Справа № 188/247/13-ц
Провадження № 2/188/262/2015
24 червня 2016 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області в складі головуючого судді Бурди П.О.,
при секретарі Брагін А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Петропавлівка матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та розподіл сумісно нажитого майна та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,
11.02. 2013 року ОСОБА_1 (далі позивачка) звернулася суду з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач) про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя (т.1, а.с.1), який 09.10.2013 року змінила (т.1, а.с.87).
В обґрунтування зміненого позову зазначала, що проживала з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з кінця 1996 року по серпень 2003 року та протягом цього часу вони вели спільне господарство та придбали спільне майно.
В період з 16.08.2003 року по 15.02.2010 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням суду. Спільне проживання припинене перед розірванням шлюбу.
У зв'язку із виниклими обставинами між позивачкою та відповідачем сумісне володіння та користування спільним майном неможливе.
Посилаючись на ч.4 ст.65, ст.ст.70,71 Сімейного кодексу (далі СК) України, ст.365 Цивільного кодексу (далі ЦК) України позивачка просила встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу з 1997 року по 2003 рік, визнати квартиру з господарськими будівлями і спорудами за адресою: квартира АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю та поділити спільне майно у вигляді цієї квартири та спільне майно, зазначене у акті опису майна від 18.02.2010 року.
У жовтні 2013 року відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом до позивачки (т.1, а.с.44-45) про поділ майна подружжя.
Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 10.11.2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та розподіл сумісно нажитого майна задовольнити частково.

Розділене в натурі спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2.

У зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду, сторони подали апеляційні скарги і справа 19.02.2016 року була направлена до апеляційного судуДніпропетровської області.

Ухвалою від 21.04.2016 року справа повернута до Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області для винесення додаткового рішення та усунення недоліків до 10.05.2016 року.

До Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області справа надійшла 14.06.2016 року.

В резолютивній частині рішення дійсно відсутні рішення суду за позовними вимогами первісного позову про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання спільною сумісною власністю майна у вигляді квартири АДРЕСА_1 та поділ майна у вигляді цієї квартири.

Згідно з п.1 ч.1 ст.220 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.

Сторони, повідомлені належним чином, в судове засідання не зявились, однак відповідно до ч.3 ст.220 ЦПК України їх присутність не є обов'язковою.

Вивчивши матеріали цивільної справи, суд встановив, що з приводу позовних вимог первісного позову про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання спільною сумісною власністю майна у вигляді квартири АДРЕСА_1 та поділ майна у вигляді цієї квартири сторони подавали докази і давали пояснення, однак судом не ухвалено рішення.

Судом встановлено, що сторони проживали разом без реєстрації шлюбу з 1997 року по серпень 2003 року.

Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, позивачка вказала мету, з якою просила встановити цей факт - намір захистити свої майнові права на набуте за час спільного проживання з відповідачем майно, яке вона вважає спільним.

В розумінні ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю (далі КпШС) України в редакції 1969 року спільним майном подружжя визнається те майно, яке нажите під час шлюбу. Крім того, нормами України не передбачено можливість визнання набутого майна спільною сумісною власністю з підстав визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу.

Враховуючи, що в період з 1997 року по 16 серпня 2003 року діяли КпШС України та Закон України «Про власність», сам лише факт проживання сторін однією сім'єю не є підставою для визнання за позивачкою права спільної сумісної власності на майно, оскільки за нормами вказаних законів спільною сумісною власністю визнається лише майно, нажите подружжям за час шлюбу, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, майно осіб, що ведуть фермерське господарство.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 р. №5, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту не повязується з наступним вирішенням спору про право. Суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. При цьому встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах може мати місце, якщо такі відносини виникли до 08 липня 1944 року і тривали до смерті (пропажі без вісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадського стану. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають.

Аналізуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування ст.74 Сімейного кодексу (далі СК) України, за нормами якого спір з приводу майна, набутого за час фактичних шлюбних стосунків підлягає вирішенню в порядку позовного провадження, оскільки цей кодекс набрав чинності лише 01 січня 2004 року, тобто на час існування між сторонами таких відносин закону, який би надавав право на визнання такого факту, не було.

Відповідно до ст.58 Конституції України Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Тому задоволення вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з 1997 року по 16 серпня 2003 року на підставі норм Сімейного Кодексу України є неможливим.

Не підлягає задоволенню і повязана з вказаною вимогою позовна вимога про поділ між сторонами квартири АДРЕСА_1, оскільки вона придбана не в період шлюбу між сторонами, а до його реєстрації , що вбачається з копії нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири, укладеного 03.07.2003 року між продавцем ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_2, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно у вигляді цієї квартири КП Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації 16.07.2003 року за відповідачем, копії яких додано до зустрічного позову (т.1, а.с.54, 55). Суд відкидає як доказ права власності позивачки на вказану квартиру надану нею копію розписки продавця ОСОБА_3 про отримання грошових коштів в сумі 10000 гривень за продану квартиру від позивачки (т.1, а.с.195), оскільки вона не вказала правових підстав виникнення у неї права власності на квартиру, покупцем якої був відповідач, а не позивачка.

В п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 04.10.91 року, із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 13 від 25.12.92 року, № 15 від 25.05.98 року, містяться розяснення, що згідно зі статтями 16 і 17 Закону України "Про власність", коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв'язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім'ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно.

Отже, позивачка вправі вимагати не визнання права власності на частину купленої відповідачем квартири, а відшкодування своїх затрат на її купівлю.

Враховуючи встановлені судом обставини та висновки, зроблені судом у мотивувальній частині рішення від 10.11.2016 року з посиланням на норми матеріального права, у зазначених позовних вимогах слід відмовити.

На підставі викладеного, ст.58 Конституції, ст.22 КПшС України, керуючись ст.ст.3, 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215, 223, 234, 256, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна у вигляді квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю та розподілу сумісно нажитого майна у вигляді квартири АДРЕСА_1 відмовити.

Додаткове рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на додаткове рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ОСОБА_4