Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О.,

ПоповичО.В., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: орган опіки та піклування виконавчого комітету Березівської міської ради Одеської області, про визначення місця проживання дитини

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 28 липня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вимоги мотивувала тим, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі із 16 вересня 2006 року по 14 серпня 2012 року, у якому в них народилася донька ОСОБА_5. Після розлучення дитина залишилася проживати з нею, відповідач зв'язків з донькою не підтримував, аліментів не сплачував. У будинку своїх батьків вона створила належні умови для проживання й навчання дитини, що підтверджується відповідними актами обстеження матеріально-побутових умов. З лютого 2014 року вона працювала в ТОВ «Агротехсервіс» на посаді юриста. Висновком опікунської ради № 4 від 21 березня 2014 року визначено порядок участі батька у вихованні дитини щотижня з 15.30 год п'ятниці до 19.00 год неділі в АДРЕСА_1. У порушення визначеного порядку відповідач 17 квітня 2014 року забрав дитину з місця проживання та з цього часу перешкоджає спілкуванню з нею. За час проживання із відповідачем дитина не відвідує дошкільний навчальний заклад, позбавлена спілкування з матір'ю. Відповідач не підтвердив необхідність перебування доньки в м. Одесі для лікування та не надав доказів отримання ним доходів. Своїми діями щодо викрадення дитини та створення перешкод у спілкуванні з нею відповідач завдав моральної шкоди.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_3 просила постановити рішення про відібрання малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, від ОСОБА_4 та повернути її матері; визначити місце проживання дитини разом з матір'ю; встановити порядок спілкування ОСОБА_4 з дитиною лише у присутності матері та/або уповноваженої особи органу опіки та піклування протягом 2-х годин на тиждень у місці проживання матері та без права забирати дитину з місця її проживання з обов'язковим попереднім узгодження часу спілкування з нею; під час розгляду справи заслухати думку дитини з приводу бажаного місця проживання; стягнути з відповідача завдану моральну шкоду за викрадення дитини та недопущення контактів з дитиною протягом півроку у розмірі 10 000 грн.

Рішенням Березівського районного суду Одеської області від 26 лютого 2015 року позов задоволено частково. Відібрано малолітню ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, від ОСОБА_4 та повернуто її матері ОСОБА_3 Визначено місце проживання дитини разом з матір'ю ОСОБА_3 Встановити порядок спілкування ОСОБА_4 з дитиною лише у присутності матері та/або уповноваженої особи органу опіки та піклування протягом 2-х годин на тиждень у місці проживання матері та без права забирати дитину з місця її проживання з обов'язковим попереднім узгодження часу спілкування з ОСОБА_3 Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 завдану моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. В іншій частині вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 28 липня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про відмову у позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Стаття 158 СК України визначає, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.

Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

За ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала.

Змістом ч. ч. 5, 6 ст. 19 СК України передбачено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини,ратифікованоюпостановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року ( далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року,малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір'ю, крім тих випадків, коли є виключні обставини.

За ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

За ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Згідно зі ст. ст. 160, 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

У справі встановлено, що сторони з 16вересня 2006 року по 14 серпня 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після розірвання шлюбу дитина проживаларазом із матір'ю у квартирі АДРЕСА_2. Через погіршення стосунків між сторонами та зміною вхідних замків у зазначеній квартирі позивач з дитиною переїхала до будинку своїх батьків по АДРЕСА_3.

Умови проживання дитини у будинку по АДРЕСА_3 досліджувалися депутатом Березівської міської ради ОСОБА_6 22 травня 2014 року та 11 липня 2014 року, що підтверджується відповідними актами, якими встановлено належність умов життя для виховання та розвитку дитини.

Рішенням опікунської ради виконкому Березівської міської ради від 21 березня 2014 року визначено порядок участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною щотижня з 15.30 год. п'ятниці до 19.00 год. неділі за адресою його проживання по АДРЕСА_1, з обов'язковим телефонним попередженням до вихователя дитячого садка НВК м. Березівка про свої наміри щодо зустрічі з дитиною.

У зв'язку із зайнятістю позивача на роботі відповідач разом із начальником служби у справах дітей Березівської районної державної адміністрації Одеської області ОСОБА_7 та з дозволу баби малолітньої дитини ОСОБА_8 забрав дитину для проходження обстеження та лікування до остаточного одужання.

Відмовляючи у позові, апеляційний суд виходив із того, що належним органом опіки та піклування щодо малолітніх та неповнолітніх дітей у м. Березівка є виконавчий комітет Березівської міської ради, а тому висновки від 21 березня 2014 року щодо участі батька у вихованні дитини та від 17 лютого 2015 р щодо визначення місця проживання дитини з матір'ю надавав неповноважний суб'єкт - дорадчий орган опікунської ради виконавчого комітету Березівської міської ради - рада опіки та піклування виконавчого комітету Березівської міської ради. З цих підстав суд дійшов висновку про те, що відсутнє рішення належного органу опіки та піклування про участь одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, яке не виконується та порушує права другого з батьків.

Суд зазначав, що матеріалами справи достовірно встановлено, що між сторонам існує спір про місце проживання дитини, а 17 квітня 2014 року бабуся (за згодою бабусі, яка фактично доглядала дитину та у зв'язку з відсутності матері дитини за місцем проживання) у присутності та під контролем представника органу опіки та піклування передала дитину батьку на лікування до місця його проживання і до одужання дитини, яка продовжує хворіти, то не можна вважати, що батько у розумінні ст. 162 СК України самочинно змінив місце проживання малолітньої дитини шляхом її викрадання, оскільки диспозиція цієї норми права встановлює мету особи, яка неправомірно діє, саме на зміну місця проживання дитини, а у досліджуваному випадку мало місце інша мета, а саме: на лікування дитини за місцем проживання батька у присутності та під контролем представника органу опіки та піклування. Житлові умови та рівень матеріального забезпечення батька значно вище, ніж у матері. Батько дитини є співвласником у рівних частках квартири АДРЕСА_2. Мати дитини не має приватного житла, вона лише є користувачем (без реєстрації) житлового приміщення. Дитина за місцем проживання батька має у користуванні окрему кімнату, влаштовану усім необхідним для відпочинку, навчання та виховання дитини, що підтверджується актомобстеження житлово-побутових умов квартири від 15 травня 2015 року. Мати 22 травня 2014 року була звільнена з роботи за власним бажанням, не працює, батько дитини є фізичною особою- підприємцем, має значні матеріальні доходи та має більше можливостей матеріально забезпечити дитину.

При цьому апеляційний суд прийняв за основу своїх висновків про залишення дитини із батьком висновок органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 27 липня 2015 року №01-11/950 про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, відхиляючи висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Березівської міської ради Одеської області від 17 лютого 2015 року щодо визначення місця проживання малолітньої дитини з матір'ю з посиланням на те, що у порушення п.72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, акт обстеження житлово-побутових умов місця проживання матері та дитини був складений депутатом, а не працівникомслужби у справах дітей; органом опіки та піклування не була проведена бесіда з обома батьками та дитиною, виконавчий комітет Березівської міської ради Одеської області фактично не розглядав та не приймав рішення з цього питання у встановленому законом порядку, а лише на вимогу апеляційного суду надати відповідний висновок, голова виконавчого комітету Березівської міської ради підписав раніше складаний висновок дорадчого органу опікунської ради від 17 лютого 2015 року № 04, який був ухвалений неналежним органом.

За змістом п. 3 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Українивід 24 вересня 2008 року № 866, органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад.

За п. 72 Порядку, для розв'язання спору, що виник між батьками, щодо визначення місця проживання дитини, один з батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності).

Під час розв'язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов'язків матері та батька щодо дитини.

Працівник служби у справах дітей проводить бесіду з батьками та відвідує їх за місцем проживання, про що складає акт обстеження житлово-побутових умов за формою згідно з додатком 9.

Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.

Апеляційний суд, дійшовши висновку про те, що належним органом опіки та піклування у справі є виконавчий комітет Березівської міської ради, при вирішенні справи враховував висновки про визначення місця проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, які надала Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, не мотивувавши свої висновки щодо належності такого органу. Крім того, суд не дав оцінки висновку органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 27 липня 2015 року №01-11/950 на предмет його обґрунтованості та відповідності інтересам дитини, враховуючи, що вказаний висновок не містить результатів обстеження умов проживання матері, їх належності (неналежності) для виховання і розвитку дитини (Т. 2, а. с. 221).

У порушення вимог ст. ст. 161, 162 СК України, принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року апеляційний суд не вказав у своєму рішенні, які виключні обставини у справі свідчать про те, що залишення дитини за попереднім місцем проживання з матір'ю створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я, або умови проживання дитини з матір'ю змінилися так, що повернення суперечить її інтересам, та за таких обставин залишення дитини з батьком слугує якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Крім того, апеляційний суд вказав у рішенні третьою особою орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, який у встановленому законом порядку до участі у справі не залучено. Питання щодо належності органу опіки та піклування не вирішено й судом першої інстанції, а тому рішення районного суду скасовується поза межами касаційної скарги з урахуванням повноважень ч. 3 ст. 335 ЦПК України, а рішення апеляційного суду - на підставі ст. 338 ЦПК України із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Березівського районного суду Одеської області від 26 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 28 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

О.В. Попович

В.О. Савченко