У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Касьяна О.П., Дербенцевої Т.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 07 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 10 лютого 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором №KGXRRX06510202 від 21 лютого 2007 року, посилаючись на те, що на підставі умов зазначеного кредитного договору, позивачем було надано відповідачу кредит в сумі 2712 гривень 00 копійок на строк 24 місяці, з умовами сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 1,0% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту.

Зазначає, що відповідач не виконує взятих на себе зобов'язань по поверненню кредиту та сплаті відсотків, станом на 16 грудня 2013 року заборгованість за вказаним кредитним договором складає 21265 гривень 28 копійок.

Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 25 лютого 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 15 квітня 2014 року зазначене рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня 2014 року рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 25 лютого 2014 року та рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 15 квітня 2014 року скасовано та передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 07 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 10 лютого 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі скаржник ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 07 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 10 лютого 2015 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, ознайомившись із запереченнями на касаційну скаргу, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили із того, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Положеннями ст. 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч.ч. 1 ст. 259 ЦК України).

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій було встановлено, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт), які були додані позивачем до позовної заяви та пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не містять підпису відповідача, при цьому позивач не надав належних та допустимих доказів того, що вказані Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору №KGXRRX06510202 від 21 лютого 2007 року.

Враховуючи зазначене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин загального трирічного строку позовної давності, про застосування яких просить відповідач (а.с. 50).

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду України від 11 лютого 2015 року (справа №6-240цс14), від 10 червня 2015 року (справа №6-698цс15), від 04 листопада 2015 року (справа №6-1926цс15).

При цьому, твердження скаржника про те, що у заяві позичальника міститься підпис останнього у графі ознайомлення із Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» («Стандарт») є безпідставними, оскільки у вказаній заяві від 21 лютого 2007 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

Відповідно до положень ст. ст. 261, 530, 631 ЦК України, у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом всього часу - до закінчення строку виконання останнього зобов'язання вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись в залежності від закінчення строку сплати кожного із щомісячних платежів, що узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного суду України від 06 листопада 2013 року (справа №6-116цс13).

У ч. 2 ст. 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Судовий наказ відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Ураховуючи, що судовий захист позивача на стягнення заборгованості по договору кредиту міг бути реалізований як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу, як особливої форми судового рішення, тому подання ПАТ КБ «Приватбанк» заяви про видачу судового наказу, в порядку, передбаченому розділом II ЦПК України, перериває позовну давність.

Відповідно до постанови відділу державної виконавчої служби Добровеличківського районного управління юстиції від 21 липня 2008 року, судовий наказ Добровеличківського районного суду м. Києва №2н-45/2008 від 25 лютого 2008 року, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості по кредитному договору від 21 лютого 2007 року, з розрахунком станом на 13 лютого 2008 року, виконаний повністю, заборгованість сплачена 18 липня 2008 року.

Враховуючи зазначене, а також беручи до уваги розрахунок заборгованості, наданий стороною позивача, 18 липня 2008 року відбулось дострокове погашення кредиту, а тому на підставі умов укладеного між сторонами кредитного договору, нарахування відсотків за користування кредитом та комісії за обслуговування кредиту повинно здійснюватись до 18 липня 2008 року.

Відтак, перебіг позовної давності щодо вимог про сплату процентів та комісії по вказаному кредитному договору за період користування кредитними коштами, а саме з 13 лютого 2008 року (дата розрахунку заборгованості за судовим наказом) по 18 липня 2008 року (дата погашення кредиту), закінчився 18 липня 2011 року.

Відповідно до положень ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Посилання в касаційній скарзі на те що відповідач у 2012 році частково сплачував кредитну заборгованість, що свідчить про переривання строку позовної давності, оцінюються судом критично, з огляду на те, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Згідно положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Розглядаючи спір та переглядаючи спір в апеляційному порядку суди попередніх інстанцій вірно встановили фактичні обставини по справі, надали їм належну правову оцінку, правомірно застосували норму права, яка застосовується до даних правовідносин, обґрунтовано та законно дійшли висновку про залишення позову без задоволення.

Касаційна скарга висновків судів попередніх інстанцій не спростовує.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судом першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст.ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 07 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 10 лютого 2015 року відхилити.

Рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 07 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 10 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

О.П.Касьян

Т.П.Дербенцева