У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Хопти С.Ф.,
Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулось до суду з указаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог указувало на те, що 24 липня 2002 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит в сумі 12 609 дол. США та зобов'язався повернути вказану суму до 22 липня 2005 року й сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Зобов'язання ОСОБА_6 за вказаним кредитним договором, були забезпечені шляхом укладення 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «Aкцент-Банк» договору поруки, у зв'язку з чим вони є солідарними відповідачами за пред'явленим до стягнення боргом.

В порушення умов кредитного договору від 24 липня 2002 року ОСОБА_6 свої зобов'язання належним чином не виконав, що стало підставою для звернення банку до суду.

З огляду на зазначене ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_6 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 24 липня 2002 року у розмірі 90 963 дол. 63 центи США, що еквівалентно 726 799 грн 37 коп. та солідарно з ПАТ «Акцент-банк», ОСОБА_6 на свою користь заборгованість у розмірі 10 тис. грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2015 року, в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить указані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Судами встановлено, що між ОСОБА_6 та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір № 098/V про відкриття картрахунку і обслуговування платіжної карти від 17 липня 2002 року.

24 липня 2002 року було укладено додаткову угоду до договору № 098/V про відкриття картрахунку і обслуговування платіжної карти від 17 липня 2002 року про встановлення кредитного ліміту VISA-SERVICE.

Відповідно до умов договору банк зобов'язався надати ОСОБА_6 кредит у розмірі 12 609 дол. США зі сплатою відсотків у розмірі 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 22 липня 2005 року.

Вимоги до відповідача ОСОБА_6 були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ «Акцент-Банк» договору поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року, відповідно до якого останній зобов'язався солідарно з боржником відповідати перед банком за виконання зобов'язань за кредитним договором, розмір відповідальності 10 тис. грн. Строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом п'яти років.

Позивач посилався на те, що у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_6 умов кредитного договору виникла заборгованість, яка, станом на 18 червня 2012 року склала 92 215 дол. 19 центів США, з яких: 7 955 дол. 75 центів США - заборгованість за кредитом, 13 995 дол. 15 центів США - заборгованість по процентах за користування кредитом, 70 264 дол. 29 центів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Крім того, судами установлено, що рішенням Краснолуцького міського суду Луганської області від 31 травня 2005 року, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позовних вимог ЗАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_6 до ЗАТ КБ «Приватбанк», ОСОБА_7, ЗАТ з іноземними інвестиціями «Запорізький автомобілебудівний завод» про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля з використанням банківського кредиту задоволені.

Під час розгляду зазначеної справи було встановлено, що за спірні кредитні кошти було придбано автомобіль, фактичним покупцем та користувачем якого був ОСОБА_8, у зв'язку із чим судом було визнано частково недійсним кредитний договір, укладений між ЗАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_6 від 17 липня 2002 року на видачу кредитного ліміту у вигляді непоновлювальної кредитної лінії в розмірі 12 609 дол. США на придбання автомобіля в частині отримувача кредиту, та визнано таким отримувачем ОСОБА_8

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що рішенням Краснолуцького міського суду Луганської області від 31 травня 2005 року, яке набрало законної сили, укладений 17 липня 2002 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 кредитний договір був визнаний недійсним в частині особи, що отримала кредит, та визнано таким не останнього, а іншу особу - ОСОБА_8, який був фактичним покупцем та користувачем автомобіля, придбаного за кредитні кошти, у зв'язку із чим відмовив у задоволенні відповідних позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_6 та ПАТ «Акцент-Банк».

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ погоджується із висновком судів попередніх інстанцій в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_6, оскільки, розглядаючи справу в цій частині, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, у зв'язку із чим рішення судів у вказаній частині відповідають вимогам щодо їх законності та обґрунтованості.

Проте, з висновками судів попередніх інстанцій в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ«Акцент-Банк» про стягнення заборгованості погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають з огляду на наступне.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Однак, відповіднодо ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі ст. 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за ч.ч. 1 і 2 ст. 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (ст. 17) або ГПК України (ст.ст. 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» судам роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-745цс15 від 1 липня 2015 року, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості, суди попередніх інстанцій зазначеного не врахували, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи та допустили порушення норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині.

Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 340 ЦПК України судове рішення підлягає скасуванню в касаційному порядку із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду з підстав, визначених ст.ст. 205 і 207 цього Кодексу.

За таких обставин, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2015 року та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2015 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованостіпідлягає скасуванню з підстав, передбачених ч. 1 ст. 340 ЦПК України, із закриттям провадження у справі в указаній частині.

Керуючись ст.ст. 336, 340 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2015 року скасувати в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості, провадження у справі в указаній частині закрити.

В іншій частині рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:В.І. Журавель
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко
С.П. Штелик