Ухвала

іменем україни

25 травня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

ОстапчукаД.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - реєстраційна служба Миколаївського міського управління юстиції, про визнання незаконним та скасування рішення Миколаївської міської ради, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності та повернення земельної ділянки в комунальну власність, за касаційною скаргою ОСОБА_6, який діє від імені ОСОБА_5, на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва

від 30 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 07 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року Миколаївський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Миколаївської міської ради від 30 січня 2009 року № 33/37 товариству з обмеженою відповідальністю «Миколаївбудпроект» (далі - ТОВ «Миколаївбудпроект») було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 23 502 кв. м з метою надання йому в оренду строком на 10 років для обслуговування придбаного майна по

АДРЕСА_1. Рішенням Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року № 35/51 був затверджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 22 156 кв. м за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, з відведенням її до земель комерційного використання, для обслуговування придбаного майна по

АДРЕСА_1. Проектом передбачено, що земельна ділянка на північному заході межує із землями водного фонду річки Південний Буг. Відносно усієї ділянки встановлювалося обмеження щодо зміни її цільового використання, а щодо її частини площею 2 304 кв. м - спеціальні обмеження типу 4.3.1. класифікатора КОПВНЗТВЗД щодо обмеження забудови в санітарно-захисних зонах інженерно-технічних споруд і комунікацій. Незважаючи на відсутність договору оренди земельної ділянки з ТОВ «Миколаївбудпроект», Миколаївська міська рада рішенням від 04 вересня 2009 року № 36/61 затвердила проекти землеустрою щодо відведення 19 громадянам земельних ділянок орієнтовною площею 1 000 кв. м за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект», з віднесенням їх до земель житлової забудови, для будівництва житлових будинків по АДРЕСА_2, у тому числі ОСОБА_3 було відведено земельну ділянку площею 901 кв. м по АДРЕСА_3 а в подальшому останній видано державний акт на право власності на земельну ділянку. 14 травня 2010 року ОСОБА_3 уклала договір купівлі-продажу з ОСОБА_7, за умовами якого остання купила вказану земельну ділянку. 12 вересня 2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу та останній набув право власності на спірну земельну ділянку. Посилаючись на те, що земельна ділянка отримана з порушенням вимог чинного земельного та водного законодавства, розташована у прибережній захисній смузі, відноситься до земель водного фонду з обмеженою сферою використання та на те, що подальше відчуження відбулося з порушенням законодавства, просив суд: визнати поважними причини пропущення строку позовної давності та поновити строк на звернення з даним позовом до суду, оскільки наявність зазначених порушень було виявлено лише в квітні 2013 року, після проведення перевірки на виконання завдання Генеральної прокуратури України; визнати незаконним та скасувати рішення Миколаївської міської ради

від 04 вересня 2009 року № 36/61 в частині надання ОСОБА_3 у власність земельної ділянки площею 901 кв. м АДРЕСА_4

м. Миколаєві; визнати недійсними договори купівлі-продажу земельної ділянки від 14 травня 2010 року, укладений між ОСОБА_3 та

ОСОБА_4, та від 12 вересня 2014 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_5; скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_3 повернути земельну ділянку площею 901 кв. м за вказаною вище адресою вартістю 186 324 грн 83 коп. до комунальної власності.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2015 року позов задоволено.

Поновлено прокурору строк звернення до суду.

Визнано незаконним та скасовано рішення Миколаївської міської ради від 04 вересня 2009 року № 36/61 в частині надання ОСОБА_3 у власність земельної ділянки площею 901 кв. м по АДРЕСА_3

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 14 травня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 12 вересня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та скасовано його державну реєстрацію.

Повернуто земельну ділянку площею 901 кв. м по АДРЕСА_3 грошовою оцінкою 186 324 грн 83 коп. до комунальної власності м. Миколаєва.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 07 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування державної реєстрації та повернення земельної ділянки скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

В іншій частині рішення районного суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, який діє від імені ОСОБА_5, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволення позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із того, що спірна земельна ділянка розташована у прибережній захисній смузі Бузького лиману і відноситься до земель водного фонду, виділення її у власність

ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку суперечить вимогам земельного законодавства, при цьому зазначивши, що строк для звернення до суду з позовом прокурору слід поновити з огляду на те, що про такі порушення прокурору стало відомо в березні 2013 року після перевірки матеріалів щодо порушення Миколаївською міською радою земельного законодавства.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності та повернення земельної ділянки в комунальну власність та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, виходив із того, що при укладенні договору купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 правовстановлюючим документом на земельну ділянку був державний акт, який недійсним не визнаний, а тому відсутні підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним, а відтак є й невірним висновок суду першої інстанції про повернення спірної земельної ділянки до земель комунальної власності. Крім того, апеляційний суд, вирішуючи позовні вимоги про повернення спірної земельної ділянки у власність територіальної громади, зазначив про те, що обраний прокурором спосіб захисту порушеного права не відповідає положенням ст. 16 ЦПК України, оскільки права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого

ст. 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. При цьому, погодився з висновком суду першої інстанції про те, що позовну давність слід відраховувати з березня 2013 року.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам рішення судів попередніх інстанцій не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що рішенням Миколаївської міської ради від 30 січня 2009 року № 33/37 ТОВ «Миколаївбудпроект» було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 23 502 кв. м з метою надання її в оренду строком на 10 років для обслуговування придбаного майна по АДРЕСА_1

Пунктом 54 рішення Миколаївської міської ради від 19 червня

2009 року 35/51 затверджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 22 156 кв. м, у тому числі: 55 кв. м під капітальною забудовою, 99 кв. м під спорудами, 1 766 кв. м під проходами, проїздами та площадками, 20 236 кв. м під зеленими насадженнями, за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, з віднесенням її до земель комерційного використання для обслуговування придбаного майна по АДРЕСА_1 (а.с. 8). Зазначеним проектом передбачено, що земельна ділянка на північному заході межує із землями водного фонду річки Південний Буг. Цим же рішенням визначено цільове призначення земельної ділянки, встановлено обмеження у її використанні і передано в оренду строком на 10 років ТОВ «Миколаївбудпроект».

Рішенням Миколаївської Міської ради від 04 вересня 2009 року

№ 36/61 затверджені проекти землеустрою щодо відведення

19 громадянам земельних ділянок орієнтовною площею 1 000 кв. м за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект», з віднесенням їх до земель житлової забудови, для будівництва житлових будинків по АДРЕСА_2, у тому числі ОСОБА_3 було відведено земельну ділянку площею 901 кв. м по АДРЕСА_3.

29 жовтня ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на спірну земельну ділянку, зареєстрований в управлінні Держкомзему у

м. Миколаєві 27 листопада 2009 року.

14 травня 2010 року укладено договір купівлі-продажу між

ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка за умовами останнього придбала земельну ділянку.

07 грудня 2010 року ОСОБА_4 отримала державний акт на право власності на спірну земельну ділянку.

12 вересня 2014 року між останньою та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу, за яким він придбав вказану земельну ділянку.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати: захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст. 13), споживачів (ст. 42), захист прав і свобод людини і громадянина судом, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, відповідними міжнародними судовими установами чи міжнародними організаціями (ст. 55).

У ст. 15 ЦК України безпосередньо не визначаються органи, які здійснюють захист цивільних прав.

Відтак, крім органів, зазначених у ст. 55 Конституції України, відповідно до окремих актів законодавства України здійснюють захист цивільних прав та інтересів або сприяють їх захисту, зокрема, органи прокуратури.

У ч. 2 ст. 2 ЦК України передбачено, що одним із учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі ст. ст. 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Згідно з ч. 2 ст. 3 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Одним із таких органів є прокуратура, на яку п. 2 ст. 121 Конституції України покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Статтею 45 ЦПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві.

У разі прийняття судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності до заявлених прокуратурою вимог, оскільки про порушення вимог закону при передачі спірної земельної ділянки у власність прокурор дізнався лише під час проведення у березні 2013 році відповідних перевірок дотримання міською радою вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ст. ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

З огляду на положення ст. 261 ЦК України, ст. 45 ЦПК України з урахуванням тієї обставини, що у справі, яка переглядається, прокурор не обґрунтував правових підстав не зазначення органу для захисту інтересів держави, при тому, що визначає цей орган, заявляючи вимогу про витребування майна певному органу, а не позивачу, не вказавши його, і, зважаючи на те, що власником спірної земельної ділянки є відповідна міська рада, суди повинні були з'ясувати, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду фактично в інтересах держави в особі відповідного органу, яке (право) пов'язано з моментом, коли саме уповноваженому органу, право якого порушене, стало відомо про таке порушення.

Зазначену правову позицію висловив Верховний Суд України у своїх постановах від 01 липня 2015 року № 6-178цс15, від 17 лютого 2016 року

№ 6-2407цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Крім того, положеннями ст. 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Однак п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України за своєю суттю направлений на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

Зазначену правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові від 16 вересня 2015 року № 6-68цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Обґрунтовуючи свої висновки щодо відсутності підстав для застосування позовної давності, суди без належного мотивування вважали, що сама по собі участь помічника прокурора м. Миколаєва Терещенко В.Ю. у роботі сесії Миколаївської міської ради при прийнятті спірного рішення від 04 вересня 2009 року № 36/61 не свідчить про обізнаність прокурора про порушення земельного законодавства, а про цей факт прокурору стало відомо лише після проведеної у 2013 році перевірки.

Прокурор звернувся до суду з позовом лише 16 жовтня 2014 року.

При цьому представником ОСОБА_5 в судовому засіданні було заявлено про застосування позовної давності (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Проте, вирішуючи спір, суди на зазначене уваги не звернули, у порушення ст.ст. 212-214, ст. 316 ЦПК України обставини справи встановили неповно, не з'ясували в інтересах якого державного органу був пред'явлений позов прокурором та не визначилися зі складом учасників процесу; не надали належної оцінки та не спростували доводи відповідача щодо пропущення прокурором строку позовної давності, не навели достатніх мотивів прийнятих рішень, у зв'язку з чим припустилися поверхневого розгляду справи та дійшли передчасного висновку про часткове задоволення позову.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами попередніх інстанцій не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції .

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, який діє від імені ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва

від 30 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 07 жовтня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук В.О. СавченкоСудді: В.І. Амелін