АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 липня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М.І.. ОСОБА_1

секретар Чубрей І.І.

за участю: прокурора Балицької Р.С., Маколінця В.М. та його представників ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом прокурора Прокуратури Чернівецької області до Заставнівської міської ради Чернівецької області, ОСОБА_6 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсними державних актів про право власності на землю, повернення земельних ділянок, треті особи ОСОБА_7, ОСОБА_5, відділ Держгеокадастру у Заставнівському районі Чернівецької області, за апеляційною скаргою прокурора Прокуратури Чернівецької області на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 23 травня 2016 року,

встановила:

В липні 2014 року прокурор Прокуратури Чернівецької області звернувся до суду з позовом.

Просив:

- визнати незаконним та скасувати рішення 2 сесії Заставнівської міської ради Чернівецької області №75-2/2006 від 30 серпня 2006 року про передачу ОСОБА_6, ОСОБА_8 безоплатно у спільну сумісну власність земельні ділянки площею 0,1 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд та площею 0,0519 га для ведення особистого селянського господарства по вулиці Прутській, 4 в місті Заставна;

- визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯГ №443434 та серії ЯГ №443433 від 9 січня 2007 року, видані на імя ОСОБА_6;

- земельні ділянки площею 0,0519 га та площею 0,1 га повернути територіальній громаді міста Заставна.

Посилався на те, що рішенням 2 сесії Заставнівської міської ради №75-2/2006 від 30 серпня 2006 року передано ОСОБА_6, ОСОБА_6 безоплатно у спільну сумісну власність земельні ділянки площею 0,1 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд та площею 0,0519 га для ведення особистого селянського господарства по вулиці Прутській, 4 в місті Заставна.

Вказане рішення прийнято з порушенням вимог земельного законодавства.

Передача земельних ділянок у власність відбулася за відсутності будь-якої документації, яка б підтверджувала розмір ділянок. Заставнівською міською радою не приймалося рішення про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 23 травня 2016 року в задоволенні позов відмовлено.

В апеляційній скарзі прокурор Прокуратури Чернівецької області просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Посилається на те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що по вулиці Прутській, 4 в місті Заставна розташоване нерухоме майно, що належить відповідачу на праві власності.

Земельна ділянка за вказаною адресою перебувала у правомірному користуванні спадкодавця та не перебувала у віданні територіальної громади. Площа, межі та функціональне призначення ділянки не змінювались.

Правовідносини, що виникли в даному спорі не мають суспільного, публічного інтересу.

Рішенням органу місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність прийнято з порушенням вимог земельного законодавства щодо порядку приватизації земельних ділянок. ОСОБА_6 є добросовісним набувачем земельної ділянки.

ОСОБА_5 або прокурор в її інтересах до суду з позовом з метою захисту її прав не зверталися.

Допущені органом місцевого самоврядування порушення при прийняття рішення не можуть бути підставою для повернення відповідачем земельної ділянки територіальній громаді.

З такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна.

Так, згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 122 ЗК України встановлено, що сільські, селищні, міські ради надають земельні ділянки у постійне користування юридичним особам із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно частин 1,3 статті 116 ЗК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і

комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно частин 1, 2, 6-9 стаття 118 ЗК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання.

Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення.

Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту «г» частини 3 статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно частини 1 статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Частиною першою статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

За змістом статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно частини 1 статті 50 Закону України «Про землеустрій» 22 травня 2003 року, N 858-IV проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок.

Відповідно до частини 1 статті 51 Закону проекти землеустрою щодо створення нових землеволодінь та землекористувань розробляються з метою обґрунтування розмірів і меж земельних ділянок з урахуванням вимог щодо раціонального використання та охорони земель.

Згідно частини 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року N 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням 2 сесії Заставнівської міської ради №75-2/2006 від 30 серпня 2006 року передано ОСОБА_8, ОСОБА_6 безоплатно у спільну сумісну власність земельну ділянку загальною площею 0,1519 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд і для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по вулиці Прутській, 4 в місті Заставна, а саме ОСОБА_6 0,04 га для обслуговування його частини будинку та господарських споруд, 0,0119 га для ведення особистого селянського господарства; ОСОБА_8 - 0,06 га для обслуговування будинку і 0,04 га для ведення особистого селянського господарства. Цим же рішенням зазначеним особам надано дозвіл на виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки (а.с.17 т.1).

На підставі вказаного рішення ОСОБА_6 були видані державні акти про право власності на вказані земельні ділянки серії ЯГ №443434 та серії ЯГ №443433 від 9 січня 2007 року (а.с.8,9 т.1).

З повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть вбачається, що ОСОБА_8 помер 22 вересня 2014 року (а.с.88-89 т.1).

Ухвалою судді Заставнівського районного суду Чернівецької області від 15 травня 2015 року ОСОБА_6 залучено до участі у справі в якості правонаступника відповідача ОСОБА_8 (а.с.99 т.1).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що рішення 2 сесії Заставнівської міської ради №75-2/2006 від 30 серпня 2006 року прийнято з порушенням вимог земельного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з свідоцтв про право на спадщину серії ВСХ №930787 та серії ВСХ №930786, що ОСОБА_6 та ОСОБА_8 успадкували житловий будинку з належними до нього будівлями та спорудами, які розташовані по вулиці Прутській, 4 в місті Заставна після смерті ОСОБА_9 (а.с.19 т.1).

Земельна ділянка на якій розташовані вищевказане нерухоме майно була надана покійному ОСОБА_9 в користування згідно рішення виконавчого комітету Заставнівської міської ради народних депутатів від 12 червня 1987 року (а.с.130 т.1).

Як вбачається з матеріалів справи спірні земельні ділянки ОСОБА_6 та ОСОБА_8 Заставнівською міською радою в користування не надавалися та з цими особами не укладалися договору оренди земельних ділянок.

Суд прийшов до помилкового висновку про те, що спірні земельні ділянки станом на 2006 рік не перебували у комунальній власності.

Так, відповідно до частин 1,2 статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності.

За таких обставин та відповідно до приписів статті 118 ЗК України Заставнівська міська рада могла прийняти рішення про передачу ОСОБА_6 та ОСОБА_8 у власність спірних земельних ділянок після розробки, погодження та розгляду проектів відведення цих земельних ділянок.

Як вбачається з матеріалів справи проектів відведення спірних земельних ділянок на момент прийняття рішення №75-2/2006 від 30 серпня 2006 року не було.

Суд помилково вважав, що сама по собі наявність рішення відповідного органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки громадянину, яке прийнято з порушенням вимог закону є умовою набуття права власності на земельну ділянку відповідачем та достатньою підставою для відмови в задоволенні позову.

Так, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (частина перша статті 126 ЗК України в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення.

Таку правову позицію Верховний Суд України висловив у своїх постановах від 23 жовтня 2013 року №6-83цс13 та №6-93цс13.

Помилковим є також висновок суду про те, що допущені органам місцевого самоврядування порушення земельного законодавства при прийнятті оспорюваного рішення не можуть бути підставою для повернення відповідачем земельної ділянки територіальній громаді відповідно до положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини.

До спірних правовідносин про витребування земельних ділянок із володіння набувачів та повернення їх у власність держави підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол, Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Перший протокол ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року й із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності обєктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), повязаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

У справі, яка переглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Так, Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є обєктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 ЗК України закріплює субєктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є субєктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є субєктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є субєктом права власності на землі державної власності.

З огляду на таке, положення частини першої статті 83, частини першої статті 84, статті 122 ЗК України, статей 1, 2, 6, 10 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, водні ресурси є обєктами права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, повязані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

За таких обставин у справі, рішення в якій переглядаються, «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора до суду з вимогою повернення спірних земельних дялянок у комунальну власність є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання передачі земель громадянам у приватну власність , а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення в комунальну власність землі, що незаконно вибула з такої власності.

В питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»).

ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в звязку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року).

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Таку правову позицію Верховний Суд України висловив в постановах від 11 травня 2016 року у справі № 6-2903 цс 15 та від 29 червня 2016 року у справі № 6-1376 цс 16.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач з грубими порушеннями вимог земельного законодавства набув право власності на спірні земельні ділянки.

За таких обставин результат розгляду судом першої інстанції позову прокурора по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов'язання.

Характерною особливістю кондиційних зобов'язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов'язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов'язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов'язання виникає за наявності таких умов:

1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред'явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондиція - позадоговірний зобов'язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові від 2 березня 2016 року у цивільній справі № №6-3090цс15.

Заставнівська міської ради, своїм рішенням незаконно відчужила земельну ділянку на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_8.

Оскільки рішення міської ради про відчуження спірної земельної ділянки підлягає скасуванню, то відсутні правові підстави збереження цього майна за відповідачем, а тому до спірних правовідносин, які виникли безпосередньо між власником майна і його володільцем необхідно застосувати положення статті 1212 ЦК України.

Враховуючи наведені вище обставини, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати рішення 2 сесії Заставнівської міської ради Чернівецької області №75-2/2006 від 30 серпня 2006 року про передачу ОСОБА_6, ОСОБА_8 безоплатно у спільну сумісну власність земельну ділянку загальною площею 0,1519 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд і для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по вулиці Прутській, 4 в місті Заставна, а саме ОСОБА_6 0,04 га для обслуговування його частини будинку та господарських споруд, 0,0119 га для ведення особистого господарства; ОСОБА_8 - 0,06 га для обслуговування будинку і 0,04 га для ведення особистого селянського господарства.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №443434, який виданий на імя ОСОБА_6 9 січня 2007 року, площею 0,0519 га, яка розташована по вулиці Прутській, 4 в місті Заставна для ведення особистого селянського господарства.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №443433, який виданий на імя ОСОБА_6 9 січня 2007 року, площею 0,10 га, яка розташована по вулиці Прутській, 4 в місті Заставна для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Зобовязати ОСОБА_6 повернути територіальній громаді міста Заставна, в особі Заставнівської міської ради Чернівецької області, земельну ділянку площею 0,0519 га, яка розташована по вулиці Прутській, 4 в місті Заставна для ведення особистого селянського господарства, яка була надана відповідачу у власність згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №443434 від 9 січня 2007 року та земельну ділянку площею 0,10 га яка розташована по вулиці Прутській, 4 в місті Заставна для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд яка була надана відповідачу у власність згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №443433 від 9 січня 2007 року.

Відповідно до правил статті 88 ЦПК України слід здійснити розподіл судових витрат.

Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» (далі - Закону) (в редакції чинний на момент подання до суду позовної заяви) встановлено розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати.

Підпунктом 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону встановлено розмір судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру 0,2 розміру мінімальної заробітної плати.

Підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у звязку з нововиявленими обставинами у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Згідно пункту 11 частини 1 Закону (в редакції чинний на момент подання до суду позовної заяви) від сплати судового збору звільняються органи прокуратури - при здійсненні своїх повноважень.

Відповідно до статті 8 «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 16 січня 2014 року № 719-VII установлено у 2014 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 1218 гривень.

З позовної заяви вбачається, що позивач просив визнати незаконним рішення органу місцевого самоврядування, недійними два державні акти на право власності на земельну ділянку, що є трьома вимогами немайнового характеру.

Також позивач просить повернути земельну ділянку територіальній громаді, що є вимогою майнового характеру.

Ставка судового збору за подання до суду позовної заяви складала 974 гривні 40 копійок.

Ставка судового збору за подання до суду апеляційної скарги на судове рішення складала 1071 гривня 84 копійки.

З мотивувальної частини рішення, вбачається, що колегія суддів приходить до висновку скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Органи прокуратури на момент подання до суду позовної заяви були звільнені від сплати судового збору, а тому звільнені від сплати такого збору за подання до суду апеляційної скарги.

Отже, з Заставнівської міської ради та ОСОБА_6 слід стягнути по 1023 гривні 12 копійок судового збору з кожного в дохід держави.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу прокурора Прокуратури Чернівецької області задовольнити.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 23 травня 2016 року скасувати.

Позов прокурора Прокуратури Чернівецької області до Заставнівської міської ради, ОСОБА_6 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсними державних актів, повернення земельних ділянок задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати рішення 2 сесії Заставнівської міської ради Чернівецької області №75-2/2006 від 30 серпня 2006 року про передачу ОСОБА_6, ОСОБА_8 безоплатно у спільну сумісну власність земельну ділянку загальною площею 0,1519 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд і для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по вулиці Прутській, 4 в місті Заставна, а саме ОСОБА_6 0,04 га для обслуговування його частини будинку та господарських споруд, 0,0119 га для ведення особистого господарства; ОСОБА_8 - 0,06 га для обслуговування будинку і 0,04 га для ведення особистого селянського господарства.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №443434, який виданий на імя ОСОБА_6 9 січня 2007 року, площею 0,0519 га, яка розташована по вулиці Прутській, 4 в місті Заставна для ведення особистого селянського господарства.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №443433, який виданий на імя ОСОБА_6 9 січня 2007 року, площею 0,10 га, яка розташована по вулиці Прутській, 4 в місті Заставна для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Зобовязати ОСОБА_6 повернути територіальній громаді міста Заставна, в особі Заставнівської міської ради Чернівецької області, земельну ділянку площею 0,0519 га, яка розташована по вулиці Прутській, 4 в місті Заставна для ведення особистого селянського господарства, яка була надана відповідачу у власність згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №443434 від 9 січня 2007 року та земельну ділянку площею 0,10 га яка розташована по вулиці Прутській, 4 в місті Заставна для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд яка була надана відповідачу у власність згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №443433 від 9 січня 2007 року.

Стягнути з Заставнівської міської ради Чернівецької області та ОСОБА_6 по 1023 (одній тисячі двадцять три) гривні 12 копійок судового збору з кожного в дохід держави.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: