Справа №2/359/913/2016

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
5 квітня 2016 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі
головуючого судді Саган В.М.,
при секретарі Степаненко А.О.
розглянувши у відкритому засіданні в м. Борисполі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Хрещатик» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-
Представник позивача ОСОБА_5 в судове засідання не з"явився. Надав до суду заяву про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові, проти заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідач в судове засідання повторно не з'явилась, про день, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, відповідно до ст. 74 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності та заперечень щодо позову не надходило, а тому суд прийняв рішення про заочний розгляд відповідно до ст.ст. 224, 225 ЦПК України, оскільки представник позивача проти такого порядку не заперечував.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.
Відповідно до вимог статей 1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду.
Частиною 1 ст. 11 Цивільно-процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільну справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Судом встановлено, що 04.02.2010 року між ПАТ КБ «Хрещатик» та ТОВ «Терра-ДС 1» був укладений кредитний договір № 2-47/1-10, відповідно до якого позичальнику було надано кредитні кошти в сумі 26555574, 00 гривень зі строком повернення до 04.02.2013 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом: 20% річних починаючи з 04.02.2010 по 28.02.2011р.р.; 18% річних починаючи з 01.03.2011 по 30.11.2012 р.р.; 14,75% річних починаючи з 01.12.2012 по 30.11.2013 р.р., 8% річних починаючи з 01.12.2013 по 28.02.2014 р.р. (а.с.17-25, 27-28,29,30).
28.07.2014 року у звязку з укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договору дарування вказаної земельної ділянки, було укладено Додатковий договір №3 до Договору іпотеки 2-47/1-03 від 04.02.2010, відповідно до якого було замінено Іпотекодавця на ОСОБА_1 (а.с.38-41). Відповідні зміни були внесені в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (а.с.42-43).
Відповідно до розрахунку заборгованості (а.с.16) станом на 02.02.2016 року за ТОВ «ТЕРРА-ДС 1» рахується заборгованість за договором кредиту в загальній сумі 28014512, 45 грн., яка складається з: суми заборгованості за кредитом 26555574,00 грн.;сума заборгованості за відсотками за період з 01.04.2012 року по 28.02.2014 року - 1458938,45 грн.
Судом встановлено, що на цей час Позичальник заборгованість не погашає та продовжує ухилятися від виконання зобовязання за договором. 22.04.2013 року та 21.01.2016 року Позичальнику та Відповідачу надсилалися досудові вимоги (а.с.45, 47).
У відповідності до вимог ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Як вбачається з положень ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утримуватися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Згідно вимог ст.ст. 526, 530, 611, 612 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не пропустив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором.
Відповідно до положень ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.
Відповідно до положень ст. ст. 546, 549, 551 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням та задатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути сума, рухоме та нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно п.п. 4.1.1 Договору Іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання Боржником основного зобов'язання, іпотеко держатель має право реалізувати задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Згідно з ч.1ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.
Відповідно до ч.6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.
Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки
Згідно ст. 35 Закону України «Про іпотеку»у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Згідно зі ст. 33 Закону України «Про іпотеку»у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Пунктом 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року визначено, що з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.
У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимогіпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом.
Пунктом 6.3. розділу 6. «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя» Договору іпотеки передбачене право Іпотекодержателя прийняти у власність предмет іпотеки у разі настанні передбачених договором випадків які надають Іпотекодержателю право на задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки.
Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що застереження в іпотечному договору про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати, зокрема, передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.
Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог Іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.
Враховуючи вищезазначене, позовні вимоги Позивача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за Банком на майнові права на земельну ділянку, яка складає предмет іпотеки не суперечать чинному законодавству та передбаченим способам судового захисту порушених прав.
При цьому статтею 133 Земельного кодексу України визначено, що заставодержателем земельних ділянок сільськогосподарського призначення та прав на них (оренди, емфітевзису) можуть бути лише банки.
Статтею 83 Земельного кодексу України передбачено, що юридичні особи (засновані громадянами України або юридичними особами України) можуть набувати у власність земельні ділянки для здійснення підприємницької діяльності у разі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами.
Статтею 15 перехідних положень Земельного кодексу України встановлено, що до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2017 року, не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами.
Таким чином, мораторій поширюється лише на землі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (Код КВЦПЗ 01.01. за Класифікацією видів цільового призначення земель, затвердженої Наказом Державного комітету із земельних ресурсів від 23.07.2010 № 548.
Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району Київської області від 04.12.2009 року за вихідним №1875, вищевказана земельна ділянка не є земельною ділянкою, виділеною в натурі (на місцевості) взамін земельної частки (паю), а придбана на підставі договору купівлі-продажу від 09.11.2006 року.
За таких обставин, набуття Банком права власності на земельну ділянку, яка становить предмет іпотеки не буде суперечити чинному законодавству.
З огляду на вищенаведені обставини, суд прийшов до висновку про задоволення вимог позивача в повному обсязі.
На підставі наведеного та керуючись ст. 10, 60, 88, 208, 209, 212- 215, 218, 223,224-230, 294 ЦПК України, суд, -
Позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Хрещатик» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки - задовольнити.
За рахунок ринкової вартості предмета іпотеки, визначеної згідно висновку про вартість майна, 01 лютого 2015 року суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Бізнеспартнери», у сумі 766 400, 00 гривень частково задовольнити вимоги ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ХРЕЩАТИК» щодо погашення боргу за Кредитним договором № 2-47/1-10 від 04 лютого 2010 року, в сумі заборгованості 766 400 гривень, зокрема вимог щодо сплати частини процентів у сумі 766 400 гривень.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем до апеляційного суду Київської області в загальному порядку.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем до апеляційного суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя