Справа № 369/6140/16-ц Головуючий у І інстанції Ковальчук Л. М.
Провадження № 22-ц/780/6417/16 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 46 07.12.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

7 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Сушко Л.П., Фінагєєва В.О.,

за участю секретаря: Волинець Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Київської області на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 вересня 2016 року у справі за позовом керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3, про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки із незаконного володіння,

у с т а н о в и л а:

У травні 2016 року керівник Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі ГУ Держгеокадастру у Київській області звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 28 травня 2008 року ОСОБА_3 була власником земельної ділянки площею 0,9997 га для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області. 16 липня 2014 року вона відчужила вказану земельну ділянку ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу й приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Дудкіна Н.В. прийняла рішення державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 14493071.

Посилаючись на те, що в управлінні Держгеокадастру Києво-Святошинського району Київської області відсутні документи про реєстрацію державного акту на право власності на земельну ділянку та документація із землеустрою щодо її відведення, а також вказавши, що спірна земельна ділянка по опису меж фактично не могла межувати із земельною ділянкою суміжного землекористувача за періодом часу набуття їх у власність, прокурор просив скасувати рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень, на підставі якого зареєстровано право приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_2

Крім того, спірна земельна ділянка вибула з власності держави за відсутності рішення уповноваженого органу та з порушенням вимог чинного законодавства, а тому наявні усі правові підстави для її витребування з незаконного володіння відповідача на користь держави у порядку ст. ст. 388, 396 ЦК України.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 вересня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, перший заступник прокурора Київської області подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення у повному обсязі не відповідає.

Судом встановлено, що згідно даних державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 була власником земельної ділянки площею 0,9997 га, для ведення особистого селянського господарства, в адміністративних межах Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, яку вона придбала за договором купівлі-продажу від 29 лютого 2008 року № 1-432.

16 липня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В. за реєстровим № 1673, згідно з яким третя особа продала, а відповідач купив земельну ділянку площею 0,9997 га, розташовану на території Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, надану для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_2

Як вбачається зі змісту цього договору, спірна земельна ділянка належить продавцю на підставі вищевказаного державного акту про право власності на земельну ділянку, виданого 28 травня 2008 року Управлінням земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі Київської області, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю, на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 84 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацією права власності від 16 липня 2014 року, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 24, а дані щодо вказаної земельної ділянки внесено до Державного земельного кадастру, що підтверджується витягом № НВ-014 з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, виданим Управлінням Держземагентства у Києво-Святошинському районі Київської області 9 липня 2014 року, згідно якого відомості про обмеження у використанні земельної ділянки, встановлені Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року, не зареєстровані (а.с.13-14).

На виконання вимог ст. 182 ЦК України право власності на земельну ділянку було зареєстровано за відповідачем у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення приватного нотаріуса Дудкіної Н.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 14493071.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності заявлених позовних вимог, а саме: ненадання прокурором належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених у позові обставин.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилом ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до незаконно володіючої цим майном особи (у разі відсутності між ними зобов'язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем.

Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (ч. 1 ст. 388 ЦК України).

Відповідно до принципу диспозитивності (ст. 11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб із зазначених ними підстав та в межах заявлених ними вимог (ст. 31 ЦПК України).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції на підставі поданих позивачем доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), правильно застосувавши положення цивільного закону, дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та її витребування із незаконного володіння відповідача з огляду на те, що прокурором не доведено незаконність набуття ОСОБА_3 у власність земельної ділянки площею 0,9997 га для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області та її подальше відчуження на користь ОСОБА_2

Судом правильно враховано, що матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що спірна земельна ділянка перебувала у власності держави і вибула у власність ОСОБА_3 поза волею її розпорядника, як і не містять підтвердження того, що третьою особою не проводилась реєстрація державного акту на право власності на земельну ділянку у встановленому законом порядку.

Окрім копії державного акту на право власності на земельну ділянку, договору купівлі-продажу та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно прокурором не надано й судом не здобуто доказів, якими б обґрунтовувались позовні вимоги.

Проте, як на підставу у відмові в задоволенні позову керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі ГУ Держгеокадастру у Київській області суд першої інстанції послався на порушення встановленого ст. 257 ЦК України трирічного строку звернення до суду та наявність заяви відповідача про застосування строків позовної давності, що за правилами ст. 267 ЦК України суд визнав також підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до роз'яснень, які надані у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог, суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на зазначене увагу не звернув, у порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України ухвалив рішення про відмову в задоволенні позову з підстав його недоведеності та спливу позовної давності, не врахувавши, що ці підстави для відмови в задоволенні позову є самостійними і застосовуються окремо одна від одної.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з підстав недоведеності позовних вимог із одночасним застосування строку позовної давності, не відповідає матеріалам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову лише за недоведеністю позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 вересня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області за недоведеністю позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Л.П. Сушко

В.О. Фінагєєв