справі за нереабілітуючою підставою, яка не виключає кримінальну відповідальність).

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року N 14 "Про судове рішення у цивільній справі" роз'яснено, що відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями ст. 212 ЦПК України. На підтвердження висновку суду щодо розміру відшкодування збитків у рішенні, крім посилання на вирок у кримінальній справі чи постанову у справі про адміністративне правопорушення, необхідно також зазначати докази, подані сторонами при розгляді цивільної справи.

Проте вироку в кримінальній справі про обвинувачення ОСОБА_2, що набрав законної сили, постановлено не було, тому згідно зі ст. ст. 57, 61 ч.4, 212 ЦПК України докази, набуті у кримінальному провадженні, оцінюються на рівні з іншими доказами у справі.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає цивільну справу в межах заявлених позивачем вимог, кожна сторона розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд і повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст.ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України).

Належними доказами на підтвердження даного позову, можуть бути дані бухгалтерського обліку й інші документи про наявність і розмір прямої дійсної шкоди - матеріали інвентаризації, акти ревізії та облікові документи, акти й інші документи про недостачу. Доказами про винне порушення працівником обов'язків за трудовим договором і наявність причинного зв'язку між його протиправною поведінкою і шкодою, яка наступила, час її виявлення, у тому числі, рішення суду про припинення кримінального провадження у справі за нереабілітуючою підставою.

На підтвердження позовних вимог прокурором надано суду акт ревізії фінансово-господарської діяльності №07-04/74 від 02 серпня 2012 року (а.с. 43-77). Згідно вказаного акту при проведенні інвентаризації необоротних активів та запасів встановлено нестачу товарно-матеріальних цінностей у директора РБК ОСОБА_2 на суму 16504 грн. Комісією по визначенню кількості труб та батарей методом заміру відбитків на стінах від знятих батарей визначено нестачу таких в кількості 63 секцій або 448 ребер. Згідно висновку №61/07-12 експертного будівельно-технічного дослідження від 30.07.2012 року, підтверджено загальну кількість батарей 63 шт., які складалися з 448 секцій, загальна вартість яких становить 9676,80 грн. (а.с. 65).

Надати суду пояснення щодо різних сум заподіяних збитків та кількості секцій батарей, які указані в акті ревізії, в постанові суду від 29.04.2014 року про закриття справи та листах відділу культури про розмір завданих збитків позивачі не могли (а.с. 6, 7, 65, 78).

Однак, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, а саме: у позові йдеться про відшкодування вартості 42 секцій батарей, що складалися з 378 ребер, вартістю по 21,60 грн. за одне ребро, на загальну суму 8164,80 грн.

Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (частина третя статті 233 КЗпП України).

Як роз'яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Цей строк застосовується і при зверненні із заявою прокурора. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку.

Отже, прийняття постанови про порушення кримінальної справи не усуває юридичного значення доведених до відома юридичної особи або органу державного управління актів, висновків та інших документів, здатних підтвердити початок перебігу встановленого частиною третьою статті 233 КЗпП України строку звернення до суду.

З огляду на викладене слід дійти висновку, що за змістом частини третьої статті 233 КЗпП України день прийняття постанови про порушення кримінальної справи відносно особи, яка є відповідачем у цивільній справі про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на працівника трудових обов'язків, не слід вважати днем виявлення шкоди, заподіяної цим працівником, у разі наявності акта або висновку, складених у результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації .

Дана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-1263цс15.

З акту ревізії №07-04/74 від 02 серпня 2012 року вбачається, що нестача матеріальних цінностей виявлена 02 серпня 2012 року (а.с. 43).

З листа відділу культури і туризму Іршавської РДА від 09.07.2015 року №01-23/336 вбачається, що нестачу цінностей у ОСОБА_2 було виявлено ще у лютому 2012 року (а.с. 7). З даного ж листа вбачається, що 19.04.2013 року відділ культури і туризму Іршавської РДА звернувся до суду з цивільним позовом в рамках розгляду кримінальної справи про обвинувачення ОСОБА_2 за ч.2 ст. 191 КК України.

Цивільний позов Відділу культури і туризму Іршавської РДА постановою Іршавського райсуду №301/742/13-к від 29.04.2014 року залишено без розгляду. Вказана постанова суду набрала законної сили 07 травня 2014 року.

Отже, про наявність шкоди, що підтверджена документально, позивачу було відомо ще 02 серпня 2012 року.

Днем виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення до суду з позовом про її відшкодування є день підписання акта або висновку, складених за результатами інвентаризації матеріальних цінностей, під час ревізії або перевірки фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, а не постанова про закриття кримінальної справи.

Така позиція суду узгоджується з правовою позицією ВСУ від 27.04.2016 року у справі N 6-216цс16, від 23 грудня 2015 року у справі N 6-1654цс15 та від 02 березня 2016 року у справі № 6-1263цс15.

При цьому, позивачі не мотивували об'єктивних причин звернення із зазначеним позовом лише після постановлення ухвали суду про закриття кримінального провадження.

Про залишення без розгляду цивільного позову про відшкодування шкоди, що був заявлений в рамках кримінальної справи, як прокурору, так і позивачу було відомо ще 29.04.2014 року. Постанова суду про звільнення ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності і закриття провадження у справі оскаржена не була і набрала законної сили 07.05.2014 року.

З даним позовом про відшкодування шкоди прокурор звернувся до суду в інтересах держави тільки 27 травня 2016 року, тобто через чотири роки після виявлення шкоди (а.с. 1).

За таких обставин, навіть якщо річний строк для звернення до суду з даним позовом прокурор рахував не з дня виявлення шкоди - 02 серпня 2012 року, а з дня залишення цивільного позову без розгляду 29.04.2014 року, строк звернення до суду пропущений.

При цьому, навести суду поважність причин пропуску визначеного ст. 233 КЗпП України строку звернення до суду та надати належні докази, ні прокурор, ні представник позивача суду не могли.

Не заявляли позивачі і про необхідність поновлення пропущеного строку.

Посилання представника позивача на факт звернення 09.07.2015 року до прокуратури з відповідним листом про необхідність вжиття заходів щодо відшкодування ОСОБА_2 шкоди (а.с.7), суд до уваги не приймає, оскільки Відділ культури і туризму Іршавської РДА, як юридична особа, не була позбавлена права самостійного звернення до суду з даним позовом у строки, визначені законом. Крім того, на час звернення відділу культури до прокуратури з вказаним листом річний строк звернення до суду вже був пропущений.

Посилання прокурора на те, що строк звернення до суду становить три роки є безпідставним, оскільки у спорах про стягнення з працівника матеріальної шкоди потрібно керуватися положеннями ст. 134 КЗпП України, а щодо строків звернення до суду - ч. 3 ст. 233 КЗпП України. Застосування до спірних правовідносин статті 257 ЦК України є неправильним.

Враховуючи наведене суд вважає, що у позові прокурора в інтересах держави до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди слід відмовити у звязку з пропуском визначеного ч.3 ст. 233 КзпП України однорічного строку звернення до суду без поважних причин.

Керуючись ст.ст. 1, 9 ЦК України, ст.ст. 3, 134 ч.1 п.3, 233 ч.3 КЗпП України, ст.ст.11, 15, 57-61, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України,

р і ш и в :

у задоволенні позову керівника Хустської місцевої прокуратури ОСОБА_3 в інтересах держави в особі Відділу культури і туризму Іршавської районної державної адміністрації до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Закарпатської області через цей районний суд.

Головуюча : М. О. Пітерських