У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», ОСОБА_6 про визнання кредитного договору недійсним, переведення суми боргу, визнання договору поруки припиненим, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2015 року, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що 14 березня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» в особі начальника відділення № 327 СедляраА.О., і ним, укладено договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику (позивачеві), а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит у іноземній валюті в сумі 300 000 доларів СІІІА (що за курсом Національного Банку України в еквіваленті дорівнювало 1 515 000 гривень) та сплатити проценти, комісію в порядку і на умовах, визначених цим договором. Надання кредиту повинно здійснюватися в термін з 14 березня 2007 року по 13 березня 2018 року (пункт 1.2.1 договору). В цей же день 14 березня 2007 року в забезпечення виконання зобов'язань позичальника між ОСОБА_5 та банком укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_5 передав в іпотеку банку нерухоме майно - домоволодіння з відповідними господарчими будівлями та спорудами, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 376,2 кв.м, житловою площею 110,9 кв.м.

14 березня 2007 року між банком та ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 і товариством з обмеженою відповідальністю «Бовітон ЛТД» були укладені договори поруки, за умовами яких ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та товариство з обмеженою відповідальністю «Бовітон ЛТД» поручилися перед банком за виконання позивачем ОСОБА_5 своїх зобов'язань за кредитним договором.

14 березня 2007 року між позивачем ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу предмету іпотеки - домоволодіння з відповідними господарськими будівлями та спорудами, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 376,2 кв.м, житловою площею 110,9 кв.м.

Укладання договору купівлі-продажу було викликано тим, що за борговою розпискою ОСОБА_6 взяв у борг у позивача 18 000 доларів США та у його доньки ОСОБА_9 - 19 000 доларів США, і саме за цих обставин відповідач ОСОБА_6, на думку позивача, і є фактичним позичальником кредитних коштів за вищевказаним договором про надання споживчого кредиту.

Позивач ОСОБА_5 підписав оскаржуваний ним договір про надання споживчого кредиту від 14 березня 2007 року та договір купівлі-продажу предмету застави, але заяви на видачу грошових коштів за кредитним договором чи інших касових документів в дійсності не підписував, він був впевнений, що жодних претензій у банку до нього бути не може.

У 2008 року банк почав вимагати від позивача ОСОБА_5 сплату кредитної заборгованості, яка виникла за кредитним договором, у зв'язку з чим ОСОБА_5 і вимушений був звернутись з позовом до суду про визнання споживчого кредиту від 14 березня 2007 року недійсним.

26 грудня 2012 року за заявою ОСОБА_5 також було порушено і кримінальне провадження № 0000636 за ознаками складу правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України (шахрайство), у якому проведено дві експертизи: почеркознавча від 9 грудня 2013 року, відповідно до висновку якої підпис від імені ОСОБА_5 в графі платника у заяві про переказ готівки № 7 від 14 березня 2007 року виконаний не ОСОБА_5, а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису, і комісійна судово-економічна експертиза від 28 листопада 2014 року, здійснена ДНІСЕ і за висновком якої - документально не підтверджується видача грошових коштів з касового відділення № 327 публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» у м. Дніпропетровськ за споживчим кредитом № 0 ОСОБА_5 в сумі 300 000 доларів США.

Посилаючись на вищевказані обставини та на те, що грошових коштів за кредитним договором він не отримував, і ПАТ «УкрСиббанк» на мало права здійснювати використання готівкової іноземної валюти при здійсненні кредитування за спірним договором кредиту в силу відсутності у нього ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати недійсним кредитний договір, визнати припиненими договори поруки, перевести на ОСОБА_6 обов'язки позичальника (боржника) за договором про надання споживчого кредиту.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2016 року рішення районного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 щодо визнання укладених між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_10, ОСОБА_8 і ОСОБА_9 договорів поруки скасовано. Визнано укладені 14 березня 2007 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_10 договір поруки № 0/П/1, між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_8 договір поруки № 0/П/2 та між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_9 договір поруки № 0/П/3 припиненими. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Позивач, не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить скасувати рішення апеляційного суду в частині залишення без змін рішення місцевого суду про відмову у задоволенні позову, позовні вимоги в частині визнання договору про надання споживчого кредиту задовольнити, провадження в частині визнання припиненим договору поруки, укладеного між банком та ТОВ «Бовітон-ЛТД» закрити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Рішення апеляційного суду в частині визнання укладених договорів поруки між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_10, ОСОБА_8 і ОСОБА_9 такими, що припинені сторонами не оскаржується, тому не переглядається колегією суддів у цій частині на предмет законності і обґрунтованості.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що факт укладення спірного кредитного договору, факт неналежного виконання позивачем умов цього кредитного договору, а також факт дійсності вказаного договору не підлягає доказуванню з огляду на положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України. Здійснювані банком операції з надання кредитів в іноземній валюті у будь-яких сумах та на будь-який строк відповідно до підпунктів «в» частини 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» не вимагають отримання індивідуальної ліцензії НБУ. Крім того, в матеріалах справи міститься банківська ліцензія № 75, видана НБУ АКІБ «УкрСиббанк» 24 грудня 2001 року з дозволом №75-2 від 19 листопада 2002 року та додатком до дозволу № 75-2 від 16 квітня 2003 року (а. с. 121), відповідно до яких відповідач станом на день укладення спірного кредитного договору мав право на здійснення валютний операцій.

Укладаючи спірний кредитний договір, позивач не пред'являв до відповідача вимог щодо зміни визначення валюти кредитування, порядку та строків сплати кредиту. Зазначені умови кредитного договору є суттєвими і оговорені в самому договорі, а його форма та зміст відповідають положенням ст. 203 ЦК України.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову ОСОБА_5 у задоволенні позовних вимог щодо визнання кредитного договору недійсним, а також в частині переведення боргу за кредитним договором на ОСОБА_11

Згідно висновків місцевого суду, у разі наявності претензій у ОСОБА_5 або членів його родини до ОСОБА_12 щодо повернення суми боргу за договорами позики (розписками) - вони не позбавлені права на звернення до суду з відповідними вимогами до ОСОБА_11, проте ці правовідносини жодним чином не стосуються правовідносин, що виникли між банком та ОСОБА_5

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання договорів поруки припиненими суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 не є стороною даних правочинів, тому підстав для задоволення цих вимог за заявленим ним позовом відсутні.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним та переведення боргу за кредитним договором на ОСОБА_11, у зв'язку із чим, дійшов висновку про залишення ухваленого рішення у цій частині без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання договорів поруки припиненими з ухваленням у цій частині нового рішення про задоволення цих вимог, апеляційний суд виходив з того, що постановою Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року у справі № 6-1599цс15 рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2013 року в частині задоволення позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» до поручителів ОСОБА_10, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 14 березня 2007 року та стягнення з ОСОБА_10, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 судових витрат скасовано і у задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_10, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено з причин невірного застосування судами апеляційної та касаційної інстанцій частини 4 статті 559 ЦК України, яка передбачає припинення поруки після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання укладених договорів поруки між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_10, ОСОБА_8 і ОСОБА_9 такими, що припинені.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним та переведення боргу за кредитним договором на ОСОБА_11 відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 14 березня 2007 року між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк» (найменування якого було змінено на ПАТ «УкрСиббанк») був укладений договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику споживчий кредит, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати та повернути банку кредит у розмірі 300 000 доларів США, що відповідно до гривневого еквіваленту дорівнює 1 515 000 грн, а також сплатити проценти, комісії в порядку та умовах, визначених цим договором. Дія кредитного договору встановлена у термін з 14 березня 2007 року по 13 березня 2018 року.

14 березня 2007 року між банком та ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ТОВ «Бовітон ЛТД» були укладені договори поруки, за умовами яких останні поручились перед банком за виконання ОСОБА_5 зобов'язань за кредитним договором про надання споживчого кредиту.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2013 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним кредитного договору від 14 березня 2007 року та іпотечного договору від 14 березня 2007 року недійсними - відмовлено.

Зі змісту даного рішення вбачається, що ОСОБА_5 обґрунтовував свої позовні вимоги не зняттям грошових коштів за кредитним договором, на що апеляційний суд зазначив, що посилання ОСОБА_5 на те, що грошей з відкритого на його ім'я позичкового рахунку він не знімав, не може бути підставою для визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними.

При цьому, вказаним судовим рішенням задоволені зустрічні позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» до позичальника ОСОБА_5 та поручителів ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ТОВ «Бовітон ЛТД» про солідарне стягнення кредитної заборгованості.

В подальшому, постановою Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року у справі № 6-1599цс15 рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2013 року в частині задоволення позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» до поручителів ОСОБА_10, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 0 від 14 березня 2007 року та стягнення з ОСОБА_10, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 судових витрат скасовано і у задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_10, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено з причин невірного застосування судами апеляційної та касаційної інстанцій частини 4 статті 559 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало чинності, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суди попередніх інстанцій дали належну оцінку обставинам справи, а також обставинам, встановленим вищевказаними судовими рішеннями та дійшли обґрунтованого висновку, що факт укладення спірного кредитного договору, факт неналежного виконання позивачем умов цього кредитного договору, а також факт дійсності вказаного договору не підлягає доказуванню з огляду на положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України.

Суди правильно виходили з того, що кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами в письмовій формі згоди з усіх істотних умов, а дії щодо зняття грошей з рахунку стосуються його виконання, а не укладання, і правове значення для вирішення питання про визнання кредитного договору недійсним має додержання його сторонами вимог закону саме при його укладанні, а не виконанні.

Не може бути підставою для скасування рішення суду посилання ОСОБА_5 на те, що за висновками судової почеркознавчої експертизи № 2702-13 та комісійної судово-економічної експертизи № 757/758-14, проведених по кримінальному провадженню №0000636, підпис від його імені в графі «Підпис платника» у заяві на переказ готівки № 7 від 14 березня 2007 року виконаний не ним, а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису і видача грошових коштів з каси відділення № 327 ПАТ «УкрСиббанк» у м. Дніпропетровську за споживчим договором ОСОБА_5 у сумі 300 000 доларів США документально не підтверджується.

Перевіряючи доводи позивача щодо підстав для визнання недійсним кредитного договору суди дали належну оцінку вищевказаним обставинам, а також правильно виходили з того, що здійснювані банком операції з надання кредитів в іноземній валюті у будь-яких сумах та на будь-який строк відповідно до підпунктів «в» частини 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» не вимагають отримання індивідуальної ліцензії НБУ. Крім того, в матеріалах справи міститься банківська ліцензія № 75, видана НБУ АКІБ «УкрСиббанк» 24 грудня 2001 року (а.с. 120) з дозволом №75-2 від 19 листопада 2002 року (а.с. 122) та додатком до дозволу № 75-2 від 16 квітня 2003 року (а.с. 121), відповідно до яких відповідач станом на день укладення спірного кредитного договору мав право на здійснення валютних операцій.

При укладенні кредитного договору, позивач не пред'являв до відповідача вимог щодо зміни визначення валюти кредитування, порядку та строків сплати кредиту. Ці умови кредитного договору є суттєвими і оговорені в самому договорі, а його форма та зміст відповідають положенням ст. 203 ЦК України.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог ОСОБА_5 щодо визнання кредитного договору недійсним.

Сторонами спірного правочину є ОСОБА_5 та ПАТ УкрСиббанк», тому суди правильно виходили з відсутності підстав для задоволення позовних вимог в частині переведення боргу за кредитним договором на ОСОБА_11

За наявності претензій у ОСОБА_5 або членів його родини до ОСОБА_12 щодо повернення суми боргу за договорами позики (розписками) - вони не позбавлені права на звернення до суду з відповідними вимогами до ОСОБА_11 При цьому, ці правовідносини не стосуються правовідносин, що виникли між банком та ОСОБА_5

Посилання позивача на те, що ОСОБА_6 направив суду нотаріально посвідчену заяву, у якій не заперечував проти переведення на нього прав позичальника за кредитним договором не спростовують висновків судів попередніх інстанцій щодо необґрунтованості цих вимог, оскільки вказана пропозиція вирішується виключно за погодженням з банківською установою, тобто з ПАТ «УкрСиббанк», який, в свою чергу категорично проти цього заперечував, посилаючись на те, що відповідно до умов кредитного договору саме ОСОБА_5 зобов'язався повернути банку кредитні кошти та сплачувати відсотки за користування кредитом.

Повно встановивши обставини справи з урахуванням об'єктивно оцінених зібраних у справі доказів, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання кредитного договору недійсним та переведення прав позичальника на ОСОБА_6

Перевіряючи рішення суду першої інстанції на предмет законності і обґрунтованості, суд апеляційної інстанції дав належну оцінку усім доводам апеляційної скарги, висновки щодо яких виклав в мотивувальній частині постановленої ухвали та обґрунтовано виходив з того, що правові підстави для скасування рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні вимог про визнання кредитного договору недійсним та переведення прав позичальника на ОСОБА_6 відсутні.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом апеляційної інстанції та місцевим судом у нескасованій частині норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних рішень. При вирішенні даної справи судами правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, відповідно до ст. 337 ЦПК України касаційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції та рішення місцевого суду у не скасованій частині без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2015 року у не скасованій апеляційним судом частині, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.C. Висоцька
суддіМ.К. Гримич
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська