АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/6641/2016 Головуючий у 1-й інстанції - Маліновська В.М.
Доповідач - Рубан С.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Перетятько А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту комунальної власності у місті Києві виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Ліквідаційної комісії з припинення Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м.Києві ради, Товариства з обмеженою відповідальністю «МКТ- КОМЮНІКЕЙШН», третя особа - Київська міська рада про визнання незаконним та скасування наказу про видачу свідоцтва про право власності, скасування свідоцтва про право власності та визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 березня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту комунальної власності у місті Києві виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Ліквідаційної комісії з припинення Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м.Києві ради, Товариства з обмеженою відповідальністю «МКТ-КОМЮНІКЕЙШН», третя особа - Київська міська рада, про визнання незаконним та скасування наказу про видачу свідоцтва про право власності, скасування свідоцтва про право власності та визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не повне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу.

Представник ТОВ «МКТ-КОМЮНІКЕЙШН» - заперечив проти апеляційної скарги.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Департаменту комунальної власності у місті Києві виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (Відповідач-1), Ліквідаційної комісії з припинення Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради (Відповідач-2), Товариства з обмеженою відповідальністю «МКТ-КОМЮНІКЕЙШН» (Відповідач-3), третя особа: Київська міська рада, про визнання незаконним та скасування наказу про видачу свідоцтва про право власності, скасування свідоцтв про право власності та визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власником житлового приміщення АДРЕСА_1. На час приватизації мешканцями квартир житлового будинку по АДРЕСА_1 всі нежитлові підвальні приміщення цього ж будинку, у тому числі приміщення з № 1 по № 27 (група приміщень № 37) загальною площею 207,90 кв.м., не використовувалися як самостійні об'єкти цивільно-правових відносин, не мали окремого технічного паспорту, інвентарної справи, самостійних інженерних комунікацій. Нежитлові підвальні приміщення житлового будинку по АДРЕСА_1 перебували у спільному користуванні мешканців будинку та використовувались для технічного обслуговування несучих конструкцій, прокладання інженерних мереж каналізації, гарячого і холодного водопостачання та опалення, водовідведення, які складають внутрішньо будинкову систему інженерного забезпечення житлового будинку. Проте, згідно з Договором купівлі-продажу нежилого приміщення від 06.06.2006р., посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. і зареєстрованим в реєстрі за № 1892, що було укладено між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації та Акціонерним товариством «МКТ-КОМЮНІКЕЙШН», у подальшому реорганізоване у Товариство з обмеженою відповідальністю «МКТ-КОМЮНІКЕЙШН», нежитлові підвальні приміщення з № 1 по № 27 (група приміщень № 37), загальною площею 207,90 кв.м., які розташовані в АДРЕСА_2, на відплатній основі передані у власність Відповідача-3. Разом з тим, згідно положень законодавства, вільні підвальні приміщення за згодою власників квартир будинку переобладнуються під кладові і передаються їм у власність безкоштовно у встановленому порядку. Окрім того, Позивач зазначив, що допоміжні приміщення у житловому будинку окремо приватизації не підлягають. Водночас, нежитлові підвальні приміщення житлового будинку по АДРЕСА_1 одночасно використовувалися як споруда цивільного захисту для мешканців житлового будинку, а відтак, наказ Головного управління комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.04.2006р. № 581-в про видачу свідоцтва про право власності на нежитлові (підвальні) приміщення з № 1 по № 27 (група приміщень № 37) в буд. АДРЕСА_2 є незаконним, свідоцтво по право власності від 12.04.2006р. серії НОМЕР_1, що видане на підставі зазначеного наказу підлягає скасуванню, а договір купівлі-продажу нежилого приміщення від 06.06.2006р. є недійсним відповідно до вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України, внаслідок його невідповідності актам цивільного законодавства України.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 18.10.2004р., посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою Н.М. та зареєстрованим в реєстрі за № 2906, та витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів № 208076 від 18.10.2004 року (а.с. 190).

06 червня 2006 року між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві Ради (Продавець за договором) та Акціонерним товариство «МКТ-КОМЮНІКЕЙШН» (Покупець за договором) було укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення загальною площею 207,90 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. та внесено до реєстру за № 1892, зареєстрований в Управлінні з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради 06 червня 2006р. за № 000456/10 (а.с. 94-95).

На виконання ухвали суду про забезпечення доказів від 29.09.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. надано копії документів, на підставі яких було посвідчено спірний договір купівлі-продажу від 06.06.2006 року.

Рішенням Київської міської ради від 27.12.2001р. № 208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва» затверджено переліки об'єктів комунальної власності територіальних громад районів міста Києва згідно з додатками 2-11. Згідно Додатку 11 у комунальну власність територіальної громади Шевченківського району м. Києва передається зокрема нежиле приміщення загальною площею 250.0 кв.м. в будинку АДРЕСА_1. Тобто, питання про передачу спірного нежитлового приміщення до комунальної власності району було вирішено Київською міською радою ще у 2001 році.

Рішенням Шевченківської районної у м. Києві ради від 27.12.2005 року № 644 затверджено зокрема перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва, що підлягають приватизації шляхом викупу відповідно до Програми приватизації об'єктів комунальної власності Шевченківського району м. Києва на 2006 рік згідно додатку № 2, в п. 35 якого зазначено, що нежилі приміщення загальною площею 207,9 кв.м., що знаходяться по АДРЕСА_1, літ. А підлягають викупу Покупцем - АТ «МКТ-Комюнікейшн» .

Згідно наказу Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради від 02.03.2006 року № 17-з наказано приватизувати шляхом викупу, зокрема нежитлові приміщення, площею 207,9 кв.м. по АДРЕСА_1 .

Окрім того, в Київській міській щотижневій газеті «Шулявка» № 11 (650) від 17.03.2006р. було опубліковано перелік об'єктів комунальної власності, які підлягають приватизації шляхом викупу, зокрема нежиле приміщення по АДРЕСА_1.

На підставі наказу Головного управління комунальної власності м. Києва від 12.04.2006р. №м 581 -В «Про оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна» було видано Свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 12.04.2006 року, яким посвідчено, що нежилі приміщення з № 1 по № 27 (групи приміщень № 37), загальною площею 207,90 кв.м., які розташовані в АДРЕСА_1 дійсно належать Територіальній громаді Шевченківського району м. Києва на праві комунальної власності (а.с. 20).

Наказом Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради від 21.04.2006р. № 47-3 (а.с.76) затверджено висновки вартості нежилого приміщення, що орендує АТ «МКТ-Комюнікейшн» за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 377 979,00 грн., крім того податок на додану вартість 75 595,80 грн., вартість майна разом з ПДВ становить 453 574,80 грн (а.с. 60).

Згідно Акту прийому-передачі приміщення 06 липня 2006 року Продавець передав, а Покупець прийняв згідно з договором купівлі-продажу від 06 червня 2006 року реєстраційний № 000456/10 нежилі приміщення № 1 по № 27 (групи приміщень № 37) в літ. А загальною площею 207,90 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 25).

Відповідно до листа Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 15.10.2015р. № 13503 (И-2015) згідно з даними Бюро в м. Києві по нежитловому фонду за адресою АДРЕСА_1 проведена реєстрація права власності на неж.прим. з №1 по № 27 (гр.прим.№ 37) (в літ. А) заг.пл. - 207,9 кв.м. за АТ «МКТ-Комюнікейшн» на підставі договору купівлі-продажу, 06.06.2006 року.

Судом встановлено, що з 1995 року Акціонерне товариство «МКТ-Комюнікейшн» орендувало нежитлове приміщення в будинку АДРЕСА_1 в підвалі загальною площею 150,0 кв.м., а в подальшому площа переданого в оренду приміщення збільшилась до 207,9 кв.м., що підтверджується договором № 2454/1 про оренду нежитлових приміщень від 27.06.1995 року, договором № 295 про співробітництво від 07.07.1995 року, договором № 4357/1 оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) від 24.12.1997 року та додатковою угодою до нього від 29.06.2000 року, договором № 4844/1 оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) від 01.01.2001 року, договором № 63/612 оренди нежитлових приміщень територіальної громади Шевченківського району м. Києва від 01.10.2003року , договором № 142/612 оренди нежитлових приміщень територіальної громади Шевченківського району м. Києва від 01.02.2006 року.

Згідно ч. 2 ст. 382 ЦК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) житловий комплекс - єдиний комплекс нерухомого майна, що утворений земельною ділянкою в установлених межах, розміщеним на ній жилим багатоквартирним будинком або його частиною разом із спорудами та інженерними мережами, які утворюють цілісний майновий комплекс.

Загальне майно - частина допоміжних приміщень житлового комплексу - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші Технічні приміщення), що можуть використовуватися згідно з їх призначенням на умовах, визначених у статуті об'єднання (кладові, гаражі, в тому числі підземні, майстерні тощо).

Неподільне майно - неподільна частина житлового комплексу, яка складається з частини допоміжних приміщень, конструктивних елементів будинку - частини споруди, які забезпечують її цілісність та необхідні технічні умови функціонування (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші, конструкції даху, покрівля, в'їзна група тощо), технічного обладнання будинку - інженерні комунікації та технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов та безпечної експлуатації квартир (загальні будинкові мережі тепло-, водо-, газо-, електропостачання, бойлерні та елеваторні вузли, обладнання протипожежної безпеки, вентиляційні канали та канали для димовидалення, обладнання ліфтів, центральних розподільних щитів електропостачання, елеваторних вузлів, а також елементи благоустрою території), що забезпечують належне функціонування жилого будинку.

Нежиле приміщення - приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин.

Відповідно до п. 41, 42 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству 15.09.1992 року № 56 не підлягають приватизації допоміжні приміщення жилих будинків, які призначені для забезпечення експлуатації та обслуговування будинку (приміщення теплопунктів, котельних, сміттєзбірників, колясочних, приміщення, через які прокладені мережі комунікації, а також приміщення, які використовуються для розміщення обслуговуючого будинок персоналу та складські приміщення). Власником перелічених приміщень після приватизації квартир будинку є товариство власників квартир. Вільні підвальні приміщення за згодою власників квартир будинку переобладнуються під кладові і передаються їм у власність безкоштовно у встановленому порядку.

Вільні нежилі приміщення можуть бути продані власником будинку товариству власників квартир або іншим юридичним особам (підприємствам, організаціям, установам) переважно на конкурсній основі по фактичній вартості будівництва загальної площі жилих будинків в цінах, що склалися на момент продажу. Переважне право на придбання таких приміщень має товариство власників квартир.

Згідно ч.ч.1-2 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» утримання приватизованих квартир (будинків) здійснюється за рахунок коштів їх власників згідно з Правилами користування приміщеннями жилих будинків та прибудинкових територій, які затверджуються Кабінетом Міністрів України, незалежно від форм власності на них.

Власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів відповідно до приписів статей 58- 59 ЦПК України на підтвердження того, що нежилі приміщення з № 1 по № 27 (групи приміщень № 37) в буд. АДРЕСА_1 є саме допоміжними приміщеннями, та таких не здобуто в судовому засіданні. Клопотань про призначення судової експертизи для встановлення призначення вказаного нежилого приміщення саме як допоміжного чи ні представником Позивача чи іншою стороною у справі не заявлено.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно технічного паспорту, виготовленого Київським міським бюро технічної інвентаризації, безпосередньо нежитлове приміщення має номер 37, а нежитлові приміщення, які в ньому розташовані позначені арабськими цифрами згідно переліку, в той час як місця спільного користування позначені римськими цифрами.

Пунктом 4 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Держбуду України 24.05.2001р. № 127, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10.07.2001р. за № 582/5773 коридори спільного користування, а також міжквартирні приміщення допоміжного призначення (спільного користування) нумеруються римськими цифрами чорною тушшю і в журналі внутрішніх обмірів проставляються їх площі, на кожному поверсі.

Пунктом 8 вказаної Інструкції визначено, що на планах поверхів проставляються номери всіх (житлових та допоміжних) приміщень.

Нумерація вбудованих (прибудованих) нежитлових приміщень здійснюється після закінчення нумерації всіх квартир.

Нумерація житлових і допоміжних приміщень виконується арабськими цифрами окремо по кожній квартирі (приміщенню) у порядку руху за годинниковою стрілкою, починаючи від входу. Нумерація сходових кліток та інших допоміжних приміщень спільного загальнобудинкового користування та неопалювальних приміщень позначається римськими цифрами.

Позивач вказував на те, що оскільки в технічному паспорті група приміщень АДРЕСА_1 позначена арабською цифрою, то на підставі п. 8 вказаної Інструкції вказане приміщення є допоміжним та таким, що не підлягає приватизації.

Однак, судом першої інстанції вірно встановлено, що пункт 8 Інструкції «Нумерація квартир (кімнат, жилих блоків, секцій у гуртожитках) та інших приміщень» стосується нумерації квартир та допоміжних приміщень, що знаходяться в таких квартирах, водночас, нумерація допоміжних приміщень спільного загальнобудинкового користування, тобто тих, що належать до загального майна та не підлягають приватизації, здійснюється римськими цифрами. Так, зважаючи, що згідно технічного паспорту нежитлове приміщення з № 1 по № 27 (група приміщень № 37) в буд. АДРЕСА_1 позначене «37», (а.с.97-9), суд дійшов вірного висновку, що вказане, нежитлове приміщення є окремим самостійним об'єктом цивільно-правових відносин, на які розповсюджуються вимоги щодо порядку нумерації квартир, визначеного вищезазначеною Інструкцією.

Згідно абз. 3 ч. 9 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», нежилі приміщення житлового фонду, які використовуються підприємствами торгівлі, громадського харчування, житлово-комунального та побутового обслуговування населення на умовах оренди, передаються у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів.

Частиною 7 ст.7 Закону України «Про приватизацію державного майна» продаж майна, що є у комунальній власності, здійснюють органи, створювані відповідними місцевими радами. Зазначені органи діють у межах повноважень, визначених відповідними місцевими радами, та є їм підпорядкованими, підзвітними і підконтрольними.

Статтею 11 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» передбачено, що викуп застосовується щодо об'єктів малої приватизації: не проданих на аукціоні, за конкурсом; включених до переліку об'єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу; зданих в оренду, якщо право на викуп було передбачено договором оренди, укладеним до набрання чинності Законом України "Про оренду державного майна".

Викуп майна підприємств, зданих в оренду, проводиться з додержанням вимог, передбачених чинним законодавством України про приватизацію.

Порядок викупу об'єкта приватизації визначається Фондом державного майна України.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» визначено, що за рішенням органів приватизації проводиться інвентаризація майна об'єкта малої приватизації із залученням, у разі необхідності, аудитора (аудиторської фірми) та здійснюється його оцінка в порядку, встановленому законодавством про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність. Акт інвентаризації затверджується керівником та головним бухгалтером підприємства, акт оцінки вартості об'єкта приватизації - керівником органу приватизації.

Згідно ст. 12 вказаного Закону ціна продажу об'єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, визначається шляхом проведення незалежної оцінки.

Судом встановлено, що визначення ціни продажу нежитлового приміщення з № 1 по № 27 (група приміщень № 37) в буд. АДРЕСА_1 було проведено відповідно до діючих на час проведення такої оцінки норм та вимог законодавства.

В суді першої інстанції встановлено, що продаж Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради нежитлового приміщення з № 1 по № 27 (група приміщень № 37) в буд. АДРЕСА_1 АТ «МКТ-КОМЮНІКЕИШН» було здійснено з дотриманням порядку, визначеного Законом України «Про приватизацію державного майна», Законом України «Про місцеве самоврядування» та Законом України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».

Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Щодо тверджень позивача про те, що нежитлове приміщення не могло бути об'єктом приватизації, оскільки мало статус бомбосховища, про що було вказано в одному з договорів оренди нежитлових приміщень ( 1995 року), суд вірно виходив з наступного.

Згідно ст. 9 Закону України «Про правові засади цивільного захисту», який діяв станом на 2006 рік, для забезпечення укриття населення в містах, селах, селищах створюється фонд захисних споруд шляхом: комплексного освоєння підземного простору населених пунктів для взаємопогодженого розміщення в ньому споруд і приміщень соціально-побутового, виробничого і господарського призначення з урахуванням необхідності пристосування і використання частини приміщень для укриття населення в разі виникнення надзвичайних ситуацій; обстеження і взяття на облік підземних і наземних будівель та споруд, що відповідають вимогам захисту, споруд підземного простору населених пунктів, гірничих виробок і природних порожнин; дообладнання з урахуванням вимог захисту підвальних та інших заглиблених приміщень; будівництва заглиблених споруд, інших нерухомих об'єктів, пристосованих для виконання завдань цивільного захисту; будівництва в період загрози виникнення надзвичайних ситуацій найпростіших сховищ та укриттів; будівництва окремих сховищ і протирадіаційних укриттів.

Однак, вказаним Законом чітко не було визначено поняття сховища.

Відповідно до Інструкції щодо утримання захисних споруд цивільної оборони у мирний час, затвердженої Наказом Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи від 09.10.2006 року № 653, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.11.2006 року за № 1180/13054, сховища забезпечують захист осіб, що укриваються, від негативного впливу сучасних засобів ураження, бактеріальних (біологічних) засобів (далі - БЗ), від бойових отруйних речовин (далі - БОР), а також, при необхідності, від катастрофічного затоплення, небезпечних хімічних речовин (далі - НХР), радіоактивних продуктів при руйнуванні ядерних енергетичних енергоустановок, високих температур і продуктів горіння при пожежах та передбачають можливість безперервного перебування у них розрахункової кількості осіб, що укриваються, протягом двох діб.

Інструкцією про порядок списання непридатних захисних споруд цивільної оборони, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.04.1999 року № 567, визначено умови списання непридатних захисних споруд цивільної оборони, до яких належать сховища всіх класів, протирадіаційні укриття усіх груп і захисні споруди запасних пунктів управління (далі - захисні споруди) центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а також підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства), склад і обов'язки відповідних комісій, а також вимоги щодо оформлення, погодження і затвердження відповідної документації.

Відповідно до п. 2 Порядку використання захисних споруд цивільного захисту (цивільної оборони) для господарських, культурних та побутових потреб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2009 року № 253 визначено, що захисні споруди цивільного захисту (цивільної оборони) (далі - захисні споруди) - інженерні споруди, призначені для укриття і тимчасового захисту людей, техніки та майна від небезпеки, що може виникнути або виникла внаслідок надзвичайних ситуацій у мирний час, а також від дії засобів ураження в особливий період. Захисні споруди поділяються на сховища та протирадіаційні укриття і є основним засобом колективного захисту населення.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 32 Кодексу цивільного захисту України, до захисних споруд цивільного захисту належать: сховище, протирадіаційне укриття, швидкоспоруджувана захисна споруда цивільного захисту .

Найпростіше укриття - це фортифікаційна споруда, цокольне або підвальне приміщення, що знижує комбіноване ураження людей від небезпечних наслідків надзвичайних ситуацій, а також від дії засобів ураження в особливий період.

З вищевикладеного вбачається, що будь-яке підвальне приміщення може бути найпростішим укриттям для захисту людей від деяких факторів небезпеки, що фактично входить до складу захисних споруд цивільного захисту, в той час як сховище є спорудою, в якій створено спеціальні умови для захисту розрахункової кількості людей протягом певного проміжку часу.

В судовому засіданні позивачем не надано доказів на підтвердження того, що нежиле приміщення в буд. АДРЕСА_1 було взято на облік як складова фонду захисних споруд як сховище, та не надано доказів на підтвердження того, що у 2014-2015 роках позивач та інші співвласники загальних приміщень буд. АДРЕСА_1 розпочали облаштування вказаного нежилого приміщення у якості захисних споруд цивільного захисту.

Зазначення в договорі № 2454/1 про оренду нежитлових приміщень від 27.06.1995 року, що нежитлове приміщення в будинку АДРЕСА_1, загальною площею 150.0 кв.м. є бомбосховищем не є підставою для висновку, що нежилі приміщення з № 1 по № 27 (групи приміщень № 37) в буд. АДРЕСА_1 загальною площею 207,90 кв.м. є саме захисною спорудою цивільної оборони - сховищем, яка відповідає встановленим вимогам захисту та підлягає списанню в разі встановлення її непридатності у визначеному порядку.

Таким чином, доказів відповідно до приписів статей 58-59 ЦПК України підтвердження своєї позиції позивач суду не надав.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За встановлених обставин, суд дійшов правильного висновку, що підстави на які посилається позивач, як на підтвердження своїх вимог, зокрема щодо належності нежилого приміщення з № 1 по № 27 (групи приміщень № 37), загальною площею 207,90 кв.м., які розташовані в АДРЕСА_1 (літера А) до допоміжних приміщень будинку, що не підлягають приватизації, порушення порядку приватизації вказаних приміщень та як наслідок порушення прав позивачки, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, та позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги про те, що приміщення у об'єкті нерухомого майна, які позначені в технічній документації арабськими цифрами, належать до категорії «допоміжних приміщень», а тому враховуючи факт позначення у технічній документації саме арабськими цифрами спірних приміщень, останні мають правовий режим «допоміжних» і не підлягають приватизації, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки судом вірно було визначено правовий статус спірних приміщень як самостійного об'єкту цивільних прав, тому їх продаж не порушує та не зачіпає інтереси інших власників вказаного будинку, в тому числі і позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що в процесі продажу спірних приміщень було невірно визначено вартість останніх, та до бюджету не доплачено грошові кошти в сумі майже 200 000 грн. колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказані твердження не були підставою позовних вимог.

Докази, надані суду апеляційної інстанції, а саме: акт від 01.12.2016 року затверджений ПП НТП «УЦНМ», колегія суддів не приймає як належний та допустимий доказ вимог позивача, оскільки акт складено в односторонньому порядку без участі власника приміщення ТОВ «МКТ-КОМЮНІКЕЙШН» після ухвалення оскаржуваного рішення суду.

Крім того, як встановлено в апеляційному суді вказана в акті комісія обстеження спірного приміщення не проводила, жоден із членів комісії спірного приміщення не оглядав. З запитом до відповідачів про огляд спірного приміщення ніхто не звертався.

В решті в судовому засіданні апеляційного суду представник позивача підтвердив, що огляд проводився комісією по документації 1963 року.

Виходячи із встановленого, колегія суддів висновки акту від 01.12.2016 року про наявність у спірних приміщеннях комунікацій систем централізованого опалення та холодного водопостачання з запірною арматурою та водовідведення необхідного для життєдіяльності будинку оцінює критично.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий Судді