РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 липня 2016 року Київський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді Губської Я.В.
при секретарі Приблуда І.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом квартирно - експлуатаційного відділу м. Харкова до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 3-я особа: Міністерство оборони України про виселення без надання іншого житлового приміщення, за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до квартирно - експлуатаційного відділу м. Харкова, 3-я особа: Міністерство оборони України про визнання права користування жилим приміщенням
12.06.2015 року квартирно - експлуатаційного відділу м. Харкова (надалі КЕВ м. Харкова) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення з службового приміщення без надання іншого житлового приміщення.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 22.07.2015 року провадження по справі було зупинено (а.с. 39).
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 11.02.2016 року провадження по справі відновлено. (а.с. 52). За клопотанням представника позивача до участі у справі залучено в якості третьої особи - Міністерство оборони України.
Уточнивши позовні вимоги 22.02.2016 року (а.с. 66-70) КЕВ м. Харкова просить виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 із службової квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
В обґрунтування своїх позовних вимог КЕВ м. Харкова вказує, що за адресою: АДРЕСА_2 знаходиться службова квартира, яка обліковується у КЕВ м. Харкова на підставі рішення Київського виконкому Київської районного ради народних депутатів трудящих м. Харкова від 08.12.1992 року. Під час роботи в установах Міністерства оборони України ОСОБА_3 отримав ордер на поселення разом з сім*єю в дану службову квартиру ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_3 працював з 02.01.1992 року в військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України, 04.05.2000 року його було переведено на посаду ремонтника КЕЧ Харківського району та 03.09.2001 року він був звільнений за власним бажанням з займаної посади. Оскільки ОСОБА_3 працював у структуру Міністерства оборони 9 років 9 місяців 1 день, то він та члени його сім*ї втратили право користування зазначеним службовим приміщенням з ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер в 2013 році і КЕВ м. Харкова просить виселити членів його сім*ї з службового приміщення без надання іншого житла.
В судовому засіданні представник КЕВ м. Харкова позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.
Відповідачі ОСОБА_4 та їх представник з позовними вимогами КЕВ м. Харкова не погодились, звернувшись до суду з зустрічним позовом про визнання права користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 . (а.с. 106-108).
В обґрунтування зустрічних позовних вимог вказують, що вони сім*єю зі складом: чоловік ОСОБА_3 , дружина ОСОБА_1 , син ОСОБА_2 заселилися в квартиру за адресою: АДРЕСА_2 на підставі ордеру № 828 від 24.12.1992 року. Вони правомірно вселилися на підставі вимог ст.ст. 64,65 ЖК України, зареєструвалися в цій квартирі та проживають до теперішнього часу, сплачуючи за комунальні послуги. ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а вони залишились проживати в цій квартирі і до них протягом всього часу ніяких претензій з боку КЕВ м. Харкова не було. Враховуючи, що вони є членами сім*ї наймача, які були вселені на законних підставах в дане приміщення, без будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням, мають право на користування цим житловим приміщенням.
Також, відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали до суду заяву про застосування строку позовної давності на підставі вимог ст. ст. 257, 267 ЦК України до вимог КЕВ м. Харкова про виселення. (а.с. 71-73).
В судовому засіданні представник Абеленцевих зустрічні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.
Представник КЕВ м. Харкова та Міністерства оборони України проти зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заперечували, вказуючи про їх необґрунтованість та безпідставність. Представник Міністерства оборони України підтримав позовну заяву КЕВ м. Харкова, просив її задовольнити.
Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши представлені сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Судом встановлено, що за адресою, АДРЕСА_2 знаходиться службова квартира, яка обліковується у КЕВ м. Харків на підставі рішення Київського виконкому Київської районної ради народних депутатів трудящих м. Харкова №453-33 від 08.12.1992 року. (а.с. 6).
Відповідно до ст.6 ЖК УРСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових приміщень і гуртожитків.
Порядок користування службовими жилими приміщеннями визначений главою 3 Житлового кодексу УРСР.
Згідно ст. 121-122 ЖК УРСР службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. Ордер на службове жиле приміщення видається на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.
Балансоутримувачем даного будинку по АДРЕСА_3 є Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова Міністерства оборони України. Квартирно - експлуатаційний відділ м. Харків - один з підрозділів Збройних Сил України, основне завдання якого - організація квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, спрямованих на безпечну експлуатацію, утримання казармено - житлового фонду, об`єктів соціально-культурного призначення, комунальних споруд та інженерних мереж військових містечок, забезпечення військових частин квартирним майном.
Судом також встановлено та підтверджується належними доказами по справі, що ОСОБА_3 заселився в службову квартиру за адресою: АДРЕСА_2 на підставі ордеру №828 від 24.12.1992 року, виданого КЕЧ Харківського району, правонаступником якого є КЕВ м. Харків.
Згідно цього документу (а.с. 5, 109) ОСОБА_3 був виданий службовий ордер на право зайняття ізольованої однокімнатної квартири жилою площею 17,2 кв.м. АДРЕСА_1 зі складом сім*ї: дружина ОСОБА_1 , 1968 р.н. та син ОСОБА_2 ,1988 р.н. відповідачі по справі.
Згідно матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вселилися в квартиру жилою площею 17,2 кв.м. АДРЕСА_1 в 1992 році та були зареєстровані за цією адресою: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 13.04.1993 року, ОСОБА_2 з 03.11.2005 року. (а.с. 10).
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 112) та був знятий з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_1 25.01.2014 року, відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 значаться зареєстрованими в спірному приміщення станом на теперішній час. (а.с. 21-23).
Згідно ст. 123 ЖК УРСР порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Судом встановлено та сторонами не заперечується, що 02.01.1992 року згідно наказу №01 ОСОБА_3 було прийнято на посаду слюсаря ремонтника теплового господарства військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України. 01.09.1992 року ОСОБА_3 було переведено на посаду слюсаря ремонтника теплового господарства Харківського військового університету. 04.05.2000 року ОСОБА_3 наказом №23 було переведено на посаду слюсаря ремонтника КЕЧ Харківського району та наказом №53/вк від 23.08.2001 року ОСОБА_3 було звільнено з займаної посади за власним бажанням. (а.с. 11-12).
Сторонами також не заперечується, що загальний стаж роботи ОСОБА_3 у структурах Міністерства оборони України складає 9 років 9 місяців 1 доба.
Звертаючись з позовом до суду КЕВ м. Харкова просить виселити відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як членів сім*ї ОСОБА_3 із службового приміщення без надання іншого житла на підставі вимог ст. 124 ЖК УРСР.
Заперечуючи проти вимог КЕВ м. Харкова ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просять застосувати строк позовної давності та визнати за ними право користування житловим приміщенням відповідно до ст.ст. 64,65, 125 ЖК України.
Відповідно до вимог ст. 124 ЖК УРСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Вимогами ст. 125 ЖК УРСР передбачено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: інвалідів війни та інших інвалідів з числа військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок поранення,контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Великої Вітчизняної війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; інвалідів з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі,
організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів
сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; інвалідів праці I і II груп, інвалідів I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб
рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України;одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.
Питання щодо виселення із службових приміщень регулюється Положенням «Про порядок та надання службових житлових приміщень і користування ними в Україні», затверджене постановою Ради Міністрів від 4 лютого 1988 р. № 37, де зазначено, що робітників і службовців, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з господарських товариств або вийшли з них за власним бажанням, підлягають виселенню зі службового приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого житлового приміщення, за винятком осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове житлове приміщення, не менш як 10 років; осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано житлове приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; пенсіонерів за віком та інших осіб відповідно до житлового законодавства.
Як вбачається із встановлених обставин по справі, відповідач ОСОБА_3 за власним бажанням припинив свої трудові відносини з КЕВ м. Харкова з 03.09.2001 року, загальний трудовий стаж у нього є меншим ніж 10 років.
Тобто, правовідносини щодо виселення із службового приміщення, яке відповідно до норм закону здійснюється на підставі рішення суду, між сторонами виникли з 03.09.2001 року.
Відповідно до п. 6 «Прикінцевих і перехідних положень» ЦК України, вбачається, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.
Таким чином, право пред`явлення позову про виселення із службового приміщення виникло у позивача за основним позовом з моменту звільнення ОСОБА_3 , тобто з 03.09.2001 року та тривало до 03.09.2004 року. Позовна заява про виселення подана до суду 12.06.2015 року, а тому суд вважає, що до виниклих спірних правовідносин повинні застосовуватися правила про позовну давність, визначені ЦК України.
Доводи позивача за основним позовом про те, що даних правовідносин не застосовуються норми позовної давності, визначені ЦК України є необґрунтованими.
Дана правова позиція Верховного Суду України висловлена при розгляду справи №6-2913цс15 від 27.01.2016 року, відповідно до якої ЖК УРСР не містить окремих положень про строки позовної давності, проте, як передбачено ст. 62 цього Кодексу, при розгляді спорів, що випливають з договору найму жилого приміщення, суд застосовує норми цивільного законодавства. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Аналогічна правова норма містилися і в статті 71 ЦК Української РСР.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).
Відповідачами за основним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подана до суду заява про застосування строку позовної давності до позовних вимог КЕВ м. Харкова про виселення (а.с. 71-73), а оскільки позовна заява КЕВ м. Харкова про виселення подана до суду лише 12.06.2015 року, тобто понад 14 років з моменту звільнення ОСОБА_3 , суд приходить до висновку, що позивач за основним позовом пропустив строк позовної давності для пред*явлення даних вимог до суду, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про виселення.
Крім того, суд звертає увагу на те, що КЕВ м. Харкова будь-яких доказів на підтвердження поважності причини пропуску строку звернення до суду не надано, в судовому засіданні представник позивача за основним позовом повідомив, що будь-яких звернень до відповідачів ОСОБА_4 щодо виселення в позасудовому порядку також не було, а питання про виселення виникло лише в 2015 році.
Також, судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вселилися в 1992 році в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набули рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, при вселенні між ними не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням, проживають в даному приміщенні протягом тривалого часу з 1992 року по 2016 рік, в тому числі і після смерті ОСОБА_3 , сплачують комунальні послуги, а КЕВ м. Харкова отримує від них ці послуги на виконання договору найму.
Позивач з основним позовом КЕВ м. Харкова протягом тривалого часу, в тому числі і після смерті ОСОБА_3 не ставив питання про припинення договору найму з відповідачами, що свідчить про фактичне визнання договору найму з відповідачами за основним позовом та підтвердження належного права користування житловим приміщенням.
Враховуючи вищезазначене, суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог КЕВ м. Харкова про виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 без надання іншого житла, задовольняє зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання за ними права користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
Також, судом враховані і ті обставини, що відповідач ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи станом на теперішній час, що підтверджується довідкою МСЕК від 09.11.2015 року, а ОСОБА_3 також був інвалідом 2 групи на момент смерті в 2014 році.
Керуючись ст.ст.10,11,60, 79, 88, 209, 212-215,218 ЦПК України, суд, -
В задоволенні позовних вимог квартирно - експлуатаційного відділу м. Харкова до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 3-я особа: Міністерство оборони України про виселення із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення відмовити.
Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя