УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.,

суддів: Завгородньої І.М., Попович О.В.,

СавченкоВ.О., Ситнік О.М., розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ № 10017/0106 філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки,

за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 05 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 15 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ № 10017/0106 філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України»)звернулося до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Посилалося на те, що 13 червня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 укладено Кредитний договір № 2650, згідно з яким останньому було надано кредит в сумі 100 000,00 грн. під 19,7 % річних строком на 120 місяців, зі строком остаточного повернення не пізніше 12 червня 2018 року. Банк повністю виконав свої зобов'язання, надав зазначені в договорі кошти ОСОБА_4 З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 13 червня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 укладено договір нерухомого майна за № 2650, відповідно до якого відповідачем було передано в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме нежитлову будівлю, магазин загальною площею 266,3 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 266,3 кв. м.

Посилаючись на те, що внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 05 серпня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 1 188 272 грн. 18 коп., з яких за тілом кредиту 757 683 грн. 52 коп., за відсотками 263 414 грн. 44 коп., пеня по основному боргом 48 444 грн. 10 коп., пеня за відсотками 27 510 грн. 57 коп., 3 % річних за основним боргом 19 915 грн. 65 коп., 3 % річних за відсотками 6221 грн. 48 коп., втрати від інфляції по основному боргу 40721 грн. 93 коп. та втрати від інфляції по відсоткам 24 360 грн. 49 коп., позивач просив у рахунок погашення вказаного боргу звернути стягнення на предмет іпотеки встановивши початкову ціну реалізації предмета іпотеки 1 410 360 грн. 00 коп, в тому числі ПДВ, що визначена на підставі Звіту про оцінку майна проведену 05 грудня 2013 року ПП «Експерт-Рівне-Консалт», визначивши спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Також позивач просив суд надати йому право на подання та отримання в будь-яких установах, підприємствах, організаціях, а також бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на нерухоме майно, та нотаріусів будь-яких документів (копії, дублікати, витяги з державних реєстрів, довідки), необхідних для продажу нежитлової будівлі, магазину загальною площею 266,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та на період реалізації предмета іпотеки передати його в управління банку у порядку ст. 34 Закону України «Про іпотеку». Разом з тим позивач керуючись п.3.3.5 та 4.3 Договору іпотеки нерухомого майна від 13 червня 2008 року та ст. 7 Закону України «Про іпотеку», просить стягнути з відповідача на його користь витрати на проведення експертної оцінки в розмірі 1 700 грн 00 коп. та витрати понесені на оплату судового збору, в розмірі 3 654 грн.

У процесі розгляду справи позивачем неодноразово збільшували позовні вимоги, відповідно до останньої заяви про збільшення розміру позовних вимог від 05 січня 2016 року позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки нерухомого майна від 13 червня 2008 року за № 2650, а саме: магазин загальною площею 266,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з метою погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором № 2650 від 13 червня 2008 року, розмір якої становить 2 575 270 грн. 93 коп., яка складається з тілу кредиту 757 683 грн. 52 коп., нараховані та несплачених відсотків 476 877 грн. 44 коп, пеня за основним боргом 417 408 грн. 22 коп., пеня по відсотках 284 270 грн 04 коп, 3 % річних по основному боргу 45 989 грн 35 коп., 3% річних за відсотками 25 990 грн 78 коп., втрати від інфляції 567 051 грн 58 коп.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 05 січня 2016 року залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 15 березня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Як установлено судами та вбачається з матеріалів справи, 13 червня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ № 10017/0106 філії - Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 2650, за умовами банк зобов'язався надати позичальнику на умовах договору кошти в розмірі 1000000,00 грн., а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 1 000 000,00 грн., а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 19,70 % річних, комісійні винагороди та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором (пункт 1.1. кредитного договору). Відповідно до пункту 1.2. кредитного договору, кредит надається на 120 місяців з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 12 червня 2018 року на споживчі цілі. У пункті 1.5 кредитного договору сторони визначили, що позичальник зобов'язується щомісячно до 25 числа місяця, наступного за звітним, проводити погашення кредиту рівними частинами в сумі 8 333 грн. та сплачувати проценти, нараховані банком на залишок заборгованості за кредитом (щомісячно не пізніше останнього робочого дня місяця видачі кредиту), шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань починаючи з 01 липня 2008 року на відповідні рахунки позичальника, відкриті у Рівненському обласному управлінні ВАТ «Ощадбанк». Останній платіж в рахунок погашення кредиту та сплати нарахованих банком процентів провести не пізніше 12 червня 2018 року.

На забезпечення виконання вимог за кредитним договором між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 13 серпня 2008 року було укладено договір іпотеки нерухомого майна № 2650, а саме: нежитлової будівлі, магазину загальною площею 266,3 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

З матеріалів справи вбачається, що позивач належним чином виконав свій обов'язок щодо надання грошових коштів (кредиту) у розмірі та на умовах, встановлених кредитним договором.

ОСОБА_4 своїх договірних зобов'язань за вказаним вище кредитним договором належним чином не виконував, не повертав кредитних коштів у порядку, спосіб та строк, встановлені договором, внаслідок чого, станом на 04 січня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 2 575 270 грн. 93 коп., яка складається: із суми заборгованості за кредитом 757 683 грн. 52 коп., нарахованих та несплачених відсотків за користування позикою 476 877 грн 44 коп, нарахованої та несплаченої пені по основному боргу 417408 грн 22 коп, нарахованої та несплаченої пені по відсотках 417 408 грн. 22 коп., три відсотки річних за прострочену заборгованість за основним боргом 45 989 грн 35 коп, три відсотки річних за прострочену заборгованість з відсотків 25 990 грн 78 коп, втрат від інфляції за рахунок несвоєчасної сплати кредиту 56 7051 грн 58 коп. Розрахунок заборгованості сторонами не оспорювався.

Судом також установлено, що у зв'язку з невиконанням умов кредитного договору, в серпні 2014 року банк звернувся до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з позовною заявою про солідарне стягнення заборгованості.

Заочним рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 16 березня 2015 року у справі № 564/1773/14-ц позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ № 10017/0106 філії - Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитом - задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ № /0106 філії - Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 1 494 884 грн. 85 коп. Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 29 липня 2015 року рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 16 березня 2015 року в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_5 та в частині солідарного стягнення судових витрат з ОСОБА_5 скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. Рішення суду в частині стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_4 в розмірі 1 494 884 грн. 85 коп. набрало законної сили.

В ході розгляду справи встановлено, що виконавчий лист на виконання рішення від 16 березня 2015 року у справі № 564/1773/14-ц позивачем не отримувався з власної ініціативи та до примусового виконання не пред'являвся, жодних дій щодо виконання рішення вчинено не було, незважаючи на те що у межах розгляду цивільної справи ухвалою Костопільського районного суду від 18 листопада 2014 року задоволено заяву ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ №10017/0106 філії Рівненського обласного управління AT «Ощадбанк» про забезпечення позову та накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, яке належить на праві власності ОСОБА_4, яке може бути реалізоване під час примусового виконання рішення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що банком не надано жодних доказів на підтвердження неможливості виконання рішення та те, що одночасне стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки є неправильним, дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог.

Проте з указаними висновками судів погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Виникнення, зміна чи припинення іпотечних правовідносин, зокрема, підстави та процедура звернення стягнення на предмет іпотеки, врегульовані Законом України «Про іпотеку».

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (ст. 1 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно з положеннями ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником такого майна на час укладення іпотечного договору.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3і 4 ЦПК).

Суди на вказані норми матеріального права до умови договору уваги не звернули.

При ухвалені оскаржуваного рішення судом не було також враховано, що позивач звернувся з позовними вимогами до суду 06 серпня 2014 року, а з позовною вимогою про стягнення заборгованості 05 серпня 2014 року. Як встановлено судом, заборгованість за кредитним договором не сплачується з 30 липня 2013 року.

Разом із тим суди не звернули уваги на те, що банк на час звернення з даним позовом до суду визначив, що ОСОБА_4 маючи заборгованість в розмірі 1 188 271,18 грн не сплачував коштів на виконання умов договору, допустив прострочену заборгованість, чим порушив умови договору.

Відповідно до п. 3.1.4 Договору іпотеки передбачено, що іпотеко держатель має право, зокрема, звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання зобов'язання за кредитним договором або цим договором, в тому числі: при несплаті або частковій сплаті у встановлені відповідно до Кредитного договору строки суми кредиту, та/або при несплаті або частковій сплаті суми процентів, та/або при несплаті або частковій сплаті суми комісійних винагород, та/або при несплаті або частковій сплаті штрафних санкцій, збитків, та/або в разі невиконання зобов'язань, що визначені цим договором.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявления відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК України).

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов Кредитного договору щодо своєчасного погашення кредиту, сплати нарахованих процентів та інших обов'язкових платежів, АТ «Ощадбанк», як кредитор та іпотекодержатель, скористався своїм правом на повернення кредитних коштів та обрав спосіб захисту порушеного права шляхом звернення до суду з позовом про звернення стягнення на Предмет іпотеки, який належить на праві власності Іпотекодавцю, який є відмінною особою від Позичальника. При цьому наявність рішення про стягнення кредитної заборгованості з Позичальника не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов'язання.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Отже, наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення статей 213, 214 ЦПК Українина зазначене уваги не звернув, не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню. Крім того, не з'ясував, чи є докази для арешту майна та докази його попередньої вартості.

Суд апеляційної інстанції у порушення вимог статей 303, 315 ЦПК Україниналежним чином не перевірив доводів апеляційної скарги та дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тому з метою забезпечення своєчасного розгляду справи та вирішення спору між сторонами колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає за можливе скасувати рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 05 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 15 березня 2016 року з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

КасаційнускаргуПублічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» задовольнити частково.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 05 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 15 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.І. Євтушенко

Судді: І.М. Завгородня

О.В.Попович

В.О.Савченко

О.М. Ситнік