Справа № 128/5/15-ц Провадження № 22-ц/772/2088/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 27Доповідач Копаничук С. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючої: Копаничук С.Г.

Суддів: Матківської М.В., Жданкіна В.В.

при секретарі: Торбасюк О.І.

за участю представника позивача ОСОБА_2, відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Вінницького районного суду від 23 вересня 2015 року,

В с т а н о в и л а :

В січні 2015 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 18.09.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», далі-Банк, права вимоги якого за договором купівлі-продажу кредитного портфелю від 10.12.2010 року передано ТОВ «ОТП Факторинг Україна») та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №ML-B00/154/2008, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 49 980 доларів США з кінцевим строком повернення до 15.09.2023 року, зі сплатою плаваючої процентної ставки, що складається з фіксованого відсотку 5 ,99% річних + FIDR та погашенням згідно графіку. В забезпечення виконання зобов'язань за договором між банком та ОСОБА_4 18.09.2008 року укладено договір поруки. В звязку з порушенням позичальником умов кредитного договору , утворилась заборгованість, що станом на 26.08.2014 року складається із заборгованості по тілу кредиту - 31 968,13 доларів США, що еквівалентно 427 266,84 грн. та по пені - 1 599 527,89 грн., яку банк просив стягнути солідарно з відповідачів. В ході розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги ,просив стягнути солідарно із відповідачів заборгованість станом на 02.04.2015 року у розмірі 3 490 626,70 грн., з яких: по тілу кредиту - 31 968,13 доларів США ,що еквівалентно 750 672,43 грн. та по пені у розмірі 2 739 954,27 грн., а також судові витрати на сплату судового збору.

Рішенням Вінницького районного суду від 23.09.2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 25.11.2015 року апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відхилено, а рішення Вінницького районного суду від 23.09.2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.04.2016 року касаційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 25.11.2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду.

В апеляційній скарзі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просить рішення суду скасувати через порушення судом норм матеріального права, а по справі ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю. Вказали, що суд не належним чином оцінив докази по справі, а саме виконавчий напис, суд помилково вважав, що вчинення виконавчого напису являється предявленням вимоги до боржника, тоді як згідно ст.ст.33, 35 ЗУ «Про іпотеку», банк скористався своїм правом на позасудове врегулювання спору. Також суд не врахував, що заборгованість, в рахунок погашення якої звернуто стягнення, нарахована за інший період ніж заявлено в даному позові. Крім того, суд безпідставно послався на правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах по справах №6-169цс14, №6-125цс14, оскільки дані позиції не стосуються зміни строку зобовязання внаслідок вчинення виконавчого напису нотаріуса.

Заслухавши доповідача, осіб, що беруть участь в справі, перевіривши матеріали справи, рішення суду та доводи апеляційної скарги та враховуючи висновки і мотиви ,з яких було скасовано попереднє рішення апеляційного суду у справі, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції встановив, що 18.09.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договорі, згідно умов якого останній отримав кредит на придбання нерухомого майна в сумі 49 890 доларів США, який зобовязався повернути в строк до 15.09.2023 року зі сплатою плаваючої процентної ставки, що складається з 5,99% річних + FIDR , шляхом щомісячного погашення рівними частинами у розмірі та строках, визначених графіком платежів. В забезпечення виконання зобовязань позичальником за цим договором, 18.09.2008 року між банком і ОСОБА_4 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого остання поручилась за повне виконання зобовязання позичальником. 10.12.2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за умовами якого до ТОВ «ОПТ Факторинг» перейшло право вимоги за кредитним договором за всіма платежами ,в тому числі за основним боргом, процентами та пенею. Згідно умов договору банк мав право вимагати дострокового виконання боргових зобовязань за цим договором у випадку невиконання позичальником його умов ,яке настає з дати направлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дня отримання позичальником вимоги.

В звязку з неналежним виконанням позичальником кредитних зобовязань кредитором було використано право на дострокове повернення кредиту та на його вимогу приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 07.12.2009 року було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на іпотечне майно та задоволення за рахунок нього заборгованості за кредитом. У заяві про відкриття виконавчого провадження кредитор просив стягнути заборгованість в сумі 51 171,36 долари США, тобто вимагав дострокового повернення всієї суми кредиту, тим самим на підставі ч.2 ст.1054 ЦК змінив строк виконання зобовязання.

Суд встановив, що заборгованість за кредитним договором станом на 02.04.2015 року складає 3 490 626,7 грн., з яких: 31 968,13 доларів США, що еквівалентно 750 672,43 грн., - заборгованість по тілу кредиту та заборгованість з пені у розмірі 2 739 954,27 грн. (а.с.95).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого просив відповідач, оскільки після застосування банком права на вимогу про повернення кредиту достроково та зміни в звязку з цим строку виконання основного зобовязання, останнє погашення заборгованості відповідачем в сумі 16 844,04 долари США за рахунок реалізованого в порядку виконання заставного майна відбулось 17.05.2011 року, а з вимогою до суду про стягненням залишку заборгованості за зміненим кредитором строком виконання зобовязання , позивач звернувся до суду 05.01.2015 року.

Відмовляючи у позовних вимогах до поручителя, суд першої інстанції виходив з того, що строк ,після закінчення якого дія поруки припиняється, у договорі поруки не встановлено , вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку погашення чергового платежу або виконання основного зобовязання або з дня встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ч.2 ст.1050 ЦК ,не предявлялись ,а тому порука припинилась.

Колегія суддів вважає, що суд вірно встановив обставини в справі та перевірив їх доказами, які оцінив в порядку ст.212 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував норми права і дійшов правильного висновку про відмову в позові.

Доводи апеляційної скарги про те, що строк позовної давності не пропущений, так як позивач не предявляв вимоги про повернення кредиту достроково і не змінював строку виконання зобовязання, а тому на час заявлення позову не пропустив строк давності, є безпідставними ,виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про скасування попереднього рішення апеляційного суду у справі ,суд касаційної інстанції зауважив ,що апеляційний суд не звернув уваги та не перевірив, чи було банком змінено строк виконання договору, оскільки у матеріалах справи відсутня вимога про дострокове стягнення коштів ,про яку відповідач зазначав у заяві про застосування строку давності.

Згідно з ч.5 ст.261 ЦК України за зобовязанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПКУкраїни. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що строк позовної давності не пропущено, оскільки остаточною датою повернення боргу, згідно кредитного договору, є 15.09.2023 року та саме з цієї дати повинен відраховуватися строк, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до п. 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суд має враховувати, що згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобовязання у повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Таким чином, надіславши таку вимогу, банк встановлює новий строк виконання зобовязання за кредитним договором, а графік повернення кредиту втрачає чинність. Відповідно з дати вказаної у вимозі починається перебіг строку позовної давності ,а також шестимісячного строку для звернення з позовом до поручителя у відповідності до п.4 ст.559 ЦКУ.

Згідно п. 1.9 кредитного договору, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем, та/або майновим поручителем своїх боргових та/чи інших зобов'язань за цим договором чи іншими укладеними з банком договорами та/або умов документів забезпечення. При цьому зобов'язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги.

З матеріалів справи, розрахунку позивача вбачається, що відповідач станом на березень 2009 року прострочив виконання боргових зобов'язань за даним кредитним договором, що надало право кредитору вимагати від нього дострокового повернення кредиту та процентів за його користування.

Як вбачається з матеріалів справи ,позивач у позовній заяві ( абзац 4 зворот а.с.1), визнає факт предявлення вимоги до боржника про повне погашення кредиту, а саме: «На підставі п.1.9 кредитного договору позивач вимагав від відповідача-1 (ОСОБА_3А.) повного повернення кредиту, сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків, а також сплати пені та штрафу, нарахованих за прострочення виконання зобовязання (вимога про погашення заборгованості за кредитним договором №ML-B00|154|2008 від 18.09.2008 року)»

У засіданні апеляційного суду відповідачі також підтвердили факт отримання ними такої вимоги ,проте пояснили ,що у звязку з переїздом екземпляр вимоги був ними втрачений.

Таким чином, на підставі ст.61 ч.1 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Крім того ,як вбачається з матеріалів справи, в звязку з неналежним виконанням зобовязання боржником, Банк звернувся до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису про звернення стягнення на іпотеку та про задоволення за рахунок цих коштів залишку заборгованості за кредитом і 07.12.2009 року такий напис було вчинено.

З виконавчого напису вбачається, що за рахунок коштів, отриманих від реалізації майна підлягали задоволенню вимоги Банку у розмірі: залишку заборгованості за кредитом - 48 812,17 доларів США(що на той час складало увесь залишок тіла кредиту); суми відсотків за користування кредитом за період з 18.05.2009 року по 26.11.2009 року - 2359,19 доларів США (що складало суму заборгованості за відсотками за кредитом на час вчинення виконавчого напису) ) та штрафні санкції -8332,62 грн .,а всього на суму 51 171,36 долар США та 8332,62 грн. Тобто виконавчий напис був вчинений на погашення існуючого залишку заборгованості на час вчинення.

Відповідно до п.1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса , затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29.05.1999року №1172,чинного на час вчинення виконавчого напису, для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості за іпотечними договорами, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобовязанням до закінчення строку виконання основного зобовязання, в обовязковому порядку зокрема, подаються: засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобовязання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувача про непогашення заборгованості, а також оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового звязку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобовязання.

Отже, вимагаючи у нотаріуса за рахунок продажу майна задовольнити вимоги не поточної , а усієї суми заборгованості за кредитом , банком на той час було використано і реалізовано право ,передбачене ч.2 ст.1050 ЦК та п.1.9 договору на дострокове повернення частини кредиту, що залишилася ,тобто на дострокове виконання боргових зобов'язань в цілому.

Тим самим банк, на час вчинення виконавчого напису 07.12.2009 року дійшов висновку, що час виконання зобовязання настав достроково та змінив його строк, інакше б нотаріус не задовольнив вимоги по основному боргу ,що згідно графіку підлягав погашенню до 15.09.2023 року і вся сума якого не являлась простроченою.

Таким чином, аналізуючи викладене і те, що нотаріус виконавчий напис вчинив, колегія суддів вважає підтвердженим як дотримання банком передбаченого п.1.9 договору порядку попереднього направлення письмової вимоги боржнику про дострокове виконання боргових зобов'язань в цілому, так і зміну Банком на день вчинення виконавчого напису строку виконання основного зобовязання.

Враховуючи наведене, колегія суддів критично відноситься до заперечення представником позивача факту направлення Банком вимоги боржнику про дострокове повернення кредиту та відмови у наданні цього доказу і розцінює їх , як спосіб захисту своїх цивільних прав .

Крім того, колегія суддів вважає, що відправлення згідно до п.1.9 договору на адресу позичальника вимоги про дострокове виконання боргового зобовязання має значення для виникнення такого зобовязання у позичальника при досудовому врегулюванні спору ,а ч.2 ст.1050 ЦК України не обмежує право позикодавця вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, іншим передбаченим законом способом.

Виходячи з того, що правова природа звернення до суду з позовом полягає у захисті цивільних прав шляхом постановлення рішення, що підлягає виконанню в примусовому порядку ,а згідно ст.18 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом, що також підлягає примусовому виконанню, колегія суддів вважає, що звернення кредитора до нотаріуса та вчинення виконавчого напису з метою повного дострокового задоволення вимог також може свідчити про предявлення такої вимоги та зміну кредитором строку виконання основного зобовязання.

Оцінюючи всі матеріали справи та докази в сукупності вважає ,що суд першої інстанції керуючись ст.ст. 252- 256, 257, 261, 266, 267, 525, 526, 549, 626, 629, ч.2 ст.1050 ЦК України, правильно встановив , що Банк, звернувшись до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису про задоволення за рахунок іпотеки залишку заборгованості за кредитом , вчинив дії, направлені на повне дострокове погашення боргу та змінив строк виконання основного зобовязання.

Крім того, направлення вимоги до боржника не впливає на перебіг строку позовної давності у кредитора, що відповідно до ч.1 ст.261 ЦК починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами(фактами),які свідчать про порушення прав особи. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. (Правова позиція Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові від 6 серпня 2014 року у справі №6-49036св13)

Предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й був зобовязаний предявити позов до боржника протягом 3 -х років ,починаючи від цієї дати,а до поручителя-протягом 6 місяців.

П.17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин « від 30.03.2012 року №5 розяснено ,що наявність виконавчого напису нотаріуса ,вчиненого за невиконання кредитного договору, за відсутності реального виконання боржником свого зобовязання, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом та пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту.

Однак, наявність такого напису за відсутності реального виконання боржником, не свідчить про припинення договірних правовідносин, проте впливає на застосування строку позовної давності. У даній справі позивач не заявляв вимоги про стягнення відсотків за користування кредитом, а в розрахунок пені не можуть включатись суми заборгованості строк давності на стягнення яких пройшов.

Право звернення до суду з позовом про стягнення всієї суми заборгованості за кредитним договором виникло у Банку 07.12.2009 року ,тобто саме з цього часу відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України почався перебіг строку позовної давності за його вимогами. До позивача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» згідно договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 10.12.2010 року в такому ж обємі перейшло право вимоги за зобовязанням зі зміненим Банком строком виконання зобовязання .

Однак, строк позовної давності перервався 17.05.2011 року в звязку з частковим погашенням заборгованості на суму 16 844,04 долари США за рахунок реалізованого в порядку виконання іпотечного майна .

З позовом до суду про стягнення залишку заборгованості позивач звернувся у січні 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності, що в силу вимог ч. 4 ст.267 ЦПК України є підставою для відмови в задоволенні позову.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, рішення Вінницького районного суду від 23 вересня 2015 року ухвалено з додержанням вимог закону ,а тому в силі ст.308 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 315 ЦПК України, -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» відхилити.

Рішення Вінницького районного суду від 23 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом вірно: