Справа № 449/194/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2016 р. Перемишлянський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Гуняк О.Я.

з участю секретаря судових засідань: ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Перемишляни цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення у звязку з відсутністю в ньому понад шість місяців без поважних причин, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщення будинком №5 на вул. Лисенка в м. Бібрка Перемишлянського району Львівської області.

В обґрунтування позову зазначила, що являється власником будинковолодіння №5 на вул. Лисенка в м. Бібрка Перемишлянського району Львівської області, згідно свідоцтва на право особистої власності на будинок від 02.11.1984 року. Покликається на те, що в даному будинку зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_4, однак такий з 2000 року не проживає у вказаному житлі. Відповідач мешкає за адресою: с. Свірж Перемишлянського району Львівської області. Звертає увагу суду на те, що з відповідачем розірвали шлюб в 1994 році, але оформила розірвання шлюбу в 2012 році. Окрім цього, ОСОБА_4 не приймає участі у догляді за будинком, не сплачує комунальних платежів, не доглядає за будинком, не підтримує жодних стосунків з іншими домочадцями будинку. Вважає, що через формальну реєстрацію відповідача та фактичну відсутність в будинку 16 років позбавлена права оформити субсидію та затрачає значні кошти на оплату комунальних послуг, добровільно такий відмовляється знятися з реєстрації. Як на підтвердження свої позовних вимог, покликає на акт обстеження житлових умов від 27.01.2016 року, довідку виконавчого комітету Бібрської міської ради.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали в повному обсязі, доповнила, що відповідач вже 16 років не проживає у будинку, оскільки мешкає в с. Свірж Перемишлянського району Львівської області.

Відповідач в судовому засіданні 18.03.2016 року позов заперечив та пояснив, що житловий будинок в м. Бібка, вул. Лисенка,5, Перемишлянського району будував з позивачем

перебуваючи у шлюбі. Зазначив, що весь час проживає в даному будинку, оскільки іншого житла немає.

В судове засідання 22.06.2016 року не зявився, хоча повідомлявся належним чином про час та місце судового розгляду, про причини неявки суд не повідомив.

Тому суд, вважав за можливе проводити розгляд справи, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у відсутності відповідача на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

Конституцією (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно практики Європейського суду з прав людини «втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів»

Стаття 1 Протоколу № 1 дає змогу зробити висновок про те, що: власник володіє всією повнотою влади стосовно власного майна, може робити будь-які дії, які не заборонені законом і не порушують прав третіх осіб; право власності є абсолютним, отже, власнику протистоять будь-які треті особи (враховуючи державу), які в свою чергу повинні утримуватися від дій, що порушують права власника. Ця норма закріплює право власника на безперешкодне користування своїм майном. У такому контексті порушенням права власності особи буде вважатися і факт ненадання можливості користуватися своїм майном.

Міжнародним пактом про економічні, соціальні та культурні права встановлено, що держави, які беруть участь у ньому, визнають право кожного на достатній життєвий рівень для нього і його сімї, що включає достатнє харчування, одяг і житло, а також на неухильне поліпшення умов житла (ст.11).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння.

У силу положень ст.ст.21, 24, 41 Конституції України, ст.ст.319, 358 ЦК всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Відповідно до вимог ст.321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК).

Право на судовий захист та його спосіб передбачено ст.16 ЦК і, зокрема, ст.391 цього ж кодексу, відповідно до яких власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок від 02.11.1984 року, ОСОБА_5 є власником житлового будинку, що за адресою: м. Бібрка, вул. Робітнича,16А Перемишлянського району Львівської області (а.с.5)

Відповідно до свідоцтва про право власності серії САК №910601 від 05.08.2014 року, ОСОБА_3 є власником земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0.1 га (а.с.10)

Як вбачається із рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 03.03.1994 року, розірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, укладений 23.07.1977 року (а.с.13)

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано . про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 36 від 19.04.2012 року (а.с.14)

Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст.383 ЦК та ст.150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у звязку з відсутністю в ньому понад шість місяців без поважних причини, позивач покликається на ст.ст. 71,72 ЖК України, які передбачають порядок користування житловими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду.

Проте, сам по собі факт неправильного посилання позивача на норми матеріального права або відсутність вказівки на таку норму не може бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки відповідно до правил ст.214 ЦПК України обовязком суду є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи з практики Європейського суду про те, що суди повинні приймати рішення відповідно до прав людини і мотивація повинна бути виписана у відповідності з принципами верховенства прав людини, суд вважає, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщення слід розглянути як на підставі норм цивільного, так і норм житлового законодавства.

Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сімї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

При цьому принципове значення має розмежування гарантій прав на житло, які надаються громадянам у разі їх тимчасової відсутності, встановлені ЦК України для осіб права яких охороняються нормами про речові права, і відповідно ЖК УРСР для громадян, які проживають у державному чи комунальному житловому фонді.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає володіння, користування, розпорядження, та якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків передбачених законом, то власник не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном.

В судовому засіданні безспірно встановлено, що вказане помешкання було збудовано під час перебування сторін у шлюбі, про що ствердили в судовому засіданні сторони, питання про те, чи є житловий будинок особистою власністю позивача не вирішувалося в даному судовому процесі, а тому на даний час є всі підстави вважати, що відповідач ОСОБА_4 має право на користування будинком.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212- 215, 218 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення у звязку з відсутністю в ньому понад шість місяців без поважних причин відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Перемишлянський районний суд Львівської області шляхом подачі протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ОСОБА_6