У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Амеліна В. І., Остапчука Д. О.,

Гончара В. П., Попович О. В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, правонаступником якої є ОСОБА_4, до ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Яремчанського міського нотаріального округу Питлюк В. І., про визнання договору дарування недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 10 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, у якому зазначала, що у квітні 2013 року під час розгляду справи за її позовом до ОСОБА_5 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та зняття його з реєстрації, їй стало відомо про те, що 01 листопада 2008 року між нею та відповідачем, який є її онуком, укладено не договір довічного утримання, який вона мала на увазі, підписуючи вказаний договір, а договір дарування квартири АДРЕСА_1 міської ради Івано-Франківської області. Посилаючись на те, що ОСОБА_5 ввів її навмисно в оману, замовчавши суть правочину, при укладанні якого їй не було роз'яснено суть та наслідки договору, а через поганий зір, похилий вік та стан здоров'я вона не могла прочитати те, що підписує, просила визнати недійсним договір дарування квартири від 01 листопада 2008 року, укладений між нею та відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом Яремчанського міського нотаріального округу Питлюком В. І., зареєстрований у реєстрі за № 3915.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 20 квітня 2015 року до участі у справі залучено правонаступника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 10 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 вересня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалені у справі судові рішення просить скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що правонаступник позивача у суді не довела обставин, на які посилалась остання на обґрунтування своїх вимог, оскільки позивач, звернувшись до нотаріуса з проханням посвідчити угоду, бажала укласти саме договір дарування, а не договір довічного утримання, договір підписаний сторонами, зміст договору їй було роз'яснено нотаріусом. Наданими доказами правонаступник позивача не підтвердила, що позивач помилялася щодо характеру договору. Оспорюваний договір дарування відповідає приписам ст. ст. 215, 717-719 ЦК України.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 01 листопада 2008 року за договором дарування ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 міської ради Івано-Франківської області.

Згідно з п. п. 4, 5 вказаного договору дарувальник свідчив про те, що укладання цього договору не пов'язане із виконанням обдаровуваним будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника зараз або в майбутньому; сторони підтвердили, що укладання договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які стосуються дарування

Одночасно нотаріусом роз'яснено сторонам наслідки укладення вказаного договору, зокрема, положення ст. ст. 229, 230, 231, 233, 234, 235, 717, 721, 727 ЦК України, ст. 65 СК України.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилалась на те, що підписуючи оспорюваний договір, сподівалась, що відповідач буде її доглядати та надавати матеріальну допомогу, наміру дарувати вказану квартиру, яка є її єдиним житлом, позивач не мала.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до ст. ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 та ст. ст.203і717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15, від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2087цс15 та від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1364цс15 та за змістом ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, на порушення приписів ст. ст. 212-214, 303 ЦПК України суди на зазначене уваги не звернули, належної оцінки обставинам, на які посилалась ОСОБА_3, та доводам правонаступника позивача щодо відсутності в останньої волевиявлення на безоплатну передачу у власність ОСОБА_5 належної їй квартири (оскільки вона є особою похилого віку, у зв'язку із травмою ноги потребувала сторонньої допомоги, іншого житла позивач не мала) не надали та не врахували, що укладаючи спірний договір, вона помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем, після оспорюваного договору продовжувала проживати у квартирі, сплачувати за житлово-комунальні послуги й отримувала пенсію за вказаним місцем проживання до своєї смерті.

Не з'ясувавши всіх обставин, що передували укладенню зазначеного договору дарування, та залишивши поза увагою доводи як самої ОСОБА_3 так і її правонаступника ОСОБА_4, суди дійшли передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Порушення судами при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу вимог ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 10 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О. П. Касьян

Судді: В. І. Амелін

В. П. Гончар

Д. О. Остапчук

О. В. Попович