У х в а л а

іменем україни

21 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Кузнєцова В.О.,

Наумчука М.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» про встановлення нікчемності правочинів, відшкодування моральної шкоди і витрат на правову допомогу, за касаційними скаргами ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 25 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» (далі - ПАТ «Платинум Банк» про встановлення нікчемності правочинів, відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу.

На обґрунтування вимог ОСОБА_2 посилалася на те, що у липні 2007 року звернулась до Закритого акціонерного товариства «Міжнародний Іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», за інформацією про можливість отримання споживчого кредиту для купівлі квартири. 16 липня 2007 року банк надав їй повідомлення про можливість надання іпотечного кредиту у розмірі 22 300 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,5 % річних.

Не маючи жодних знань у фінансовій, банківській та правовій діяльності, уклала з банком наступні договори:

- 20 липня 2007 року договір № 000144/ТВ72-07 банківського рахунку в доларах США, за умовою надання споживчого кредиту;

- 30 липня 2007 року із Закритим акціонерним товариством «Страхова компанія «Веско» (далі - ПАТ «СК «Веско») договір страхування майна № 804иг/07(х), предметом якого є майновий інтерес, пов'язаний із володінням, користуванням та розпорядженням майном, «тільки конструкції без оздоблення та комунікацій» придбаної квартири АДРЕСА_1;

- 30 липня 2007 року із ЗАТ «СК «Веско» договір № 805фр/07х добровільного страхування фінансового ризику, пов'язаного із втратою права власності на нерухомість;

- 30 липня 2007 року з ПАТ «Платинум Банк» договір про іпотечний кредит № 1.07071432x, предметом якого є надання грошових коштів у вигляді відновлювальної кредитної лінії, шляхом кредитування поточного рахунку № НОМЕР_1 для сплати щорічних страхових платежів (премій) зі сплатою 24 % за фактичну кількість днів користування кредитом;

- 30 липня 2007 року з ПАТ «Платинум Банк» іпотечний договір № 1.07071432.x. предметом якого є квартира АДРЕСА_1 з метою забезпечення повного виконання зобов'язань, заставна вартість предмета іпотеки визначена в сумі 161 470 грн, що еквівалентно за курсом НБУ на час укладання договору 31 974,26 долари США.

Також 26 листопада 2009 року та 26 вересня 2014 року з ПАТ «Платінум Банк» укладено додаткові договори до договору про іпотечний кредит.

Договори укладено банком з використанням нечесної підприємницької практики, з порушенням вимог законодавства та на невигідних умовах.

Квартира придбана за 22 300 доларів США, але вона повинна сплатити 59 160,02 доларів США (графік перший) або 56 140,48 доларів США (графік другий).

Відповідач грубо порушував її права споживача до і після укладання правочинів, а при їх виконанні порушував конституційні права протягом більше 7 років. При цьому використовував її довіру до банку і необізнаність в законодавстві. У зв'язку з протиправною поведінкою банку вона за 7 років отримала глибокий стрес і з початку жовтня 2014 року перебуває у стані постійного стресу, тривоги за майно, образи і гніву, жадання фізичної помсти, що викликало глибокі і стійкі душевні страждання.

Просила встановити нікчемність правочинів: договору про іпотечний кредит від 30 липня 2007 року № 1.07071432.x., з його змінами та іпотечного договору від 30 липня 2007 року № 1.07071432.x, стягнути моральну шкоду у розмірі 35 760 грн та витрати на правову допомогу в сумі 5 000 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 25 листопада 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційних скаргах ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 порушують питання про скасування оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій із направленням справи на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 30 липня 2007 року між ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», та ОСОБА_2 укладено договір про іпотечний кредит № 1.07071432.x, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримала кошти в сумі 22 300 доларів США на строк 240 місяців зі сплатою 11,50 % річних для придбання у власність квартири АДРЕСА_2.

26 листопада 2009 року та 26 вересня 2014 року між банком та ОСОБА_2 укладено додаткові договори до договору про іпотечний кредит від 30 липня 2007 року № 1.07071432.x.

23 липня 2007 року позивач була ознайомлена з умовами кредитування та орієнтованою сукупною вартістю кредиту, про що вона зазначила в листі витрат від 23 липня 2007 року.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, про відмову у задоволенні позову, виходив із того, що позивачем не доведено, що укладені між сторонами договори суперечать вимогам Цивільного кодексу України та іншим актам цивільного законодавства, на час їх укладення вибір позивача був вільним і відповідав її внутрішній волі, вони були спрямовані на реальне настання правових наслідків, позивач отримала кошти в кредит, порушення її прав, гарантованих Законом України «Про захист прав споживачів» та постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», нею не доведено.

З такими висновками погоджується колегія суддів з огляду на таке.

Доводи касаційних скарг ОСОБА_2 та її представника про те, що банк не повідомив її про умови кредитування підлягають відхиленню.

З матеріалів справи вбачається, що умови кредитування визначені в кредитному договорі, який підписаний сторонами.

Надання інформації про умови кредитування після підписання договору та не вчинення позичальником жодних дій після їх отримання свідчить про те, що такі умови ОСОБА_2 задовольняли, у зв'язку з чим це не може тягти за собою визнання кредитного договору нікчемним.

Права споживача, у разі надання йому недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію, підлягають захисту у випадках та спосіб, встановлений ч. 7 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції на час укладення кредитного договору.

Цією нормою не передбачалось визнання недійсним (нікчемним) договору у зв'язку із наданням недоступної, недостовірної або несвоєчасної інформації про продукцію.

Також згідно зі ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача.

Виходячи з наведеного, страхування нерухомості та титульне страхування передбачено вартістю кредиту. ОСОБА_2 надано згоду на ці витрати, що підтверджується її підписом.

Крім того суди попередніх інстанцій правильно встановили, що дані договори відповідають вимогам закону, оскільки згідно зі ст. 8 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець зобов'язаний застрахувати предмет іпотеки на його повну вартість від ризиків випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування, якщо іпотечним договором цей обов'язок не покладено на іпотекодержателя. У разі наступної іпотеки страхування предмета іпотеки не є обов'язковим. Договір страхування укладається на користь іпотекодержателя, який у разі настання страхового випадку набуває право вимоги до страховика. У разі набуття прав за договором іпотеки новим іпотекодержателем він також набуває право вимоги до страховика.

Договором іпотеки на іпотекодавця може бути покладений обов'язок здійснити інші види страхування у зв'язку з передачею нерухомого майна в іпотеку.

Що стосується посилання заявника на те, що вона не мала права власності на квартиру під час укладання іпотечного договору, то такі правильно спростовані судами, оскільки договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, ОСОБА_6 укладеного 30 липня 2007 року, внесено у Державний реєстр правочинів за № 2169, а договір іпотеки укладався вже на підставі цього правочину.

Оскільки нікчемність забезпечувальних зобов'язань позивач пов'язувала із нікчемністю основного зобов'язання, то, з урахуванням відмови у визнанні іпотечного кредитного договору нікчемним, в цій частині суди також дійшли обґрунтованого висновку про відмову у позові щодо відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу.

При цьому колегія суддів виходить із положень ст. 335 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни або скасування не встановлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 25 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: В.О. Кузнєцов

М.І. Наумчук