АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3709/16 Справа № 208/8620/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Гібалюк Т. Я. Доповідач - Куценко Т.Р.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року м. Дніпро 22 червня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Волошина М.П., Демченко Е.Л.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Приватне акціонерне товариство ОСОБА_4 «ПриватБанк» про визнання квартири спільною сумісною власністю, визнання права власності на ? частину квартири, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 у жовтні 2014 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та після уточнення позовних вимог просила визнати квартиру спільною сумісною власністю та визнати за нею право власності на ? частину квартири /а.с. 1-3, 32-33, 47-51/.

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що з відповідачем в період з 2003 року по 27.08.2009 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах, а з 28.08.2009 року по 25.07.2014 року у зареєстрованому шлюбі. У 2005 році вони вирішили разом придбати квартиру у кредит для подальшого спільного проживання, для чого 22.07.2005 році ОСОБА_2 укладав з ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір та отримав 45 854 грн. строком до 21.07.2020 року для придбання квартири. Позивач, як співмешканка, дала позичальнику письмову згоду на укладання договору, одержання ним кредитних коштів та використання цих коштів на купівлю квартири. У той же день 22.07.2005 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір поруки. 22.07.2005 року була придбана квартира АДРЕСА_1, куди вони одразу вселилися, проживали однією сім'єю, вели спільне господарство та за спільні кошти оплачували кредит в банку. У вересні 2012 року мати позивача передала їм 30 000 грн. якими вони у грудні 2012 року достроково сплатили кредит.

Після розірвання шлюбу з серпня 2014 року відповідач перешкоджає позивачу користуватися квартирою та заперечує наявність у неї права спільної сумісної власності на квартиру.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 29.02.216 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено, визнано квартиру АДРЕСА_2 об'єктом спільної сумісної власності, як майно набуте за спільні кошти під час фактичного проживання однією сім'єю до реєстрації шлюбу та під час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2. Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2, загальною площею 44,8 кв. метри, житловою - 29, 7 кв. метри. Вирішено питання щодо судових витрат /а.с. 147-149, 162/.

З рішенням суду не погодився відповідач ОСОБА_2 і звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню, відповідно до ст. 309 ЦПК України.

Судом встановлено, що 22.07.2005 року ОСОБА_2 укладає з ЗАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір та отримує готівкою через касу 45 854 грн. /а.с. 12-15/. У цей же день 22.07.2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» з ОСОБА_5 укладено договір поруки за цим кредитним договором /а.с. 16-17/.

Відповідно до відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 22.07.2005 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу, реєстровий № 2663, належить на праві власності ОСОБА_2 /а.с. 63, 64/.

ОСОБА_2 28.08.2009 року укладає шлюб з ОСОБА_5, яка приймає прізвище чоловіка, про що Дніпровським відділом РАЦС Дніпродзержинського МУЮ Дніпропетровської області зроблено актовий запис № 488 /а.с. 8/. 25.07.2014 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу /а.с. 9/.

Позивач посилаючись на те, що вона з відповідачем проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2003 року, квартиру вони придбали разом та разом сплачували кредит, просить задовольнити її позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав посилаючись на те, що шлюб вони зареєстрували 28.08.2009 року і тільки після цього стали проживати в спірній квартирі, до цього спільне господарство вони не вели, спільного бюджету не мали. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права в спільної сумісної власності подружжя.

За правилами ст. 74 СК України (в редакції яка діяла на той час), якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимим доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2253цс15 від 08 червня 2016 року.

Рішення суду першої інстанції цим вимогам не відповідає.

Постановляючи рішення та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд не врахував, що першочергово по даній категорії справ виникає необхідність встановлення факту спільного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період якого було придбано спірне майно. Суд же у своєму рішення посилається на те, що джерелом набуття спірної квартири були кошти отримані ОСОБА_2 за кредитним договором, що підтвердив у судовому засіданні і продавець квартири ОСОБА_6, який отримав кошти у касі банку, але сам факт проживання однією сім'єю на цей час судом не встановлено та позивачем такі вимоги не заявлялися.

Крім того, судом не враховано те, що сам факт спільного проживання не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін як вирішив суд, а як вбачається з матеріалів справи сторонами не надано будь-яких письмових доказів розміру фактичного внеску кожного зі сторін при погашенні кредиту.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також надання оцінки всім доводам сторін у справі, що також є складовою вимогою ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.ХІ.50).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачем не доказано спільне проживання, ведення спільного побуту, наявність взаємних прав та обов'язків сторін на час придбання спірної квартири, також відсутні належні докази фактичного внеску кожного зі сторін в покупку квартири, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню, а позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 лютого 2016 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання права власності на ? частину квартири - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Волошин М.П.

Демченко Е.Л.