АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Рейнарт І.М., Ратнікової В.М.

при секретарях П'ятничук В.Г., Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОПАРКІНГ-СЕРВІС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 753/3898/15
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/19/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Сухомлінов С.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У лютому 2015 року генеральний директор ТОВ «АВТОПАРКІНГ-СЕРВІС» звернувся з позовом до ОСОБА_1, в якому, зі змінами, просив стягнути з останнього на свою користь суму боргу яка утворилась станом на 21.04.2015р. у розмірі 11630,11 грн., що складається з: 8800 грн. - борг., 1177,30 грн. - пеня, 115,61 грн. - 3 % річних та 1537,20 грн. - інфляційна складова боргу.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що позивач здійснює експлуатаційне обслуговування підземної автостоянки по вул. Старонаводницька 6-Б, а 01.06.2012р. між сторонами був укладений договір про надання послуг по зберіганню транспортного засобу на автостоянці за умовами якого позивач зобов'язався надавати послуги по зберіганню транспортного засобу відповідача на території Автопаркінгу, а ОСОБА_1 зобов'язався сплачувати кошти за користування такими послугами в розмірі 1000 грн. на місяць. В листопаді 2014 року сторони уклали додаткову угоду, якою погодили вартість послуг у розмірі 1300 грн. на місяць. Відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання в результаті чого утворилась заборгованість, яку він просить стягнути з відповідача.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на незаконність, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Свої апеляційні вимоги обґрунтував тим, що між сторонами дійсно був підписаний договір про надання послуг, який певний час виконувався. Проте, у жовтні 2014 року йому повідомили, що ціна послуг зростає, у зв'язку з чим він припинив сплачувати за договором. Жодних додаткових угод він не підписував, що не було враховано судом першої інстанції. Апелянт стверджував, що підпис на додатковій угоді підроблений, а суд першої інстанції не врахував, що позивач, відповідно до ст. 60 ЦПК України, повинен був довести справжність його підпису.

Суд також не взяв до уваги, що позивач належним чином свої обов'язки по договору не виконував, а саме не підтримував автостоянку та прилеглу територію у належному санітарному стані, про що неодноразово повідомлялося суду. На думку апелянта, суд незаконно проігнорував його клопотання про витребування доказів у позивача для підтвердження факту надання послуг, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Також суд першої інстанції, на думку апелянта, незаконно не задовольнив його клопотання про витребування доказів, щоб підтвердили права позивача на укладання договорів.

Крім того, судом не досліджена правомірність застосування до нього позивачем штрафних санкцій, оскільки позивач не надав детального розрахунку заборгованості, відсотки до жовтня 2014 року взагалі не можна було враховувати, оскільки до цього заборгованості не було, а також не зрозуміло, як нараховувалася пеня.

У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити.

Представник ТОВ «АВТОПАРКІНГ-СЕРВІС» апеляційну скаргу не визнав та просив відмовити в її задоволенні.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції було встановлено, що 01.06.2012ьр. між сторонами був укладений Договір № 01-06-21-1/СТ6Б про надання послуг по зберіганню транспортного засобу на автостоянці, за умовами якого позивач зобов'язався надавати послуги по зберіганню транспортного засобу відповідача на території автопаркінгу, а останні зобов'язався сплачувати кошти за отримані послуги в сумі 1000 грн. на місяць (а.с.5-6)

01.11.2014 р. між сторонами укладено Додаткову угоду № 1 до вказаного Договору, якою сторони погодили, що з 01.11.2014 р. вартість послуг, які надаються позивачем на умовах Договору становить 1300 грн. на місяць (а.с.7)

Станом на 21.04.2015 року утворилась заборгованість відповідача по оплаті надання вказаних послуг у розмірі 11 630,11 грн., в тому числі борг у розмірі 8800 грн., пеня - 1177,30 грн., 3 % річних -115,61 грн. та 1537,20 грн. - інфляційна складова боргу. (а.с.30)

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, посилаючись на умови договору та ст.ст. 525,526,530,610,625 ЦК України, та виходив з того, що зобов'язання за договором мають виконуватися належним чином, проте відповідач не виконує їх, в результаті чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з нього.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду про те, що відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання за договором, а тому позов частково обґрунтований.

Згідно ч.1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч.1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Положеннями ст. 907 ЦК України передбачено, що договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін.

Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Згідно п. 3.2 договору від 01 червня 2012 року, вартість послуг, які повинен оплачувати відповідач становить 1000 грн. на місяць.

Пунктом 3.3 договору передбачено, що оплата здійснюється замовником не пізніше 5-го числа поточного місяця.

Відповідно п.4.4. Договору, при несвоєчасному, пізніше 2 (двох) діб, внесенні платні, Замовник сплачує Виконавцеві пеню в розмірі 1% (один відсоток) від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Також, пункт 6.3 договору передбачає необмежену кількість пролонгацій договору та те, що його припинення можливе за заявою однієї із сторін за одну добу до закінчення строку його дії.

Як встановлено судом, жодна із сторін не зверталася із заявою про припинення договору, а тому він є дійсним і повинен виконуватися сторонами належним чином.

Проте, як вбачається із розрахунку заборгованості, станом на 21.04.2015 року, відповідач припинив оплачувати надані послуги з жовтня 2014 року, що він і не оспорює, а тому висновок суду про обґрунтованість вимог позивача про стягнення заборгованості є законним.

Разом з тим, згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не повністю, оскільки суд першої інстанції не забезпечив повного та всебічного розгляд справи та ухвалив рішення, не вірно визначивши суму заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача.

Так, відповідно до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Так, відповідач у своїх запереченнях на позов вказував, що він не укладав з позивачем Додаткову угоду №1 від 01.11.2014р., якою було збільшено ціну послуг до 1 300 грн. на місяць.

Суд першої інстанції, в порушення ч. 4 ст.10 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи.

Колегія суддів, керуючись вимогами ч. 4 ст. 10 ЦПК України, роз'яснила апелянту його право на звернення до суду про призначення експертизи, для з'ясування обставин по справі і встановлення істини.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29 жовтня 2015 року, колегія суддів задовольнила клопотання ОСОБА_1 та призначила по справі почеркознавчу експертизу, в порядку ч.1 ст.143 ЦПК України, на вирішення якої поставила питання: Чи належить підпис у Додатковій угоді №1 від 01.12.2014р. до Договору про надання послуг по зберіганню транспортного засобу на автостоянці №01-06-21-1/СТ6Б від 01.06.2012р., поруч з надписом «ЗАМОВНИК», ОСОБА_1?

Проте, експертизу не вдалося провести, у зв'язку із тим, що ТОВ «АВТОПАРКІНГ-СЕРВІС» не надав у розпорядження експертів оригінал Додаткової угоди № 1 від 01.12.2014 р. посилаючись на його відсутність.

Згідно ч. 1 ст.146 ЦПК України, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Враховуючи викладене, керуючись ч. 1 ст.146 ЦПК України, колегія суддів погоджується з доводами відповідача про те, що він не підписував Додаткову угоду № 1 від 01.12.2014 р., оскільки належних доказів на укладення та підписання даної угоди сторонами суду не було надано. Колегія суддів вважає, суд першої інстанції не забезпечив повний та всебічний розгляд справи, не правильно взяв вказану додаткову угоду до уваги та ухвалив рішення про повне задоволення позову.

Колегія суддів виходячи з викладених обставин вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення суми стягуваної заборгованості.

В ході апеляційного розгляду, представник позивача надав суду розрахунок заборгованості без врахування вказаної додаткової угоди, відповідно до якого, станом на 21.04.2015 року утворилась заборгованість відповідача по оплаті наданих позивачем послуг у розмірі 9 298,41 грн., в тому числі борг у розмірі 7 000 грн., пеня - 967,9 грн., 3 % річних -101,51 грн. та 1229 грн. - інфляційна складова боргу (а.с.127).

Колегія суддів, керуючись вимогами ч.4 ст. 10 ЦПК України, пропонувала надати стороні відповідача власний розрахунок заборгованості, проте представник відповідача відмовився, наполягаючи на тому, що основний договір був розірваний позивачем починаючи з жовтня 2014 року і саме тому відповідач перестав сплачувати за надані послуги. При цьому він не заперечував, що відповідач продовжував користуватися наданими послугами.

Апелянтом не надано доказів на спростування вказаного розрахунку, в тому числі квитанції по оплаті послуг із зазначенням дати здійснення платежів та сплачених сум, з яких, зокрема, можливо перевірити правильність застосування санкцій передбачених п.4.4 договору, колегія суддів, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, сприяючи сторонам у здійсненні їхніх процесуальних прав, розглянула справу в межах наданих сторонами та наявних в матеріалах справи доказів та при розрахунку заборгованості взяла до уваги наданий позивачем розрахунок.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивач неналежним чином надавав послуги, передбачені договором, не підтвердив сам факт їх надання і повноважень на укладання договору з відповідачем, а також те, що позивач в односторонньому порядку розірвав основний договір про надання послуг, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частино 2 статті 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, п. 4.1 договору встановлено, що усі спори і розбіжності відносно виконання умов цього Договору, вирішуються шляхом переговорів між Сторонами, а при недосягненні згоди - в судовому порядку, відповідно до діючого законодавства України.

Матеріали справи не містять доказів як неналежного виконання умов договору позивачем, претензій відповідача до нього, так і наявність спору між сторонами з цього приводу в судовому порядку.

Питання ж повноважень позивача на укладання договору повинно було вирішуватися та перевірятися сторонами під час його укладання. На даний час вказаний договір є чинним, даних про те, що він розірваний чи визнаний судом недійсним матеріали справи не містять.

Інших доводів про незаконність рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року підлягає зміні, в частині визначення суми стягнення з відповідача. В іншій частині рішення колегія суддів вважає таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду в цій частині не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 3 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року в частині визначення розміру суми, яка підлягає стягненню змінити, зменшивши її з 11 630,11 грн. до 9 298,41 грн.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді