Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Амеліна В.І., Касьяна О.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, третя особа: управління Держземагенства у Вишгородському районі Київської області, про визнання недійсним розпорядження, державного акту на право власності на земельну ділянку, договору дарування земельної ділянки та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 26 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 01 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року позивачка ОСОБА_4 звернулась до суду із зазначеним позовом, який неодноразово уточнювала, посилаючись на те, що є власником земельної ділянки площею 0,12 га, що знаходиться на території Гаврилівської сільської ради Вишгородського району Київської області, однак користуватись своєю земельною ділянкою їй перешкоджає відповідачка ОСОБА_5, яка є власником сусідньої земельної ділянки і самовільно захопила у позивача частину земельної ділянки приблизно площею 0,06 га, встановила паркан, позбавила позивачку права користування земельною ділянкою.

Зазначала, що вона отримала земельну ділянку у власність 31 серпня 2006 року, а відповідачка ОСОБА_5 08 вересня 2006 року, а тому оформлення земельної ділянки ОСОБА_5 відбувалось із вже оформленого права власності земельної ділянки позивачки із встановленими межами земельної ділянки.

Крім того, договір дарування земельної ділянки від 25 червня 2012 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, вчинений відповідачем під впливом обману, адже на той час тривали судові спори у Вишгородському районному суді щодо даної земельної ділянки, але дарувальник ОСОБА_5 під час підписання договору ввела в оману, що судового спору щодо земельної ділянки, а також прав третіх осіб, як у межах, так і за межами України, немає.

Враховуючи зазначене позивачка просила суд визнати частково недійсним розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 02 червня 2006 року № 310 в частині передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_5 та державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 08 вересня 2006 року, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована на території Гаврилівської сільської ради Вишгородського району Київської області, виданий ОСОБА_5, та скасувати його державну реєстрацію; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 25 червня 2012 року, площею 0,12 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована на території Гаврилівської сільської ради Вишгородського району Київської області, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі № 2-1129, зобов'язати відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 усунути перешкоди позивачці у користуванні її земельною ділянкою, шляхом знесення металевого паркану та надання можливості належним чином користуватись земельною ділянкою.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 26 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 01 жовтня 2015 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі скаржник, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, просить скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 26 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 01 жовтня 2015 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_4

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, ознайомившись із поданими запереченнями, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачка не надала доказів порушення її прав саме відповідачами, оскільки накладення земельних ділянок сторін відбувається внаслідок зміщення чотирьох сусідніх ділянок.

Відповідно до ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до положень ч.1 ст. 15, ч.2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений ч.2 ст. 16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судами встановлено, що відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи № 3060/14-41 від 10 липня 2014 року, земельна ділянка, яка належить ОСОБА_4 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 31 серпня 2006 року серія НОМЕР_3, яка розташована на території Гаврилівської сільської ради Вишгородського району Київської області накладається на інші сусідні земельні ділянки. Фактичне розташування земельних ділянок ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не відповідають відомостям які містяться в матеріалах справи, зокрема каталогам координат поворотних точок меж земельних ділянок. Всі чотири земельні ділянки зміщені в сторону, внаслідок чого відбулося накладання земельних ділянок по фактичному використанню на земельні ділянки, які перебувають у приватній власності відповідно до правовстановлюючих документів.

Враховуючи зазначене, правильним є висновок судів попередніх інстанцій, що позивачкою не доведено порушення її права власності на земельну ділянку саме з боку відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Згідно положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 11 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

При цьому, посилання скаржника на те, що договір дарування земельної ділянки, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, є таким, що укладений під впливом обману, а тому на підставі ст. 230 ЦК України підлягає визнанню недійним, є безпідставними, з огляду на те, що правочин, укладений під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на його вчинення є оспорюваним правочином, а тому наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, та сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Розглядаючи справу та переглядаючи її в апеляційному порядку, суди попередніх інстанцій вірно встановили фактичні обставини по справі, надали їм належну правову оцінку, правомірно застосували норму права, яка застосовується до даних правовідносин, обґрунтовано та законно дійшли висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст.ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 26 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 01 жовтня 2015 року відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 26 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 01 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

В.І.Амелін

О.П. Касьян