Справа № 539/1440/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2016 року Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

В складі: головуючого судді - Іващенка Ю. А.

при секретарі Мирна Т.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лубни Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи : ОСОБА_3 державна нотаріальна контора, ОСОБА_4, про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи : ОСОБА_3 державна нотаріальна контора, ОСОБА_4, про визнання заповіту недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що 20.07.2014 року померла її мати ОСОБА_5

За життя мати 27.07.2011 року заповіла все своє майно, їй ОСОБА_1

Коли після смерті матері звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини , то дізналася, що померла за життя склала заповіт, згідно якого все своє майно заповіла відповідачу ОСОБА_2 Даний заповіт 23.11.2013 року було посвідчено Другою ОСОБА_3 ДНК.

Складання заповіту на ім»я відповідача стало для неї несподіванкою, оскільки мати жодного разу не говорила про намір скласти заповіт на відповідача.

02.07.2013 року ОСОБА_2 перебуваючи в стані алкогольного сп»яніння побив її матір та свою дружину ОСОБА_5, по факту чого 04.07.2013 року було відкрито кримінальне провадження. У зв»язку з побиттям, мати перебувала на стаціонарному лікуванні у ОСОБА_3 ЦМЛ. 08.07.2013 року матір із лікарні виписали.

Також ОСОБА_2 неодноразово бив її матір і крім цього випадку.

Вважала, що 23.11.2013 року через 4 місяці після побиття заповіт був посвідчений під фізичним та психологічним тиском відповідача.

На протязі всього часу хвороби матір ОСОБА_5 лежала вдома, під час спілкування із нею, матір її не пізнавала, вважала, що знаходиться в батьківській хаті в с. Єнківці Лубенського району. Намагалася підвестися із місця та казала, що потрібно забрати якісь рушники , казала, що по будинку ходять якісь люди.

Вважала, що в зв»язку з постійним болем від отриманої травми , від постійного прийому знеболювальних препаратів, постійного психологічного тиску з боку відповідача , її мати не могла усвідомлювати наслідки того, що вона робить.

Позивач вважала, що на момент складання заповіту ОСОБА_5 не могла надавати оцінку своїм діям , а також вчинила заповіт під фізичним та психологічним тиском відповідача, а тому відповідно до ч.1 ст. 231, ч.2 ст. 1257, ч.1 ст. 225 ЦК України даний заповіт є недійсним.

На підставі викладеного, позивач ОСОБА_1 прохала суд : визнати недійсним заповіт її матері ОСОБА_5, який був посвідчений 23.11.2013 року Другою ОСОБА_3 державною нотаріальною конторою.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов прохала задовольнити, пояснила, що її мати спочатку склала заповіт на неї. Після цього її батько ОСОБА_2 всіляко намагався , щоб даний заповіт було скасовано. ОСОБА_2 зловживав алкоголем та часто бив ОСОБА_5 ОСОБА_5 казала, що заповіт залишить тому, хто буде біля неї. Коли мати була у лікарні, то ОСОБА_2 її не провідував.

Представник позивача ОСОБА_6 прохав суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечував, пояснював, що коли дружина ОСОБА_5 потрапила у лікарню, то він її навідував. Перший тиждень за ОСОБА_5 доглядала позивачка, а потім, коли вона пішла на роботу, то він. Дружина весь час була адекватна, при здоровому глузді та ясній пам»яті. Ініціатором складання заповіту на нього була саме дружина ОСОБА_5, яка казала, щоб він про це нікому не розповідав та казала, що всі її сподівання на ОСОБА_1 не справдилися.

Представник відповідача ОСОБА_7 проти задоволення позову заперечував, пояснив, що по справі немає ніяких підстав для визнання заповіту недійсним. Оспорюваний заповіт було посвідчено нотаріусом на дому, як це і передбачено чинним законодавством.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з»явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомляла.

Представник третьої особи Другої ОСОБА_3 ДНК в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи третя особа була повідомлена належним чином, від Другої ОСОБА_3 ДНК до суду надійшла заява, у якій третя особа прохала суд розглядати справу за відсутності їх представника.

З»ясувавши обставини справи на підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

На підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_5, а відповідач ОСОБА_2 чоловіком ОСОБА_5

27.07.2011 року приватним нотаріусом Лубенського міського нотаріального округу посвідчувався заповіт ОСОБА_5, за яким остання все своє майно заповіла позивачу ОСОБА_1

23.11.2013 року державним нотаріусом Другої ОСОБА_3 ДНК ОСОБА_8 було посвідчено заповіт ОСОБА_5, згідно якого вона все своє майно заповіла ОСОБА_2 відповідачу по справі. У заповіті вказано, що зміст ст. ст. 1233-1236, 1241, 1248, 1253, 1254, 1255, 1307 ЦК України ОСОБА_5 роз»яснено. Заповіт посвідчено на дому за адресою м. Лубни Полтавської області вул.. Залізнична, 212 у зв»язку з хворобою та похилим віком заповідача. ОСОБА_5 у заповіті вчинено запис «текс заповіту мною прочитано», та в графі «підпис» поставлено запис ОСОБА_5 Заповіт записано нотаріусом зі слів заповідача ОСОБА_5 Заповіт до підписання прочитано вголос заповідачем ОСОБА_5 і власноручно підписано нею у присутності нотаріуса о 11 год. 55 хв. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено. Стягнуто державне мито 0,85 грн. по квитанції.

20.07.2014 року ОСОБА_5 померла в м. Лубни Полтавської області.

Як вбачається із матеріалів справи та не заперечується особами , які беруть участь у справі до дня смерті ОСОБА_5 проживала за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із відповідачем ОСОБА_2

Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного ОСОБА_9 України від 06.11.2009р. N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

В судових засіданнях по справі були допитані наступні свідки.

Свідок ОСОБА_10»яненко Н.І. пояснювала, що працює медсестрою ОСОБА_3 КМЛ. Була в лікарні, коли туди потрапила ОСОБА_5, яку вона 2 рази відвідувала. ОСОБА_5С . в лікарні скаржилася на свого чоловіка ОСОБА_2, казала, що той її бив та вживає спиртні напої. На початку 2014 року святкувала разом із позивачем свято та бачила , як ОСОБА_5 була в неадекватному стані то розмовляла, то нібито як відключалася.

Свідок ОСОБА_9 пояснювала, що спілкувалася один раз із ОСОБА_5 в лікарні в 2013 році, з якою її познайомила ОСОБА_1 ОСОБА_5 казала їй, що її побив чоловік, хотів добитися її хати, а потім ОСОБА_5 нібито попливла та почала казати неадекватні речі. Вона особисто казала ОСОБА_1, що ОСОБА_5 потрібен психіатр.

Свідок ОСОБА_11 пояснив, що про ситуацію, яка склалася в сім»ї ОСОБА_1, він знав зі слів позивача. Знає, що ОСОБА_1 приходила додому до своєї матері ОСОБА_5 та доглядала за нею. В першій половині серпня 2013 року він приходив додому до ОСОБА_5 на прохання ОСОБА_1, де бачив ОСОБА_5, яка лежала на ліжку. ОСОБА_5 жалілася на біль у нозі та казала, що до такого стану привів її чоловік ОСОБА_2 Після цього вдома у ОСОБА_5 був ще один раз на початку 2014 року, коли заходив хвилин на 10, ОСОБА_5 також лежала на ліжку та була в пригніченому стані.

Свідок ОСОБА_12 пояснював, що працює лікарем ЗПСМ амбулаторії №4. До нього, як до лікаря, звертався ОСОБА_2 з приводу своєї жінки ОСОБА_5 і інколи сам за консультацією. На виклик додому до ОСОБА_5 він їздив приблизно 2-3 рази у 2013-2014 роках. За 4-5 років до цього у ОСОБА_5 був інсульт. Хвора ОСОБА_5 була контактною, розмовляла, однак не вставала на час відвідування. ОСОБА_2 викликав його до ОСОБА_5 з приводу корегування лікування і він робив медичні призначення. При спілкуванні ОСОБА_5 на чоловіка не скаржилася. З приводу інсульту ОСОБА_5 лікувалася у невропатолога. Він ОСОБА_5 наркотичні засоби не призначав.

Свідок ОСОБА_13 пояснювала, що в липні 2013 року від ОСОБА_1 їй стало відомо, що ОСОБА_5 потрапила у лікарню. Одного разу приходила додому до ОСОБА_5 та бачила п»яного ОСОБА_2 , ОСОБА_5 жалувалася на чоловіка , казала, що чоловік хоче забрати її хату , інколи забалакувалася та казала неадекватні речі.

Свідок ОСОБА_14 пояснювала, що одного разу допомагала ОСОБА_1 по догляду за ОСОБА_5 , коли у тієї вже була переламана нога. Вдома у ОСОБА_5 бачила ОСОБА_2, який був у стані сп»яніння. ОСОБА_5 жалувалася на чоловіка, казала, що то він із нею зробив таке, інколи вела себе неадекватно.

Свідок ОСОБА_15 пояснювала, що є сусідкою ОСОБА_2 Коли ОСОБА_5 поламала ногу , ОСОБА_1 місяць була біля неї, а потім приблизно 1 раз на тиждень її провідувала. ОСОБА_2 прав після своєї дружини , коли та лежала з поламаною ногою , готував їсти та доглядав за ОСОБА_5 ОСОБА_2 ніколи дружину не бив, однак інколи вони сварилися. ОСОБА_5 свого чоловіка не боялася. ОСОБА_5 казала, що упала і поламага ногу. Додому до ОСОБА_5 приходили лікарі. Коли ОСОБА_1 дізналася, що заповіту на неї вже не має, то взагалі перестала ходити до батька та матері. ОСОБА_5, коли лежала із поламаною ногою, не забалакувалася та весь час була адекватною.

Свідок ОСОБА_16 пояснювала, що є сусідкою ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з 1980 року. ОСОБА_2 та ОСОБА_5 знає як порядну сім»ю. Коли ОСОБА_5 поламала ногу, постійно доглядав за нею чоловік ОСОБА_2 Їй не відомі факти, щоб ОСОБА_2 бив свою дружину. Коли вона приходила додому до ОСОБА_5 та спілкувалася із нею, то вона на чоловіка не скаржилася. ОСОБА_5 була адекватною та у здоровому розумі. ОСОБА_5 казала, що ногу поламала, коли впала.

Свідок ОСОБА_17 пояснювала, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 її батьки. Батько матір ніколи не бив, доглядав за нею, коли вона поламала ногу. Матір на батька ніколи не скаржилася. Про заповіт який склала матір їй нічого не відомо. ОСОБА_5 була у адекватному стані, коли вона із нею спілкувалася приблизно за 1 тиждень до її смерті. ОСОБА_5 їй казала, що ОСОБА_2 варив їй їсти та доглядав за нею.

Згідно висновку судово психіатричної експертизи від 24.12.2015 р. №661 ОСОБА_5, яка померла 20.07.2014 р., станом на час посвідчення заповіту 23.11.2013 р. будь-яким психічним розладом не страждала, ОСОБА_5 на час посвідчення заповіту 23.11.2013 р. могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

В судовому засіданні в режимі відео конференції було допитано експерта ОСОБА_18, який пояснив, що при складанні висновку, експертами досліджувалися всі матеріали справи, при складанні висновку діє принцип презумпції психічного здоров»я особи. Всі документи, що досліджуються, мають певну ієрархію і первинною є медична документація, яка співвідноситься із тими відомостями, що здобуто.

Згідно постанови Верховного ОСОБА_9 України від 29.02.2012 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

У постанові також вказано, що проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність особи в момент складення нею заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що існуючі в той час порушення її психічної діяльності істотно впливали на її здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного ОСОБА_9 України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. ОСОБА_9 зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного ОСОБА_9 України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Враховуючи викладене, те, що позивачем не доведено абсолютну неспроможність ОСОБА_5 в момент посвідчення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, суд вважає, що підстав для задоволення позову не має.

Також не підлягають до задоволення позовні вимоги , заявлені і з інших підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Відповідно до п.21 Постанови Пленуму Верховного ОСОБА_9 України від 06.11.2009р. N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК ( 435-15 )), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Аналізуючи зібрані докази у їх сукупності, суд вважає за необхідне зазначити, що пояснення свідків ОСОБА_9, ОСОБА_13, ОСОБА_14 у тій частині, що їм ОСОБА_5 повідомляла про те, що ОСОБА_2 хоче забрати її хату не є достатніми доказами для констатації факту вчинення ОСОБА_5 правочину (заповіту), проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку ОСОБА_2, оскільки вони суперечать іншим доказам по справі, зокрема, показанням свідків ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 про те, що ОСОБА_2 опікувався своєю дружиною та доглядав за нею, ніяких насильницьких дій відносно неї не вчиняв.

Свідок ОСОБА_12 пояснював, що ОСОБА_2 викликав його для надання медичної допомоги відносно дружини, він із ним коригував її лікування.

Крім цього, як вбачається із пояснень свідків ОСОБА_9, ОСОБА_13, ОСОБА_14 про обставини щодо фізичного та психологічного тиску з боку відповідача відносно його дружини, їм було відомо не безпосередньо, а від ОСОБА_5 При цьому їх пояснення у цій частині про те, що саме їм казала ОСОБА_5 перевірити також неможливо у зв»язку зі смертю самої ОСОБА_5

Судом також досліджено матеріали кримінального провадження №40000976 по факту вчинення кримінального правопорушення за ч.1 ст. 122 КК України.

Як вбачається із даного кримінального провадження, відповідні відомості до ЄРДР по факту отримання ОСОБА_5 02.07.2013 року тілесних ушкоджень, були внесені за заявою ОСОБА_5 від 04.07.2013 р. , відібраною у неї в присутності ОСОБА_1 про те, що 2.07.2013 р. її чоловік ОСОБА_2 спричинив їй тілесні ушкодження на грунті сімейно побутових негараздів.

Матеріали кримінального провадження містять характеристики ОСОБА_2 по місцю проживання, згідно яких він зарекомендував себе з позитивної сторони, громадський порядок не порушує, ні його дружина, ні донька не зверталися до вуличного комітету зі скаргами на його дії.

11.03.2014 р. ОСОБА_5 згідно протоколу допиту зазначала, що 02.07.2013 р. у неї дійсно відбулася сварка із ОСОБА_2, однак їй тілесні ушкодження ніхто не спричиняв, оскільки вона сама впала на підлогу.

ОСОБА_1 пояснювала, що не була очевидцем події 02.07.2013 р.

ОСОБА_2 заперечував свою причетність до спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_5

Постановою слідчого від 07.02.2015 р. кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №40000976 від 4.07.2013 р. за ч. 1 ст. 122 КК України закрито у зв»язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

При цьому, суд враховує, що досліджувані під час кримінального провадження обставини стосувалися події 02.07.2013 р. та жодним чином не пов»язувалися із вчиненням ОСОБА_2 дій відносно ОСОБА_5 у зв»зку з посвідченням заповіту, яке відбулося 23.11.2013 року.

Крім цього, у позовній заяві позивач також посилався на вимоги ч.2 ст. 1257 ЦК України, згідно якої за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

З матеріалів справи вбачається, що оспорюваний заповіт складений у письмовій формі та посвідчений повноважною на те особою нотаріусом Другої ОСОБА_3 ДНК ОСОБА_8 Згідно тексту заповіту ОСОБА_5 роз»яснено зміст ст. ст. 1233-1236, 1241, 1248, 1253, 1254, 1255, 1307 ЦК України. Заповіт було посвідчено на дому за адресою м. Лубни Полтавської області вул. Залізнична, 212, тобто за місцем проживання заповідача, у зв»язку з хворобою та похилим віком заповідача, що відповідає вимогам чинного законодавства. ОСОБА_5 у заповіті вчинено запис «текс заповіту мною прочитано», та в графі «підпис» поставлено запис «ОСОБА_5С.». Заповіт до підписання було прочитано вголос заповідачем ОСОБА_5 і власноручно підписано нею у присутності нотаріуса о 11 год. 55 хв.

Таким чином, матеріали справи також не містять належних доказів про те, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Керуючись ст.10, 11, 60, 61, 88, 213-215, 218 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи : ОСОБА_3 державна нотаріальна контора, ОСОБА_4, про визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу до Апеляційного суду Полтавської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду ОСОБА_19 Ю. А.