У х в а л а

іменем україни

07 грудня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 14 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з указаним позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 25 271 грн 97 коп.

На обґрунтування позову банк посилався на те, що відповідно до укладеного між сторонами договору від 29 березня 2007 року, який складається із заяви, умов та правил надання банківських послуг, ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 7 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку з чим станом на 30 вересня 2013 року утворилася заборгованість у розмірі 25 271 грн 97 коп., яку банк і просив стягнути з ОСОБА_3.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 14 січня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог щодо стягнення процентів за три роки позовної давності.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, виходили з того, що позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права зі спливом строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 29 березня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3було укладено кредитний договір б/н, який складався із заяви, умов та правил надання банківських послуг, та відповідно до умов якого відповідачка отримала кредит у розмірі 7 000 грн на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом 3 % на місяць з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а. с. 8).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк посилався на неналежне виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку із чим станом на 30 вересня 2013 року утворилася заборгованість у розмірі 25 271 грн 97 коп., яка складалася з: заборгованості за кредитом - 6 961 грн 36 коп.; заборгованості за процентами за користування кредитом - 12 694 грн 11 коп.; заборгованості з комісії за користування кредитом - 3 936 грн 88 коп.; штрафу - 500 грн (фіксована частина) та 1 179 грн 62 коп. (процентна складова).

Судами установлено, що останній платіж на погашення боргу за вказаним договором було здійснено 28 жовтня 2008 року (а. с. 4 зворот), а кінцевий термін повернення кредиту відповідає дії картки; при цьому з заяви про надання картки вбачається, що строк її дії, хоча й не відмічений, але максимальний строки визначено - 1 рік.

За умовами ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Зважаючи на вищевикладене та враховуючи, що останній платіж на погашення боргу за вказаним договором було здійснено 28 жовтня 2008 року, а максимальний строки дії картки визначено протягом одного року і в матеріалах справи відсутні докази її пролонгації, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову у зв'язку із пропуском позивачем строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами першої та апеляційної інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 14 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

О.В. Попович