УХВАЛА

іменем україни

6 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

ЧерненкоВ.А., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Київської міської ради, третя особа - Головне управління юстиції в м. Києві, про визнання заповітів та свідоцтв про право на спадщину недійсними, визнання недійсним та незаконним рішення міської ради, визнання недійсним та скасування державного акта на право приватної власності на землю, визнання права власності в порядку спадкування, відшкодування майнової та моральної шкоди

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що після смерті останнього члена його родини, його рідної тітки ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, залишилась спадщина у вигляді 1/4 частини жилого будинку та земельна ділянка, розташовані по АДРЕСА_1, майно у цьому жилому будинку та родинні коштовності й заощадження в Ощадбанку України. У листопаді 2011 року ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 18 листопада 2011 року, видане державним нотаріусом Восьмої київської державної нотаріальної контори на підставі заповіту, посвідченого Десятою київською державною нотаріальною конторою 13 червня 1997 року.

Зазначав, що після смерті ОСОБА_7 - баби, ОСОБА_8 - діда, ОСОБА_9 - його тітки, спадкові справи не заводились, тому вважав, що документи, які були надані ОСОБА_4 для прийняття спадщини, є сфальсифікованими після смерті ОСОБА_6 На думку позивача ОСОБА_4, ОСОБА_5 є такими, що у незаконний спосіб набули вищезгадане майно.

З урахуванням уточненої позовної заяви позивач просив визнати недійним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 10 червня 1986 року, визнати недійсним заповіт ОСОБА_9 від 3 жовтня 1990 року, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане на ім'я на ОСОБА_4 від 31 березня 1994 року, визнати недійсним заповіт ОСОБА_6 від 13 червня 1997 року, посвідчений державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 30 січня 1996 року, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 18 листопада 2011 року, видане державним нотаріусом Восьмої київської державної нотаріальної контори Чернієнко В.Ю., визнати за позивачем право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 на спадкове майно, а саме: жилий будинок по АДРЕСА_1, сарай, майно в будинку, земельну ділянку, заощадження, родинні коштовності після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 тітки ОСОБА_6, яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових справ після смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 своєї матері ОСОБА_7 на Ѕ частини майна, та в свою чергу на Ѕ частини майна після смерті свого чоловіка ОСОБА_8, яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав після смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_8, визнати незаконним рішення Київської міської ради народних депутатів від 13 травня 1999 року № 238/339 у частині надання ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,1 га для обслуговування жилого будинку, господарських будівель у спільну сумісну власність з ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_12, визнати недійсним та скасувати державний акт на право приватної власності на землю, виданий на ім'я ОСОБА_4, на підставі рішення Київської міської ради народних депутатів від 13 травня 1999 року № 238/339, визначити, що частка ОСОБА_6 в праві спільної сумісної власності на присадибну земельну ділянку загальною площею 0,1 га по АДРЕСА_1, становила 2/4.

Також ОСОБА_3 просив визнати за ним в порядку спадкування за законом право власності на 2/4 частини земельної ділянки загальною площею 0,1 га для обслуговування жилого будинку, господарських будівель, яка розташована в АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_6 на підставі державного акта на право приватної власності на землю, виданого на підставі рішення Київської міської ради від 13 травня 1999 року № 238/339, усунути ОСОБА_4 від права на спадкування, вилучити у неї власність по АДРЕСА_1 та передати йому, стягнути з ОСОБА_4 на його користь 40 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, стягнути з ОСОБА_4 на його користь майнову шкоду за зруйнування будинку в розмірі 850 тис. грн, майнову шкоду за майно, яке знаходилося в будинку, у розмірі 350 тис. грн, моральну шкоду у розмірі 500 тис. грн та повернути родинні коштовності або відшкодувати 400 тис. грн, всього: 2 млн. 140 тис. грн.

Просив визнати нікчемним заповіт ОСОБА_6, 1925 року народження, складений 13 червня 1997 року, усунути ОСОБА_4 від права на спадкування, яка має належати йому.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 12 січня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що

спірні заповіти відповідають вимогам закону, оскільки їх складено в письмовій формі із зазначенням дати складання, підписано особисто заповідачем, внесено до реєстру, посвідчено повноважною особою, тому вважав, що підстави, передбачені ст. 1257 ЦК України, для визнання їх недійсними відсутні.

Апеляційний суд погодився з такими висновками районного суду. При цьому критично оцінив доводи позивача про відсутність у спірному заповіті від 13 червня 1997 року відомостей про місце його складання та дати народження спадкодавця й вважав ці порушення формальними і такими, що не вплинули на вільне волевиявлення заповідача при складанні цього заповіту. Зазначив, що заповіт від 3 жовтня 1990 року має підпис спадкодавця із зазначенням прізвища, ім'я та по-батькові ОСОБА_9

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_7 померла ОСОБА_9, яка заповіла ОСОБА_4 належну їй частину жилого будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

31 березня 1994 року ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Десятої київської нотаріальної контори, на підставі заповіту, посвідченого Тринадцятою київською державною нотаріальною конторою 3 жовтня 1990 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-13756.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_6, після смерті якої Восьмою київською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа від 12 жовтня 2010 року № 226.

13 червня 1997 року ОСОБА_6 заповіла ОСОБА_4 належну їй частину жилого будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 травня 2011 року, що набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, є двоюрідною онукою ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3.

18 листопада 2011 року ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Восьмої київської державної нотаріальної контори, на підставі заповіту, посвідченого Десятою київською державною нотаріальною конторою 13 червня 1997 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2у-694.

3 жовтня 1990 року ОСОБА_9 заповіла ОСОБА_4 належну їй частину жилого будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

13 червня 1997 року ОСОБА_6 заповіла ОСОБА_4 належну їй частину жилого будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до пп. 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року.

Установлено, що спірні заповіти були складені та посвідчені у 1990 році та у 1997 році.

Отже, вирішуючи позовні вимоги про недійсність спірних заповітів, які складались та посвідчувались під час дії ЦК УРСР, суд безпідставно послався на положення ЦК України, який набув чинності після 1 січня 2004 року.

Крім того, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що прізвище, ім'я та по батькові ОСОБА_9 у заповіті від 3 жовтня 1990 року не є підписом останньої. Зазначав, що підпис у заповіті ОСОБА_6 від 13 червня 1997 року не був здійснений останньою, пославшись при цьому на висновок судово-почеркознавчої експертизи, проведеної у кримінальному провадженні. Оскільки, на його думку, спірні заповіти є недійсними, він, як спадкоємець другої черги за законом, має право на спадкове майно і його права підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання за ним права на це спірне спадкове майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України встановлено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

У порушення ст. ст. 10, 212-214, 303, 315 ЦПК Україниапеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірив, зокрема, не роз'яснив наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, зокрема обговорити питання щодо необхідності призначення почеркознавчої експертизи у цьому провадженні в порядку цивільного судочинства для з'ясування належності підписів заповідачів, з урахуванням заявлених позовних вимог про визнання заповітів недійсними саме з тих підстав, що заповідачі їх не підписували, у судовому рішенні не навів мотивів відхилення доводів позивача.

Згідно із роз'ясненнями, наданими судам у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України).

Отже, висновки апеляційного суду про залишення без змін рішення районного суду є передчасними і ґрунтується на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Ураховуючи, що фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 січня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційноїінстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик