Ухвала

іменем україни

23 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

Маляренка А.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Франківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, приватного підприємства «Нива-В.Ш.», треті особи: публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк», ОСОБА_4, про визнання дій неправомірними, визнання недійсними прилюдних торгів, акта та протоколу проведення прилюдних торгів; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право на користування квартирою, виселення та вселення, за касаційною скаргою ОСОБА_5, яка подана представником ОСОБА_6, на рішення Франківського районного суду м. Львова від 03 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 09 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила суд визнати протиправною бездіяльність Франківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції (далі - Франківський ВДВС Львівського МУЮ) в частині неповідомлення організатора прилюдних торгів - ПП «НИВА-В.Ш.» філія 14 (Львів) про зупинення 22 квітня 2014 року виконавчого провадження ВП № 36991627 на підставі ухвали Франківського районного суду м. Львова від 18 квітня 2014 року у справі № 6/465/114/14; визнати недійсними прилюдні торги, які відбулися 22 квітня 2014 року з реалізації квартири за адресою: АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_7; визнати недійсним акт про проведення прилюдних торгів з продажу арештованого майна боржника від 22 квітня 2014 року щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1; визнати недійсним протокол № 1414129-2 від 22 квітня 2014 року проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки) - квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовано тим, що прилюдні торги проведено з порушенням вимог Закону України від «Про виконавче провадження», Закону України «Про іпотеку» та Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5.

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5, у якому зазначала, що 22 квітня 2014 року під час проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна нею була придбана квартира за адресою АДРЕСА_1, що раніше належала позивачу. На підставі акта державного виконавця про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Амбросійчук Л.В. 09 липня 2014 року було видано свідоцтво НОМЕР_1 про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів та зареєстровано право власності ОСОБА_4 на вказану квартиру. Проте, як єдиний власник даної квартири, ОСОБА_4 не має до неї доступу, оскільки в ній знаходяться колишні власники ОСОБА_3 і ОСОБА_5, які добровільно не бажають виселятися та знятись з реєстрації.

Посилаючись на зазначені обставини, просила виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_5 із квартири по АДРЕСА_1, які зареєстровані за вказаною адресою, та визнати їх такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням та вселити її у вказане житлове приміщення.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 03 жовтня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 залишено без задоволення, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 - задоволено. Визнано ОСОБА_3 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та виселено їх із вказаної квартири.

Додатковим рішенням Франківського районного суду м. Львова від 13 жовтня 2014 року вселено ОСОБА_4 у житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 09 червня 2015 року рішення Франківського районного суду м. Львова від 03 жовтня 2014 року скасовано у частині визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 і ухвалено в цій частині нове рішення, яким ці позовні вимоги залишено без задоволення. В частині вирішення первісних позовних вимог, а також зустрічних позовних вимог про виселення та вселення рішення суду першої інстанції залишено без змін.

В липні 2015 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 03 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 09 червня 2015 року, в якій заявник просила скасувати вказані рішення судів, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 вересня 2015 року відхилено касаційну скаргу ОСОБА_3, а рішення Франківського районного суду м. Львова від 03 жовтня 2014 року в частині, що залишена без змін рішенням апеляційного суду, та рішення апеляційного суду Львівської області від 09 червня 2015 року залишені без змін.

В лютому 2016 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 03 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 09 червня 2015 року.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 просив скасувати ухвалені судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 лютого 2016 року поновлено представнику ОСОБА_5 - ОСОБА_6 строк на касаційне оскарження вказаних судових рішень та відкрито касаційне провадження.

Відповідно до Розпорядження керівника апарату Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Щодо призначення повторного автоматичного розподілу» від 10 жовтня 2016 року у зв'язку із відставкою судді ОСОБА_8 справу № 6-1760св16 передано судді Фаловській І.М.

Враховуючи зазначене та те, що ОСОБА_5 є стороною у справі лише за зустрічними позовними вимогами, суд касаційної інстанції переглядає справу в частині вирішення спору за зустрічним позовом в частині вимог до ОСОБА_5

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про залишення без задоволення позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що прилюдні торги 22 квітня 2014 року з реалізації належної ОСОБА_3 квартири проведені із дотриманням вимог чинного законодавства, права останньої при цьому не порушено, про час і місце проведення торгів її повідомлено належним чином, а постанова Франківського ВДВС Львівського МУЮ від 22 квітня 2014 року про зупинення виконавчого провадження отримана організатором прилюдних торгів - ПП «НИВА-В.Ш.» філія 14 (Львів) на наступний день після їх проведення (23 квітня 2014 року). Враховуючи зазначене, відсутні правові підстави для визнання недійсними прилюдних торгів.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції дійшов висновку, що порушене право ОСОБА_4 як нового власника спірної квартири підлягає захисту на підставі статей 317, 321, 391 ЦК України, тому виселив ОСОБА_3 та ОСОБА_5, які втратили право на користування вказаною квартирою та вселив у квартиру нового власника.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині зустрічних вимог про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування спірною квартирою та ухвалюючи нове рішення про відмову у вказаних вимогах, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування положень ст. 405 ЦК України та ст. 72 ЖК УРСР до спірних правовідносин. Залишаючи без змін рішення районного суду в частині первісних позовних вимог, а також зустрічних вимог про виселення та вселення, апеляційний суд погодився із його висновками щодо законності процедури проведення прилюдних торгів та наявності правових підстав для виселення відповідачів, оскільки добровільно останні виселитися не бажають, а ОСОБА_4 є новим законним власником спірної квартири, придбаної на прилюдних торгах.

Однак з такими висновками суду апеляційної інстанції в повній мірі погодитися не можна.

Відповідно до вимог статей 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам закону рішення апеляційного суду повністю не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 березня 2013 року головним державним виконавцем Франківського ДВС Львівського МУЮ відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа Франківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2012 року про стягнення із ОСОБА_7 на користь ПАТ «Фольксбанк» (правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк») 193 033,29 грн. В процесі здійснення вищезазначеного виконавчого провадження накладено арешт на належну ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1, яка на момент арешту була передана в іпотеку стягувачу ПАТ «Фольцбанк» відповідно до іпотечного договору від 23 вересня 2008 року. 18 квітня 2014 року Франківським районним судом м. Львова винесено ухвалу про зупинення реалізації заставного майна - спірної квартири. У той же час на виконання договору про реалізацію заставного майна Львівською філією № 14 ПП «Нива-В.Ш.» було повідомлено стягувача, боржника та орган ДВС про призначення прилюдних торгів з реалізації квартири АДРЕСА_1 на 22 квітня 2014 року за місцем розташування торгуючої організації. У вищезазначений час торги з реалізації арештованого майна (предмету іпотеки) відбулись і переможцем торгів було визнано ОСОБА_4, яка у цей же день сплатила запропоновану на торгах суму у розмірі 339 500 грн. Постанова Франківського ВДВС Львівського МУЮ від 22 квітня 2014 року про зупинення виконавчого провадження отримана ПП «НИВА-В.Ш.» філія 14 (Львів) на наступний день після їх проведення - 23 квітня 2014 року.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, частини першої ст. 33 Закону «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону.

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги щодо виселення, зокрема ОСОБА_5, яка згідно довідки Львівського комунального підприємства «Затишне» від 10 липня 2014 року зареєстрована у спірній квартирі з 14 січня 1963 року як колишній власник, ОСОБА_4 посилалась на норму ст. 391 ЦК України, де зазначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч. 1 ст. 40 Закону «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

Прикінцевими положеннями Закону «Про іпотеку», який набрав чинності з 01 січня 2004 року, внесено зміни до ЖК УРСР, зокрема, текст ст. 109 викладено у нові редакції.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма ст. 109 ЖК УРСР.

Саме до цього зводяться правові висновки Верховного Суду України, щодо застосування ст. 109 ЖК УРСР та положень статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку», викладені у постанові від 22 червня 2016 року у справі за № 6-197цс16.

Разом з тим, висновок апеляційного суду про наявність правових підстав для виселення відповідачів є невірним, оскільки всупереч вимогам статей 212 - 214, 303 ЦПК України суд не врахував, що нормою, яка встановлює порядок виселення громадян із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, за якою виселення громадян без надання іншого жилого приміщення неможливе, при цьому спосіб реалізації майна у зв'язку із зверненням на нього стягнення не має значення. Разом з тим, підстави для застосовування ст. 391 ЦК України до правовідносин щодо виселення внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні.

При цьому, суд не перевірив підстави набуття права власності попереднім власником ОСОБА_3 на спірне житлове приміщення, зокрема не дослідив договір іпотеки від 23 вересня 2008 року, й не встановив, чи отримувала іпотекодавець кредит для придбання житла.

Таким чином, апеляційний суд невірно застосував до спірних правовідносин норму ст. 391 ЦК України, а також не встановив обставини справи в повному обсязі в частині вирішення зустрічних позовних вимог про виселення ОСОБА_5

Враховуючи вищевикладене, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог про виселення ОСОБА_5

Разом з тим, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що апеляційний суд вірно дійшов висновку про відмову в задоволенні зустрічної позовної вимоги про визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право на користування квартирою. Вказаний спосіб захисту порушеного права не може бути застосований, оскільки підстави для його застосування, зокрема відсутність у спірній квартирі без поважних причин, не є предметом дослідження у справі. Крім того, суд апеляційної інстанції обґрунтовано погодився із висновком місцевого суду про наявність правових підстав для вселення до квартири нового власника. Таким чином, рішення апеляційного суду в цій частині вирішення зустрічних позовних вимог слід залишити без змін.

Доводи касаційної скарги щодо скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій у повному обсязі є безпідставними, оскільки ОСОБА_5 не є стороною у справі за первісним позовом.

Крім того, відповідно до ст. 348 ЦПК України, якщо касаційну скаргу на судове рішення було подано в установлені цим Кодексом строки, але вона надійшла до суду касаційної інстанції після закінчення касаційного розгляду справи або коли строки на подання касаційної скарги у зв'язку з пропущенням їх з поважних причин було поновлено або продовжено і особа, яка подала касаційну скаргу, не була присутня під час розгляду справи, суд касаційної інстанції розглядає таку скаргу за правилами, встановленими цією главою. Залежно від обґрунтованості зазначеної в частині першій цієї статті скарги суд постановляє ухвалу або ухвалює рішення відповідно до статей 345 і 346 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано ухвалу або рішення суду касаційної інстанції.

Як вбачається з ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 вересня 2015 року, предметом касаційного перегляду були рішення Франківського районного суду м. Львова від 03 жовтня 2014 року в частині, що залишена без змін рішенням апеляційного суду, та рішення апеляційного суду Львівської області від 09 червня 2015 року, в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 за первісним позовом та зустрічних позовних вимог щодо останньої.

Таким чином, відповідно до ч. 2 ст. 348 ЦПК України ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 вересня 2015 року підлягає скасуванню в частині, якою залишено без змін рішення Франківського районного суду м. Львова від 03 жовтня 2014 року в частині, що залишена без змін рішенням апеляційного суду, та рішення апеляційного суду Львівської області від 09 червня 2015 року, щодо вирішення зустрічних позовних вимог до ОСОБА_5

Керуючись статтями 335, 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, яка подана представником ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 09 червня 2015 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про виселення скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 вересня 2015 року в частині залишення без змін рішення апеляційного суду Львівської області від 09 червня 2015 року щодо вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про виселення скасувати.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 09 червня 2015 року у частині залишення без змін рішення Франківського районного суду м. Львова від 03 жовтня 2014 року щодо вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право на користування квартирою та вселення, залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька

Судді: М.К. Гримич

О.В.Кафідова

А.В.Маляренко

І.М. Фаловська