Справа № 367/3304/15-ц
ІРПІНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2015 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого судді Кухленка Д.С.,

при секретарі Токач М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Ірпінського міського суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору нікчемним та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання договору дійсним,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсним нікчемний попередній договір довічного утримання від 09.10.2014 року недійсним.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 30.11.2013р. між ОСОБА_2 Л, та ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_3 в простій письмовій формі укладено попередній договір , за умовами якого сторони мали б укласти в майбутньому основний договір купівлі-продажу квартири за адресою: Київська область, м. Буча, бульвар Б.Хмельницького 15-17.

Як вбачається з спірного договору від 30.11.2013р. сторони погодили між собою істотні умови основного договору купівлі-продажу квартири за адресою: Київська область, м. Буча, бульвар Б.Хмельницького 15-17.

В своєму позові позивач посилається на ч. 1 ст. 635 ЦК України, а саме попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору.

Таким чином, враховуючи, що договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню, попередній договір відносно цього нерухомого майна також має укладатись в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Таким чином, договір, щодо якого не додержана встановлена законом обовязкова нотаріальна форма, є нікчемними.

Таким чином, враховуючи, що оскаржений договір не посвідчено нотаріально, він в силу ч.1 ст. 220 ЦК України є нікчемним.

Відповідач заперечує, що спірний договір є нікчемним та наполягає на його дійсності. Таким чином, враховуючи, що з цього приводу між сторонами виник спір, він має бути вирішений судом.

Таким чином, спірний договір є недійсним з моменту його укладання, тобто з 30.11. 2013 р. та не створює для сторін юридичних наслідків.

Представник відповідачів по первісному позову подав до суду зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання договору дійсним.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 30.11.2013р. між ОСОБА_2 Л, та ОСОБА_1, ОСОБА_3 було укладено попередній договір купівлі-продажу.

Вказує, що відповідно до п.1 попереднього договору , сторони у справі зобовязались у майбутньому, в строк не пізніше 09.09.2014р. укласти договір купівлі-продажу квартири у нотаріальній формі на умовах, визначених договором.

Відповідно до п.2 договору в підтвердження наміру придбати квартиру та з метою забезпечення оформлення основного договору, ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 і ОСОБА_2, а ОСОБА_1 ОСОБА_2 прийняли до підписання договору грощові кошти в якості авансу у сумі 162994 грн., що є еквівалентом на день підписання договору 19829 доларів США за купівлю квартири у житловому будинку за адресою Київська область м. Буча, ОСОБА_4 Хмельницького буд. 15-17, а гроші в сумі 61987грн, що є еквівалентом на день підписання договору 7541 доларів США, ОСОБА_3, зобовязується передавати ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до підписання основного договору.

Договір не був посвідчений нотаріально з причин того,що ОСОБА_2, та ОСОБА_5 запевняли ОСОБА_3 в тому, що не потрібно витрачати зайвих грошей для нотаріального посвідчення договору, запевняли що догові буде укладено згідно вимог діючого законодавства.

ОСОБА_3 за згодою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 користувався квартирою та провів оздоблювальний роботи. ОСОБА_3 пропонував відповідачам за зустрічним позовом укласти договір купівілі-продажу, але відповідачі за зустрічним позовом з різних причин цього не робили.

В 2015р. ОСОБА_3 дізнався, що ОСОБА_2 Л, та ОСОБА_1, не мають наміру продавати квартиру, пояснюючи це тим, що не бачать його мешканцем вищезазначеної квартири. В травні 2015р. ОСОБА_2 Л, та ОСОБА_1, звернулись до суду з позовом про визнання попереднього договору від 30.11.2013р. нікчемним.

ОСОБА_3 вважає, що сторони домовились щодо істотних умов договору, відбулося майже поане виконання договору, але ОСОБА_2 Л, та ОСОБА_1, ухилились від його нотаріального посвідчення, тому права ОСОБА_3 повинні бути захищені у спосіб визнання попереднього договору від 30.11.2013р. дійсним на підставі ст. 220 УК України.

Представник позивача по первісному позову зявився, позов підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі. Зустрічну позовну заяву не визнав в повному обсязі.

Представник відповідача по первісному позову зявився, основний позов не визнав, зустрічну позовну заяву підтримав в повному обсязі, просив зустрічний позов задовольнити.

Суд, вислухавши пояснення представників, дослідивши письмові докази по справі, вважає первісний позов задовольнити, зустрічний позов не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

30.11.2013р. між ОСОБА_2 Л, та ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в простій письмовій формі укладено попередній договір, за умовами якого сторони мали б укласти в майбутньому основний договір купівлі-продажу квартири за адресою: Київська область, м. Буча, бульвар Б.Хмельницького 15-17. Як вбачається з спірного договору від 30.11.2013р. сторони погодили між собою істотні умови основного договору купівлі-продажу квартири за адресою: Київська область, м. Буча, бульвар Б.Хмельницького 15-17.

Частиною першою статті 635 Цивільного кодексу України зазначено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку ; (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 209 ЦК України, нотаріальне посвідчення правочпиу здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до ч.1 ст. 220 Цивільного кодексу України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч,1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно Постанови пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» додатково роз'яснено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню (п. 13).

З аналізу викладених положень Цивільного кодексу України, вбачається, що попередній договір є нікчемним, так як сторонами не додержано вимог про нотаріальне посвідчення договору.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до п.4 постанови пленуму ВСУ від 16.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Разом з тим, законодавцем передбачено право сторони нікчемного договору звернутися до суду із позовом про визнання нікчемного правочину недійсним.

Аналізуючи норми Цивільного кодексу України Вищий господарський суд України у постанові пленуму від 09.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів недійсними» дійшов наступного висновку: «За змістом частини другої статті 215 ЦК України, нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак, це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину недійсним (п.2.5.2 постанови пленуму).

У відповідності до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги

Враховуючи, що сторонами не додержано вимог про нотаріальне посвідчення договору, положеннями закону передбачено правовий механізм визнання нікчемного правочину недійсним, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати по справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Задовольнити позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3.

Визнати попередній договір від 30.11.2013р. укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та з другої сторонни ОСОБА_3 - нікчемним.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 до ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 243,60 грн.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Ірпінський міський суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 (десяти) днів з дня проголошення рішення, а особами, які були відсутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, з дня отримання копії рішення.

Суддя: ОСОБА_6