АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/2146/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1887/16Головуючий у 1-й інстанції Миронець О.К. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Винниченка Ю.М., Карнауха П.М., при секретарі: Рибак О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою Управління праці та соціального захисту населення виконкому Київської районної в м. Полтаві ради на рішення Київського районного суду м. Полтави від 01 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення виконкому Київської районної в м. Полтаві ради про стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради про відшкодування моральної шкоди в розмірі 3500 гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що згідно постанови Київського районного суду м. Полтави від 05.01.2016 року було задоволено її адміністративний позов та визнано дії Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради щодо відмови в призначені їй державної соціальної допомоги малозабезпеченій сім»ї неправомірними. Скасовано рішення від 13.07.2015 року про відмову в призначенні їй державної соціальної допомоги малозабезпеченій сім'ї та зобов'язано Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради призначити та виплатити їй державну соціальну допомогу на загальних підставах з червня 2015 року. Тому, через неправомірні дії відповідача вона змушена була докладати зусиль для відновлення її порушених прав в суді, оскільки у зв'язку з цим змінився її звичний ритм життя.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 01 червня 2016 року позов ОСОБА_2 - задоволено.

Стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення виконкому Київської районної в м. Полтаві ради на користь ОСОБА_2 3500 гривень моральної шкоди.

Судові витрати віднесено на рахунок держави.

З даним рішенням суду не погодилося Управління праці та соціального захисту населення виконкому Київської районної в м. Полтаві ради та подало на нього апеляційну скаргу, в якій прохало рішення Київського районного суду м. Полтави від 01 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.Вважають, що рішення суду першої інстанції винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому посилаються на те, що судом першої інстанції не повно з'ясовано обставини справи, що мають значення для вирішення даного спору.

Судове засідання проводилось за участі представника апелянта, за відсутності позивача, яка будучи належним чином та завчасно повідомленою про час та місце слухання справи в судове засідання не з'явилася.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що скарга не підлягає до задоволення за наступних підстав.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, що відповідно до постанови Київського районного суду м. Полтави від 05.01.2016 року задоволено адміністративний позов ОСОБА_2 та визнано дії Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради щодо відмови в призначені державної соціальної допомоги малозабезпеченій сім'ї неправомірними. Скасовано рішення від 13.07.2015 року про відмову в призначенні ОСОБА_2 державної соціальної допомоги малозабезпеченій сім'ї та зобов'язано Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради призначити та виплатити ОСОБА_2 державну соціальну допомогу малозабезпеченій сім'ї на загальних підставах з червня 2015 року. Дана постанова набрала законної сили.

Згідно довідки № від 23.10.2014 року, вбачається що ОСОБА_2 та її малолітні діти - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 є особами, які переміщені з тимчасово окупованої території України (а.с.7).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що незаконними діями відповідача позивачу була завдана моральна шкода, а тому прийшов до висновку про те, що позов підлягає до повного задоволення.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14, яка у відповідності до ч. 1 ст. 360-1 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Так, звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказувала, що внаслідок протиправних дій відповідача, які були встановлені постановою Київського районного суду м. Полтави від 05.01.2016 року, їй було завдано моральну шкоду, оскільки рішення відповідача від 13.07.2015 року про відмову у призначенні соціальної допомоги як малозабезпеченій сім'ї, обмежувало право позивача та її дітей на отримання передбаченої державою допомоги, що призвело до порушення гарантованого права на достатній життєвий рівень. В зв'язку з чим, змушена була докладати зусиль для відновлення свого порушеного права, оскільки витрачала власний час та збирала доказову інформацію, зверталася за юридичною допомогою, а тому вирішення справи в суді супроводжувалося для неї душевними хвилюваннями, що негативно вплинуло на її здоров'я та призвело до зміни способу життя.

Згідно вимог ч.3 ст.61 ЦПК України, передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тому, висновок суду першої інстанції, про те, що не підлягає доказуванню наявність неправомірних дій з боку відповідача, а саме відмови у призначенні соціальної допомоги малозабезпеченій сім'ї, є правомірним.

Відповідно до положень ст. 23 ЦК України, передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Частиною 2 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Виходячи з обставин справи та наведених положень закону, суд першої інстанції правильно дійшов до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, оскільки незаконними діями відповідача останній завдано моральну (немайнову) шкоду, яка підлягає відшкодуванню.

При зазначені норми матеріального права, яка є правовою підставою для задоволення позовних вимог позивача місцевим судом зазначено ст. 1175 ЦК України, що не відповідає обставинам справи, проте колегія суддів, зважаючи на правильний висновок суду про обґрунтованість позовних вимог, вважає за можливе виправити допущену помилку шляхом додаткового мотивування прийнятого рішення без проведення його зміни в цій частині.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір спричиненої ОСОБА_2 моральної шкоди, суд першої інстанції правильно погодився з позицією позивача, враховуючи характер протиправного діяння відповідача, оскільки відмова у призначенні соціальної допомоги малозабезпеченій сім'ї, вплинуло на стан здоров'я позивача, а тому є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачка змушена була прикладати зусилля для відновлення її порушених прав в суді.

Колегія суддів, враховуючи обставини справи, вважає, що визначений судом першої інстанції розмір морального відшкодування відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, та обсягу понесених позивачем моральних страждань.

Доводи апелянта про відсутність їх вини у завдані шкоди та відсутність доказів, якими підтверджується факт завдання моральної шкоди та її розмір, є необгрутованими та не заслуговують на увагу, оскільки вони спростовуються наведеними вище положеннями закону та обставинами справи.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення виконкому Київської районної в м. Полтаві ради - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 01 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/ Г.Л. Карпушин

Судді: /підпис/ Ю.М. Винниченко /підпис/ П.М. Карнаух

Суддя апеляційного суду

Полтавської області Г.Л. Карпушин

З оригіналом згідно: