НОВОМИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

13 квітня 2016 рокуСправа № 322/126/16

Новомиколаївський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Гасанбекова С.С.,

при секретарі судового засідання Гавриш О.А.,

за участю:

представника позивачів адвоката ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом: ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

ОСОБА_5

до: товариства з обмеженою відповідальністю «Лідер»

про: визнання договору оренди недійсним.

12 лютого 2016 року до Новомиколаївського районного суду Запорізької області надійшов вищезазначений цивільний позов, в якому позивачі просять суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений між відповідачем ТОВ «Лідер» та померлим ОСОБА_6 22 листопада 2013 року відносно ділянки, яку він успадкував після смерті ОСОБА_7, яка належала їй відповідно до Державного акту серії ІІІ-ЗП № 005638, право оренди на яку зареєстроване реєстраційною службою 10.06.2014.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне.

23 листопада 2013 року між ТОВ «Лідер» та ОСОБА_8 було укладено договір оренди земельної ділянки, яка знаходиться на території Веселогаївської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області, площею 3,47 га.

07.12.2013 ОСОБА_7 помер. Незважаючи на його смерть відповідачем 10.06.2014 було зареєстровано право оренди. До договору оренди додано невідємний додаток акт прийому-передачі обєкта оренди, в якому датою передачі земельної ділянки зазначено 17.06.2014. В цей день не могла відбуватися передача земельної ділянки, оскільки орендодавець помер ще 07.12.2013.

Після смерті ОСОБА_7 позивачі є його спадкоємцями згідно із свідоцтвами про право на спадщину за законом від 21.10.2014.

Договір оренди від 27 грудня 2010 року між фермерським господарством «ОСОБА_9М.» на земельну ділянку ОСОБА_7, яку успадкував ОСОБА_6, після смерті якого позивачі є спадкоємцями, зареєстровано у відділі Держкомзему у Новомиколаївському районі, про що в Державному реєстрі вчинено запис 03 червня 2011 року № 00203.

Договір оренди, укладений між фермерським господарством «ОСОБА_9М» та ОСОБА_7 є дійсним і для його спадкоємців, внаслідок чого, на думку позивачів, договір оренди земельної ділянки, укладений між відповідачем та померлим ОСОБА_6 відносно ділянки, яку від успадкував після смерті ОСОБА_7 відповідно до Державного акту ІІІ-ЗП № 005638 є недійсним. З яких причин у вказаних договорах різняться кадастрові номери, позивачам невідомо. Первинним документом є Державний акт ОСОБА_7. Обєктом оренди є земельна ділянка, і саме вона була передана власницею ОСОБА_7 орендарю ФГ «ОСОБА_9М». Технічні помилки щодо визначення кадастрових номерів, та виготовлення ситуаційних схем з помилкою, за переконанням позивачів, не можуть вплинути на цивільно-правові відносини та волевиявлення власника земельної ділянки. Позивачам невідомо чому кадастровий номер ділянки ОСОБА_7, відповідно до Державного акту ІІІ-ЗП № 005638 з :10:013:0012 змінився на :10:011:0002 при переоформленні спадщини ОСОБА_6, адже в свідоцтві про право на спадщину від 21.11.2013 року, яке видане ОСОБА_6, обєктом спадщини була земельна ділянка, що належала спадкодавцю ОСОБА_7 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП № 005638, виданого Новомиколаївською державною адміністрацією Запорізької області 30.05.2002 року.

Виходячи з наведеного та посилаючись на норми ст.ст. 95, 152 ЗК України, ст.ст. 215, 216, 236 ЦК України, представник позивачів просив задовольнити заявлені вимоги та підтримав їх у судовому засіданні.

01.03.2016 відповідачем було подано заперечення проти позову, обґрунтовані наступним.

На день підписання спірного договору орендодавець був живий і в день підписання з ним були досягнуті усі істотні умови договору і вказаний договір був особисто підписаний ОСОБА_7, про що позивачі не заперечують. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про оренду землі», в редакції яка діяла на дату укладення та реєстрації спірного договору, право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Спірний договір був переданий на реєстрацію до державної реєстраційної служби, але у звязку з реорганізацією вказаної служби договір був зареєстрований тільки у червні 2014 року.

В момент державної реєстрації договір набирає чинності (набуває юридичної сили), укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладення договору. А спірний договір укладений за життя ОСОБА_6.

Спірний договір, який укладений між ТОВ «Лідер» та ОСОБА_7 відповідає вимогам Цивільного кодексу України та Закону України «Про оренду землі» і не може бути визнаний недійсним.

У свідоцтві право на спадщину після смерті ОСОБА_7 від 21.11.2013 вказаний кадастровий номер земельної ділянки :10:011:0002 площею 3,47га. Під час перевірки нотаріусом обмежень та обтяжень вказаної земельної ділянки в реєстрі нічого не значиться, про це вказано у Свідоцтві про право на спадщину від 21.11.2013.

Крім того спадкоємці, які отримали спадщину після смерті ОСОБА_6, теж отримали у спадок земельну ділянку з кадастровим номером :10:011:0002 площею 3,47га, а не земельну ділянку, яка зазначена в договорі оренди землі, який укладений між ОСОБА_7 та ФГ «ОСОБА_9М.» з кадастровим номером :10:013:0012.

Акт приймання-передачі, за твердженням відповідача, був фактично підписаний у день підписання договору оренди, тобто 22.11.2013, що не протирічить законодавству.

Припущення позивачів про те, що земельна ділянка з кадастровим номером :10:013:0012 та з кадастровим номером :10:011:0002 є однією і тією самою земельною ділянкою відповідач вважає безпідставним та таким, що не може бути підставою для визнання спірного договору оренди землі недійсним.

Виходячи з наведеного, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову.

У судовому засіданні 13.04.2016 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, розглянувши матеріали та зясувавши обставини цивільної справи, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідивши наявні в справі докази в їх сукупності,

встановив:

ОСОБА_7 за життя була власником земельної ділянки площею 3,47 га, розташованої на території Новоіванківської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП № 005638, виданого Новомиколаївською районною державною адміністрацією Запорізької області 30.05.2002, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3168 (далі державний акт серії ІІІ-ЗП № 005638).

27 грудня 2010 року між ОСОБА_7 (орендодавець) та фермерським господарством «ОСОБА_9М.» (орендар) в особі ОСОБА_9 було укладено договір оренди землі, відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування вищезазначену земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровим номером :10:013:0012 (п. 1 договору). Строк дії договору 10 років (п. 8 договору). Даний договір пройшов державну реєстрацію 03.06.2011 за № 00203.

Спадкоємцем ОСОБА_7, яка померла 02.12.2011 є її син ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 21.11.2013, виданим приватним нотаріусом Новомиколаївського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_10, зареєстрованим в реєстрі за № 1004, на земельну ділянку розміром 3,47 га, розташовану на території Новоіванківської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області, що належала спадкодавцю на підставі державного акту серії ІІІ-ЗП № 005638.

Проте, у свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 21.11.2013 № 1004 зазначено, що земельна ділянка, яка належала ОСОБА_7 на підставі державного акту серії ІІІ-ЗП № 005638, має кадастровий № :10:011:0002. Цей кадастровий номер зазначено нотаріусом на підставі витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-013 від 23.08.2013.

22 листопада 2013 року між ОСОБА_6 (орендодавець) та ТОВ «Лідер» (орендар) було укладено договір оренди землі, відповідно до якого в оренду строком на 10 років було передано земельну ділянку площею 3,47 га з кадастровим номером :10:011:0002 (п. 2, п. 8 договору). Право оренди за цим договором було зареєстровано 10.06.2014, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 22919815 від 12.06.2014.

ОСОБА_6 помер 07.12.2013, а земельну ділянку з кадастровим номером :10:011:0002 успадкували його син ОСОБА_5, дочка ОСОБА_4, дружина ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 01.10.2014, виданими приватним нотаріусом Новомиколаївського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_10, зареєстрованим в реєстрі за № 3-597, № 3-598, а також витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.10.2014 № 28828366, № 28828524, № 28828671.

Згідно з відомостями Державного земельного кадастру, станом на 06.04.2016 в Державному земельному кадастрі зареєстровано обидві вищезазначені земельні ділянки, при чому:

- власником земельної ділянки з кадастровим номером :10:013:0012 значиться ОСОБА_7, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-016 від 06.04.2016;

- власниками земельної ділянки з кадастровим номером :10:011:0002 є ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3, по 1/3 кожен, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-016 від 06.04.2016.

Згідно з довідкою виконавчого комітету Новоіванківської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області від 10.02.2016 № 121 ФГ «ОСОБА_9М.» обробляє земельну ділянку (пай) ОСОБА_7 з 01.06.2004 по теперішній час. Договір оренди земельної ділянки площею 3,47 га, кадастровий номер :10:013:0012, укладений з ОСОБА_7 27.12.2010.

Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За правилами частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 4 ст. 61 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 360-7 ЦПК України визначено, що висновок Верховного Суду України, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, є обовязковим для субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальною юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З огляду на положення ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, при розгляді даної справи суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 19 лютого 2014 року по справі № 6-162ц13 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 37520393), і приходить до наступних висновків.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми.

Таким чином, у даній справі ОСОБА_7 та ТОВ «Лідер» дійшли згоди щодо істотних умов спірного договору оренди, скріпивши 22.11.2013 його своїми підписами, що і є моментом укладення цього договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 № 161-XIV в редакції, що була чинною на момент укладення спірного договору (далі Закон № 161-XIV), перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору оренди.

Смерть фізичної особи-орендодавця не визначена Законом № 161-XIV в якості підстави для припинення договору оренди землі. Не передбачено такої підстави для припинення договору і в самому договорі оренди землі від 22.11.2013, укладеному між ОСОБА_7 та ТОВ «Лідер». При цьому, частиною третьою статті 16 Закону № 161-XIV визначено, що укладення договору оренди земельної ділянки може бути здійснено на підставі цивільно-правової угоди або в порядку спадкування.

Виходячи зі змісту ст. 214 ЦК України, відмова від двостороннього правочину може відбуватися лише за взаємною згодою сторін. Саме з такого розуміння наведеної норми чинного законодавства виходив Верховний Суд України у постанові від 25.12.2013 по справі № 6-118цс13 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 36475613). Такі самі правила поширюються і на спадкоємців особи, якою за життя було укладено договір, права за яким підлягають державній реєстрації.

За визначенням пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (далі Закон № 1952-IV), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ч. 2 ст. 3 Закону № 1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Отже, державна реєстрація права оренди землі визначає момент виникнення у орендаря такого права, проте не змінює моменту укладення договору оренди, а відтак проведення державної реєстрації права оренди після смерті фізичної особи-орендодавця, на підставі договору оренди землі, укладеного за його життя, та за умови наявності спадкоємців такого орендодавця, які прийняли спадщину, не суперечить вимогам чинного законодавства і не є підставою для визнання договору недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За правилами ст. 13 ЦК України: цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч. 1); при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб (ч. 2).

Відповідно до ст. 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: самостійно господарювати на землі (п. «а» ч. 1); власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію (п. «б» ч. 1).

Частиною другою статті 152 ЗК України визначено, що землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Згідно з п. «в» ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки може здійснюватися шляхом визнання угоди недійсною.

Виходячи з приписів ст. 95 ЗК України, за наявності укладеного договору оренди землі, власник земельної ділянки (орендодавець) не може під час строку його дії укладати інші договори оренди щодо цієї самої земельної ділянки без розірвання попереднього договору, оскільки це порушує права первісного орендаря.

Відповідно до статті 13 Закону № 161-XIV під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Таким чином, обєктом оренди є земельна ділянка.

За змістом статті 79 ЗК України, земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Разом з цим, згідно з нормою статті 79-1 ЗК України, земельна ділянка набуває ознак обєкта цивільних прав з моменту її сформування, тобто з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

З матеріалів даної справи випливає, що земельна ділянка, яка належала ОСОБА_7 на підставі державного акту серії ІІІ-ЗП № 005638, була сформована двічі: вперше з присвоєнням їй кадастрового номеру :10:013:0012 (ділянка № 488 в контурі поля № 323), що знаходиться в користуванні ФГ «ОСОБА_9М.», а вдруге з присвоєнням кадастрового номеру :10:011:0002 (ділянка № 490 в контурі поля № 323), що знаходиться в користуванні у ТОВ «Лідер».

При цьому, місце розташування цих земельних ділянок за координатами не співпадає.

Відтак обєкти оренди за договором оренди землі від 27 грудня 2010 року, укладеним між ОСОБА_7 та фермерським господарством «ОСОБА_9М.» та за договором оренди землі від 22 листопада 2013 року, укладеним між ОСОБА_6 та ТОВ «Лідер», є різними.

Твердження позивачів про те, що земельна ділянка з кадастровим номером :10:013:0012 та земельна ділянка з кадастровим номером :10:011:0002 є однією і тією самою земельною ділянкою, що була передана в оренду ОСОБА_7 фермерському господарству «ОСОБА_9М.», суд визнає необґрунтованим припущенням, яке спростовується вищенаведеними дослідженими судом доказами.

Посилання позивачів на наявність технічних помилок у присвоєнні кадастрового номера судом не беруться до уваги у звязку з тим, що порядок виправлення таких помилок визначено Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051, а докази внесення таких виправлень та наявності у відомостей про земельні ділянки з кадастровими номерами :10:013:0012 та/або :10:011:0002 статусу архівних у суду відсутні.

Таким чином, обставини, на які посилались позивачі в обґрунтування заявленого позову, не знайшли свого підтвердження за результатами розгляду справи, у звязку з чим суд визнає позов таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем, у справі відсутні.

Враховуючи вищезазначене та керуючись ст.ст. 88, 208, 209, 212 215, 218, 223, 294, 296 ЦПК України, суд

вирішив:

1. В задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лідер» відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Запорізької області через Новомиколаївський районний суд Запорізької області.

Суддя С.С. Гасанбеков