Головуючий суду 1 інстанції - Пелих О.О.
Доповідач - Єрмаков Ю.В.
Справа № 431/1094/16-ц
Провадження № 22ц/782/676/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2016 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого - Єрмакова Ю.В.,

суддів : Романченко В.О., Карташова О.Ю.,

за участю секретаря - Подрябінкіна Я.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 17 травня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИЛА :

В березні 2016 року позивач ОСОБА_3звернулася до суду з вказаним позовом, після уточнення якого остаточно просила визнати за нею право власності на нерухоме майно - бригадний будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 868 кв.м.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що відповідачу належить бригадний будинок з ганком, альтанкою, гаражем та складом загальною площею 868 м2. Вона домовилась з ОСОБА_4 про купівлю належного їй бригадного будинку, при цьому сплатила відповідну суму його вартості, проте остання відмовилася повертати їй грошову суму, отриману за будинок і належним чином реєструвати права власності за нею. Оскільки право власності набувається на підставах, що не заборонені законом вважала, що за таких обставин має право на судовий захист, у зв'язку з чим просила задовольнити позов.

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 17 травня 2016 року позов задоволено. Суд вирішив визнати за ОСОБА_3 право власності на нежитлову будівлю бригадний будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

03 серпня 2016 року ОСОБА_2 , як особа, яка не брала участь у справі, звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій вказав, що вказаним рішенням порушуються його права, як засновника ТОВ «Проїждже», ангар для зберігання сільгосптехніки та бригадний будинок, який є предметом позову позивача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_4 є майном колишнього КСП «Правда», яке при реорганізації КСП перейшло до ТОВ «Проїждже» та належить його учасникам, зокрема і йому, як співвласнику, у зв'язку з чим просив рішення суду скасувати, постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В судове засідання сторони, тобто ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не з'явилися, судом були виконані дії щодо повідомлення сторін про день та час розгляду справи відповідно до ст.74 ЦПК України. Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилась, була повідомлена телефонограмою про час та місце розгляду справи, також на сайті Апеляційного суду Луганської області було розміщено оголошення про час та місце розгляду справи, оскільки згідно матеріалів справи позивач ОСОБА_3 зареєстрована на непідконтрольній території, розгляд справи неодноразова відкладався, зокрема і за клопотанням відповідача ОСОБА_4, яка вказувала на знаходження на лікарняному, але підтверджуючих ці обставини документів надано не було, у зв'язку з чим судова колегія вважає за можливим розглянути справу за відсутності цих осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, апелянта, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право:

1) постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін;

2) скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду має бути законним та обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно з законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності зі ст.214 ЦПК України Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як вбачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи дані вимоги закону виконані не були.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у повному обсязі визнав позовні вимоги і визнання позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, для задоволення позовних вимог є законні підстави, а відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, у зв'язку чим дійшов висновку про обґрунтованість вимог.

Проте до таких висновків суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального права.

У статті 55 Конституції України закріплено положення про те, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а ч.2 ст. 124 Конституції України передбачає що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають в державі.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спор щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з вимогами ст. 2 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України.

Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Виходячи з встановленого ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного процесу, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як вбачається із тексту позовної заяви після її уточнення, ОСОБА_3 були заявлені вимоги тільки про визнання права власності на нежитлову будівлю бригадний будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вона домовилась з ОСОБА_4 про купівлю належного їй бригадного будинку, при цьому сплатила відповідну суму його вартості, проте остання відмовилася повертати їй грошову суму, отриману за будинок і належним чином реєструвати права власності за нею.

Тобто, між сторонами було укладено договір купівлі - продажу вказаного нерухомого майна, але позивач відмовляється від реєстрації вказаного договору, на що посилається позивач, як на підставу звернення до суду з вказаним позовом.

Вказані обставини підтверджуються договором купівлі-продажу вказаного спірного майна, укладеного 25.02.2016 року.

При цьому, позовних вимог про визнання правочину (договору купівлі-продажу) на підставі якого, як вважає позивач, у нього виникло право власності на зазначену вище нежитлову будівлю бригадний будинок у встановленому законом порядку нею заявлено не було.

В силу ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Суд першої інстанції, розглядаючи позовні вимоги в межах заявленого позову не звернув уваги на те, що згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Як вбачається із тексту позовної заяви, позивач зазначає, що ним було придбано вказане спірне нерухоме майно у відповідача за 90 000 грн., нотаріально оформити правочин не має можливості, оскільки відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однак, при розгляді справи суд першої інстанції на зазначені положення закону уваги не звернув та не врахував, що право власності на спірну нежитлову будівлю у позивача, з урахуванням обставин викладених позивачем в тексті позовної заяви, може виникати на підставі придбання за договором купівлі-продажу, який на час розгляду справи в суді у встановленому законом порядку дійсним визнаний не був і з такими вимогами позивач до суду у встановленому законом порядку не звертався.

Судом в межах заявлених позовних вимог, не розглядалися обставини придбання позивачем у відповідача нежитлової будівлі.

Отже, без вирішення питання про визнання договору купівлі-продажу спірної нежитлової будівлі дійсним, на підставі якого відповідно до зазначених вище норм права виникає право власності на спірну нежитлову будівлю, визнання за позивачем права власності є передчасним.

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що рішення суду слід скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову в зв'язку з необґрунтованістю заявлених у встановленому законом порядку по даній справі позовних вимог без попереднього вирішення питання про визнання правочину купівлі-продажу вказаної спірної будівлі дійсним. При скасуванні рішення суду з зазначених підстав апеляційний суд вважає також недоцільним робити аналіз іншим доводам апеляційної скарги, так як вони можуть стати предметом розгляду справи при зверненні позивача до суду з позовом у встановленому законом порядку.

Згідно зі ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин відповідно п.1,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції повинно бути скасовано з постановленням нового рішення про відмову у задоволені позову.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 313, 314, 317 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 17 травня 2016 року скасувати, постановити нове рішення, яким у позовних вимогах ОСОБА_3 відмовити.

Рішення апеляційного суду Луганської області набирає чинності негайно, може бути оскаржено до касаційної інстанції - Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту проголошення.

Головуючий Єрмаков Ю.В.

Судді : Карташов О.Ю.

Романченко В.О.