Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 333/8159/15 Головуючий у 1-й інстанції: Фунжий О.А.
Провадження № 22-ц/778/1855/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

ОСОБА_2,

секретаря Мельник З.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИЛА :

У листопаді 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В позові зазначено, що 07 травня 2006 року позивач уклав з відповідачем кредитний договір №ZPE0RX00330041, за яким банк надав відповідачеві кредит у розмірі 1 667,60 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом на строк 12 місяців по 04.05.2007 року включно. Позичальник зобов'язався погашати заборгованість за кредитом, відсоткам, винагороди, комісії, а також інші витрати згідно умов щомісячними платежами в період сплати з 1 по 5 число кожного місяця у сумі 180 грн. 47 коп. Відповідач свої обов'язки за договором не виконує у зв'язку з чим станом на 20 жовтня 2015 р. виникла заборгованість на суму 454,53 грн. - за кредитом, 6 601,18 грн. - за процентами, 180,08 грн. -заборгованість по комісії за користування кредитом, 10 920,48 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500,00 грн. - фіксована частина штрафу за порушення строків платежів, 720,79 грн. - процентна складова штрафу за порушення строків платежів, усього 18 156,27 грн., які позивач просить стягнути з відповідача. Із цієї суми позивач виключив 3 740,57 грн., стягнутих з відповідача судовим наказом від 27 лютого 2008 р. З наведених підстав позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за вказаним кредитним договором в сумі 15 636,49 грн. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати на сплату судового збору в сумі 1 218,00 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду ПАТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ "ПриватБанк", суд першої інстанції виходив із того, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення за захистом порушеного права, встановлений ст. 257 ЦК України, при цьому відповідач заявив про застосування положення ч. 4 ст. 267 ЦК України, що є підставою для відмови в позові.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними та відповідають матеріалам справи з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 07.05.2006 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк", та ОСОБА_3укладено кредитний договір № №ZPE0RX00330041, за яким банк надав відповідачеві кредит у розмірі 1 667,60 грн.. а останній зобов'язався сплачувати банку щомісячний фіксований платіж у період з 5 по 10 число місяця в розмірі по 180 грн. 47 коп., зі сплатою 2,0 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном погашення -04.05.2007 року (а. с. 6). Відповідач зобов'язань за договором не виконував, платежі не сплачував.

У зв'язку з невиконанням відповідачем умов укладеного кредитного договору в лютому 2008 року позивач звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про дострокове повернення суми кредиту, стягнення заборгованості за процентами, комісією та пенею. 27 лютого 2008 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя заява ЗАТ КБ "ПриватБанк" задоволена, видано відповідний судовий наказ (а. с. 4).

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що стягнута за судовим наказом заборгованість була відповідачем погашена .

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст. ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами кредитного договору від 07 травня 2006 року погашення кредиту повинно здійснюватись частинами кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13, від 19 березня 2014 року № 6-20цс14 та від 18 червня 2014 року № 6-61цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно ч. 1 ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли Умови надання споживчого кредиту в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності на підставі статті 259 ЦК України. Умови надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт) не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, відповідачем вони не підписувались. Крім того, у заяві позичальника від 07 травня 2006 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 4 листопада 2015 року № 6-1926цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином доводи апеляційної скарги щодо визначення сторонами позовної давності тривалістю в п'ять років є безпідставними.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач надав до суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин (а. с. 27).

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У кредитному договорі, що був укладений сторонами, строк виконання зобов'язання чітко визначений: строк сплати щомісячних фіксованих платежів - у період з 5 по 10 число місяця; строк повного погашення кредиту - 04.05.2007 року .

З матеріалів справи вбачається, що позивач із заявою про видачу судового наказу звернувся до суду 08 лютого 2008 року. 27 лютого 2008 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя видано відповідний судовий наказ, з даним позовом до ОСОБА_3 позивач звернувся 16.11.2015 року.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що ПАТ КБ "ПриватБанк" пропустив передбачений ст. 257 ЦК України строк позовної давності, є правильним та відповідає встановленим у справі обставинам.

Доводи апеляційної скарги щодо переривання строку позовної давності, так як 16.08.2013 року відповідач здійснив погашення заборгованості в розмірі 700 грн. не заслуговують на увагу та висновків суду не спростовують, оскільки обставина, яка на думку позивача перериває перебіг строку, виникла після його закінчення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційцнук скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану апеляційну скаргу слід відхилити, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий Г.С. Подліянова

Судді: А.В. Дашковська

ОСОБА_2