Ухвала

іменем україни

14 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Київського національного університету імені Тараса Шевченка до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Міністерство оборони України, про стягнення заборгованості за проживання в гуртожитку та виселення, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - на рішення апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року Київський національний університет імені Тараса Шевченка звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що, починаючи з 1995 року між Київським національним університетом імені Тараса Шевченка та Міністерством оборони України було укладено ряд договорів та додаткових угод до них про підготовку спеціалістів, за якими для проживання офіцерів, офіцерів-слухачів та членів їх сімей університет передав Міністерству оборони України блок-секції в гуртожитку АДРЕСА_1 сім'ї військовослужбовців мали проводити оплату особисто в бухгалтерію університету в розмірі, встановленому за згодою сторін договору. ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на підставі вищезазначених договорів у 1999 році заселилися до кімнат НОМЕР_1 цього гуртожитку.

За умовами укладених договорів Міністерство оборони України зобов'язувалося до кінця 2011 року виселити сім'ї військовослужбовців, звільнених у запас, та передати вивільнені кімнати студентському гуртожитку № 11. Посилаючись на те, що з 01 січня 2012 року університет не має жодних договірних відносин з Міністерством оборони України, позивач просив виселити відповідачів із займаних кімнат та стягнути з них суму боргу за весь період проживання у гуртожитку у сумі 51 933 грн 22 коп.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 11 березня 2014 року, позов задоволено.

Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на користь Київського національного університету імені Тараса Шевченка заборгованість за проживання в гуртожитку у сумі 51 933 грн 32 коп.

Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 з кімнат НОМЕР_1 гуртожитку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою колегії суддів судової плати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 листопада 2014 року задоволено частково касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_7

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 березня 2014 року скасовано у частині вирішення позову про стягнення заборгованості, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції; в іншій частині судові рішення залишено без змін.

Останнім рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 червня 2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2016 року скасовано рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 червня 2015 року, позовні вимоги про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на користь Київського національного університету імені Тараса Шевченка заборгованість із оплати за проживання у сумі 47 553 грн 32 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - просить скасувати рішення апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2016 року, залишити в силі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 червня 2015 року, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).

Стягуючи солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на користь Київського національного університету імені Тараса Шевченка заборгованість із оплати за проживання у сумі 47 553 грн 32 коп., апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку відповідно до ст. ст. 10, 60, 212, 303, 304 ЦПК України, а також врахувавши обставини справи, правильно виходив із доведеності та обґрунтованості вказаних позовних вимог.

На обґрунтування свого висновку суд зазначив, що умовами додаткової угоди до договору про підготовку спеціалістів від 22 грудня 1997 року, яка укладена 19 серпня 2009 року між КНУ ім. Т. Шевченка й Міністерством оборони України, передбачено, що розмір оплати за проживання в гуртожитку згідно з калькуляцією визначається на підставі наказу ректора. У разі якщо строк дії договору закінчився, а особа, що заселена в гуртожиток на підставі такого договору, продовжує користуватися майном і отримувати послуги, на неї покладається обов'язок сплачувати за його користування в розмірах, у строки та в порядку, що були визначені договором, строк якого закінчився.

Так, наказом ректора Університету від 30 грудня 2009 року № 871-32 із 01 січня 2010 року оплата за проживання для категорії мешканців, до якої належать позивачі, встановлена у розмірі 282 грн на місяць за ліжко-місце; наказом від 11 травня 2011року № 365-32 із 01 червня 2011 року оплата за проживання для категорії мешканців, до якої належать позивачі, встановлена у розмірі 402 грн на місяць за ліжко-місце, що згідно з додатковою угодою є підставою для зміни розміру оплати за проживання в гуртожитку.

На підставі наявних у справі доказів суд установив, що відповідачі попереджалися належним чином про зміну розміру оплати за проживання в гуртожитку.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи про порушення апеляційним судом вимог ст. 304 ЦПК України, а також, що відповідачі у справі є неналежними відповідачами, оскільки таким має бути Міністерство Оборони України з урахуванням договірних відносин між ним та Університетом; що відповідачі не повідомлялися про зміну вартості проживання за одне ліжко-місце, висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України воно підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

М.В.Дем'яносов

А.В.Маляренко