Справа № 322/446/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2016 року смт. Новомиколаївка

НОВОМИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ

у складі: головуючого судді Шиш А.Б.

при секретарі Вишняк Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Новомиколаївка цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту народження дитини,

в с т а н о в и в :

Заявниця ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту народження дитини, в якій вказує, що 27 жовтня 2015 року на території проведення антитерористичної операції в м. Донецьк Донецької області вона народила дитину. За фактом народження дитини їй Донецьким клінічним територіальним медичним об'єднанням Міністерства охорони здоров'я Донецької Народної ОСОБА_2 27 жовтня 2015 року було видано медичне свідоцтво про народження, яке не має юридичної сили на території України. Встановлення вказаного факту їй необхідне для здійснення реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану народження дитини, що буде законним з позиції українського законодавства.

Заявниця ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилася, в адресованій суду заяві просить справу розглянути у її відсутність.

Представник заінтересованої особи Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Новомиколаївського районного управління юстиції у Запорізькій області в судове засідання не з'явився. В адресованій суду заяві заінтересована особа просить справу розглянути у відсутність її представника.

Вивчивши матеріали справи суд доходить до наступних висновків.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

Відповідно до частини першої статті 2571 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника.

У контексті визначення того, які райони та населені пункти Донецької та Луганської областей є тимчасово окупованою територією України для цілей застосування зазначених норм ЦПК України, суд зауважує, що статтею 3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" чітко закріплено, що тимчасово окупованою територією є ОСОБА_2 Крим та м. Севастополь. Натомість Постанова Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 252-УІІІ "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями" не містить чіткого та вичерпного переліку назв населених пунктів Донецької та Луганської областей, які визнаються тимчасово окупованою територією України.

Враховуючи те, що норми статті 2571 ЦПК України спрямовані на забезпечення прав осіб, які проживають на території, де не здійснюють діяльність органи державної реєстрації актів цивільного стану, для застосування цієї норми тимчасово окупованими територіями Донецької та Луганської областей суд вважає населені пункти, визначені розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 1085 "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення". Цей нормативно-правовий акт містить чіткий перелік населених пунктів Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади (у тому числі органи реєстрації актів цивільного стану) тимчасово не здійснюють свої повноваження, що фактично і зумовлює необхідність застосування передбаченого статтею 2571 ЦПК України порядку встановлення фактів народження та смерті.

Вказаним розпорядженням до тимчасово окупованої території віднесено, зокрема, м. Донецьк Донецької області.

На підтвердження народження дитини заявниця ОСОБА_1 надала медичне свідоцтво про народження № 590/905, видане 27 жовтня 2015 року Донецьким клінічним територіальним медичним об'єднанням Міністерства охорони здоров'я Донецької Народної ОСОБА_2, згідно якого заявниця ОСОБА_1 27 жовтня 2015 року народила дитину чоловічої статі, який народився один, живонароджений, другий за рахунком, в м. Донецьк Донецької області.

При вирішенні питання про належність та допустимість вказаного доказу суд виходить із наступного.

Належними, відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України, є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом частини першої цієї статті є докази, одержані в порядку, встановленому законом.

Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної ОСОБА_2 Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справі, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права,. зокрема висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia", "Ila§cu and Others v. Moldova and Russia"), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ суд розуміє в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення.

Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи "намібійський виняток" у справі "Кіпр проти Туреччини", ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території.

Тому документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток, беруться до уваги судом та оцінюються разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозвязку.

Таким чином надане заявницею медичне свідоцтво про народження суд визнає належним та допустимим доказом.

У зв'язку з вищевказаним, суд вважає доведеним факт народження ОСОБА_1 27 жовтня 2015 року дитини чоловічої статі, який народився один, живонароджений, другий за рахунком, в місті Донецьк Донецької області.

Відповідно до ч. 4 ст. 2571 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Таким чином заява підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 10, 60, 213, 215, 257, 2571 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту народження дитини задовольнити.

Встановити факт народження дитини чоловічої статі, який народився один, живонароджений, другий за рахунком, 27 жовтня 2015 року в м. Донецьк Донецької області, у матері ОСОБА_1, громадянки України, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішення підлягає негайному виконанню проте може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя А.Б.Шиш