01 липня 2016 року м. Мукачево Справа №303/2156/16-ц
2/303/1229/16 Номер рядка стат. звіту - 45
Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
в складі: головуючого судді Кость В.В.
при секретарі Немеш Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Мукачево цивільну справу
до відповідача (1) ОСОБА_2
до відповідача (2) ОСОБА_3
про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання їх такими, що втратили право користування квартирою №30, яка розташована по вул. Маргітича, 49 в м. Мукачево Закарпатської області (надалі Квартира).
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач є власником Квартири. У вказаній Квартирі зареєстровані відповідачі, які по місцю реєстрації не проживають, їх місце перебування позивачу невідоме. Реєстрація відповідачів перешкоджає позивачу вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю, а також створює для неї незручності щодо сплати комунальних послуг за кількістю зареєстрованих осіб у Квартирі.
Позивач та її представник на судовий розгляд справи не зявилися, натомість від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без їх участі, при цьому позовні вимоги підтримала у повному обсязі та не заперечила щодо винесення заочного рішення суду (а.с. 20).
Відповідачі (1), (2) в судове засідання повторно не зявилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили, а тому суд розглянув справу на підставі наявних у ній доказів.
Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.
Згідно з даними договору купівлі-продажу від 25.02.2015 року та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.02.2015 року №34156871, Квартира належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а.с. 5-6, 7).
Реєстрація відповідачів у Квартирі підтверджується довідкою ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» від 25.02.2016 року та листом начальника Мукачівського МВ ГУ ДМС України в Закарпатській області від 20.04.2016 року (а.с. 8, 12).
Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом п. 3 частини другої ст. 15 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право.
За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.
Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.
У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».
Виходячи з міжнародно-правових зобовязань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.
Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».
З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися.
З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).
Частиною другою п. 15 пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Таким чином, гарантуючи захист власності, закон надає власнику законодавчу можливість вимагати усунення будь-яких порушень його прав.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства свідчать про те, що реєстрація відповідачів (1), (2) у Квартирі, за умови документально підтвердженого права власності позивача на даний обєкт нерухомості, перешкоджає їй вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому вказані правомочності є абсолютними, непорушними та гарантованими законом.
Отже, вимога за предметом позову у повній мірі відповідає законодавчо встановленому способу захисту порушеного права (ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України), яке не визнається відповідачами (1), (2).
Як встановлено по справі, позивач є власником Квартири у встановленому законом порядку, тому має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю згідно з положеннями ст. 318 Цивільного кодексу України, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в ній інших осіб.
Волевиявлення власника майна за предметом позовних вимог спрямоване на усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Такі вимоги слід вважати правомірними, оскільки вони в повній мірі узгоджується з тими правомочностями, які передбачається цивільно-правовим інститутом права приватної власності (ст.ст. 316, 318 Цивільного кодексу України).
При вирішенні даного спору, суд також враховує позицію Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 16.01.2012 по справі за позовом ОСОБА_38, ОСОБА_39 до ОСОБА_37, відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Комсомольського МВ ГУ МВС України в Полтавській області про усунення перешкод у користуванні власністю. Так в вказаному судовому акті, Верховний Суд України вказав, що аналіз норм ст. 16, 319, 324 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Частиною другою ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення.
Вказана позиція Верховного Суду України є обовязковою для суду першої інстанції, при розгляді даної справи, оскільки фактичні обставини по ній, у повній мірі відповідають обставинам по справі, яка переглядалася Верховним Судом України в порядку, передбаченому пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України.
Поряд з цим, будь яких фактичних даних, які б свідчили про позбавлення позивача права власності на Квартиру, чи наявності у відповідачів (1), (2) права на користування нею, матеріали справи не містять. У позивача виникають незручності щодо вільного володіння своїм майном через те, що в Квартирі зареєстровані відповідачі.
Враховуючи вищевказані обставини справи, з огляду на їх узгодженість з нормами Конституції України, позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування Квартирою підлягають задоволенню.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 41, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 8, 10, 11, 14, 57-60, 212-215, 223, 224-228, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд,
1. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити.
2. Усунути ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, м. Мукачево, вул. Желізняка, 7 Закарпатської області) перешкоди у користуванні власністю, шляхом визнання ОСОБА_2, (ІНФОРМАЦІЯ_2) та ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3), такими, що втратили право користування квартирою №30, що знаходиться за адресою: м. Мукачево, вул. Маргітича, 49.
3. Стягнути із ОСОБА_2, (ІНФОРМАЦІЯ_2) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, м. Мукачево, вул. Желізняка, 7 Закарпатської області) суму 275,60 грн. (двісті сімдесят пять гривень 60 коп.) у відшкодування судових витрат.
4. Стягнути із ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, м. Мукачево, вул. Желізняка, 7 Закарпатської області) суму 275,60 грн. (двісті сімдесят пять гривень 60 коп.) у відшкодування судових витрат.
5. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя В.В. Кость