Справа № 445/80/15 Головуючий у 1 інстанції: Постигач Б.А.
Провадження № 22-ц/783/859/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 14 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и л а:

12 січня 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд із вищезазначеним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що 25 вересня 2014 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно якого він під розписку передав ОСОБА_4 у позику грошові кошти у сумі 740 000,00 грн. під 4% в місяць з терміном повернення до 25 листопада 2014 року. До закінчення договору відповідачка зобов'язалася повернути разом з позиченими коштами в розмірі 740000,00 грн. і відсотки, що становлять 59 200,00 грн. Як гарантію своєчасного повернення коштів відповідачка надала довіреність, якою уповноважила його розпоряджатися автобусом марки «Мерседес Бенц» модель 350 Д, 1998 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, проте сам автобус залишився в її користуванні. Станом на 25.12.2014 року у відповідачки виникла заборгованість по даному зобов'язанню, яка становить 828 800,00 грн., що складається з 740000,00 грн. - основної суми боргу, 59200,00 грн. - відсотків за період з 25.09.2014 року по 25.11.2014 року, а також 29600,00 грн. - відсотки за період з 25.11.2014 року по 25.12.2014 року.Оскільки грошові кошти ОСОБА_4 добровільно не повертає, тому він звернувся за захистом своїх прав до суду.

Оскаржуваним заочним рішенням позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 828 800 грн. боргу за договором позики, а також 365 грн. судового збору.

Ухвалою суду від 05 листопада 2015 року заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Золочівського районного суду Львівської області від 14.07.2015 року ухваленому у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики залишено без задоволення.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_4. Вважає його необєктивним, ухваленим при неповному зясуванні і невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Судом помилково встановлено, що вона отримала від позивача згідно договору позики грошові кошти в сумі 740 000 грн. під 4% місячних до 25 листопада 2015 року, оскільки такі були нею отримані значно раніше, однак в подальшому вона з позивачем погоджувала суми боргу з урахуванням сплачених нею сум та подавала нові письмові розписки про збільшені суми боргу. Вважає, що в оскаржуваному рішенні суд мав би зазначити висновок про закінчення терміну дії чи недійсності попередніх договорів позики (розписок), оскільки договори позики періодично змінювалися. Відсутність такого висновку може мати для неї негативні наслідки, а саме повторність предявлення вимог щодо повернення неіснуючого боргу. Просить змінити рішення суду першої інстанції в описовій та мотивувальній частинах відносно обставин отримання нею коштів у борг та його виникнення; визнати недійсними договори позики, укладені між ОСОБА_2 та нею за період з травня 2013 року до вересня 2014 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка ОСОБА_4 не виконала свого зобов`язання про повернення позивачу суми позики і процентів за користування його коштами, отже порушене право ОСОБА_2 підлягає судовому захисту.

Судом першої інстанції встановлено, що згіднорозписки від 25.09.2014 року ОСОБА_4 отримала у позику від ОСОБА_2 740 000,00 грн. під 4 % в місяць. Строк позики два місяці, тобто до 25.11.2014 року і позичальник зобов'язалася повернути основну суму, а також відсотки .

Довіреністю від 04.07.2014 року стверджується, що ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_2 розпоряджатися від її імені належним їй автобусом марки «Мерседес Бенц» модель 350 Д 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Зазначений автомобіль ОСОБА_4 позивачу не передавала і він не знає де такий знаходиться.

Сума заборгованості розрахована виходячи з суми основного боргу, яка становить 740000,00 грн. та процентів за період з 25.09.2014 року по 25.12.2014 року, які становлять 88800,00 грн. ( 29600 х 3 місяці = 88800 грн.), а всього 828 800,00 грн.

Відповідачка під час розгляду справи в суді першої інстанції в судове засідання жодного разу не зявилась, хоча належним чином повідомлялась про час і місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладенню договору позики та його умов, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

На підтвердження укладеного договору позики, позивач представив суду першої інстанції копію розписки від 25.09.2014 року на суму 740 000,00 грн. під 4 % місячних до 25.11.2014 року, яка міститься в матеріалах справи (а.с. 4, 10).

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першоїстатті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Згідно частини першоїстатті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже, вказана норма містить імперативний припис виконувати зобов'язання належним чином, тобто вчинити дію, яка є об'єктом зобов'язання у точній відповідності до усіх елементів, які визначають зміст зобов'язання, за предметом, строком, способом та іншими елементами.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт подала копії розписок від: 25.05.2013 року на суму 360 000 грн. під 3 % місячних до 25.06.2014 року (виправлено на 24.06.2014 року); 24.12.2013 року на суму 558 900 грн. під 3 % місячних до 24.06.2014 року; 25.02.2014 року на суму 558 900 грн. під 4 % місячних до 25.06.2014 року; 25.02.2014 року на суму 603 790 грн. під 4 % місячних без терміну; 25.02.2014 року (виправлено на 25.03.2014 року) на суму 603 790 грн. під 4 % місячних без терміну; 25.06.2014 року на суму 676 250 грн. під 4 % місячних до 25.09.2014 року; 25.09.2014 року на суму 740 000 грн. під 4 % місячних до 25.11.2014 року. Зазначила, що кошти від позивача вперше отримала у травні 2013 року та в подальшому сума боргу погоджувалась між ними, з урахуванням сплачених нею сум, у звязку з чим між нею та позивачем складались нові розписки про збільшення суми боргу та «за взаємною згодою термін дії розписок продовжувався». Вказує, що сума основного боргу, а саме 740 000 грн. є остаточною та зазначена в розписці від 25.09.2014 року.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивач не спростував тверджень відповідачки щодо обставин отримання нею коштів у борг та виникнення суми боргу, і представив ( а.с. 105-108) оригінали розписок від:

25.02.2014 року (виправлено на 25.03.2014 року) на суму 603 790 грн. під 4 % місячних без терміну;

25.05.2013 року на суму 360 000 грн. під 3 % місячних до 25.06.2014 року (в тексті виправлено з 3600 000 грн. на 558 900 грн. та з 18000 грн. на 16 767 грн., з 25.05.2014 р. на 24.06.2014 року);

25.06.2014 року на суму 676 250 грн. під 4 % місячних до 25.09.2014 року (в тексті виправлено з 676 250 грн. на 740 000 грн., з 24050 грн. на 29600 грн., з 81150 грн. на 59200 грн., з 25.09.2014 р. на 25.11.2014 р.);

25.09.2014 року на суму 740 000 грн. під 4 % місячних до 25.11.2014 року (в тексті виправленог з 676250 грн. на 740000 грн.).

Апелянтом не оспорюється загальна заборгована сума, яка становить 828 800 грн. (740 000 грн. + (29600 х 3 місяці - проценти)) та яка стягнута в користь позивача оскаржуваним рішенням.

Незазначення в рішенні першої інстанції обставин отримання відповідачем коштів у борг до 25 вересня 2014 року не вплинуло на правильність ухваленого рішення.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду, оскільки суд вірно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно зясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення районного суду Львівської області від 14 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_6