Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 липня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Національної школи суддів України про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу за касаційною скаргою Національної школи суддів України на рішення апеляційного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року,

встановила:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним вище позовом, в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ ректора Національної школи суддів України № 98-к від 13 травня 2015 року; поновити її на посаді начальника відділу науково-методичного забезпечення діяльності судів загальною юрисдикції з 15 травня 2015 року та стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 39 107 грн 25 коп.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що за наказом від 23 листопада 2011 року № 165-к вона була прийнята на посаду начальника відділу науково-методичного забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції Національної школи суддів України. 16 березня 2015 рокувона отримала лист-повідомлення за підписом ректора про скорочення посади, яку вона обіймає, у зв'язку із затвердженням структури та штатного розпису Національної школи суддів України на 2015 рік.

Вказувала, що їй було запропоновано посаду старшого наукового співробітника відділу науково-методичного забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції та бібліотечно-видавничої діяльності Національної школи суддів України та попереджено про звільнення після перебігу двомісячного терміну у разі відмови від запропонованої посади.

Вона відмовилась від запропонованої посади і на підставі наказу від 13 травня 2015 року № 98-к її було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

На її думку, вищевказаний наказ є незаконним, оскільки роботодавець не виконав вимог трудового законодавства та не запропонував їй всі наявні вакантні посади, які може займати працівник, з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду тощо, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Натомість їй було відмовлено у наданні інформації щодо вакантних посад і в той же час відповідачем оголошено конкурс на заміщення шести посад.

Зі змісту наказу вбачається, що для заміщення посад провідного наукового співробітника, старшого наукового співробітника, молодшого наукового співробітника наявність наукового ступеня не вимагається. Наявність наукового ступеня як додаткової кваліфікаційної вимоги стосується лише посади головного наукового співробітника відділу науково-методичного забезпечення підготовки суддівського корпусу.

Зазначала, що має науковий ступінь кандидата юридичних наук, вчене звання доцента, значний досвід роботи у Верховному Суді України, понад 50 наукових праць, понад 30 років педагогічного стажу роботи у вищих навчальних закладах, але посада головного наукового співробітника їй запропонована не була. Запропонована ж посада старшого наукового співробітника не відповідає рівню її кваліфікації.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ ректора Національної школи суддів України від 13 травня 2015 року № 98-К.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу науково - методичного забезпечення діяльності суддів загальної юрисдикції з 15 травня 2015 року.

Стягнуто з Національної школи суддів України на користь ОСОБА_1 середньомісячну заробітну плату з вирахуванням обов'язкових платежів за час вимушеного прогулу у розмірі 80 793 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі Національна школа суддів України, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що за відсутності відмови від зайняття посади, яка відповідає освіті, досвіду та кваліфікації позивача, у відповідача були відсутні підстави для надання пропозицій щодо інших вакантних посад. При цьому не було отримано доказів про те, що позивач будь-яким чином засвідчила свою відмову від пропозиції відповідача протягом двох місяців з дня попередження про вивільнення.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, виходив із того, що на час вивільнення позивача із займаної посади в Національній школі суддів України були наявні шість вакантних посад, проте всупереч вимогам трудового законодавства відповідачем було запропоновано позивачу лише одну посаду із цих шести посад.

Проте погодитись з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна.

Судом установлено, що з 23 листопада 2011 року ОСОБА_1 займала посаду начальника відділу науково-методичного забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції Національної школи суддів України, що підтверджується наказом від 23 листопада 2011 року № 165-К.

На початку 2015 року в Національній школі суддів України відбулася реорганізація відповідно до затвердженої штатної чисельності, у зв'язку із чим відбулася ліквідація окремих структурних підрозділів відповідача, у тому числі і відділу науково-методичного забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції.

ОСОБА_1 листом Національної школи суддів України від 16 березня 2015 року було повідомлено про те, що посада, яку вона займає, буде скорочена у зв'язку із затвердженням структури та штатного розпису на 2015 рік та запропоновано посаду старшого наукового співробітника відділу науково-методичного забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції та бібліотечно-видавничої діяльності, що передбачена штатним розписом на 2015 рік.

Після закінчення двомісячного терміну з дня отримання цього попередження у разі відмови від запропонованої посади ОСОБА_1 підлягає звільненню.

Відомості щодо погодження ОСОБА_1 на вказану пропозицію чи відмову від неї в матеріалах справи відсутні, отже, вона не дала згоду на її зайняття.

Наказом № 98-К від 13 травня 2015 року ОСОБА_1 була звільнена із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до положень ст. 49-2 КЗпП України Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Власник є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 1 квітня 2015 року № 6-40цс15, від 1 липня 2015 року № 6-491цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, врахував, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

У даній справі відповідач належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування позивача, запропонувавши їй посаду старшого наукового співробітника відділу науково-методичного забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції та бібліотечно-видавничої діяльності Національної шкоди суддів України, що передбачена штатним розписом на 2015 року.

Натомість ОСОБА_1 протягом двох місяців з дня попередження про вивільнення будь - яким чином не засвідчила свою відмову від пропозиції відповідача.

За таких обставин, суд дійшов правильного висновку про те, що за відсутності посади, яка відповідає освіті, досвіду та кваліфікації ОСОБА_1, то підстав для надання їй пропозицій щодо інших вакантних місць у відповідача не було.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, невірно витлумачив норми матеріального права, не врахував наведене вище, та дійшов помилкового висновку про те, що звільнення позивача відбулося з порушення норм трудового законодавства.

Таким чином, апеляційний суд, безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, припустився помилки у застосуванні матеріального та процесуального закону.

Ураховуючи викладене, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 336, ст. 339, п. 4 ч. 1 ст. 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Національної школи суддів України задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року скасувати, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

В.А. Черненко

С.П. Штелик