Справа № 199/8787/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

14.06.2016 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

У складі: головуючого судді Якименко Л.Г.

при секретарі Лавріщевій Г.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 акціонерного товариства ОСОБА_4 «Приватбанк», треті особи ОСОБА_5, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та Орган Опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради, про визнання договору іпотеки недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду з даним позовом до відповідачів про визнання договору іпотеки недійсним.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що домоволодіння №15 по вул.Райніса у м.Дніпропетровську належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12.12.1987 року, посвідченого Четвертою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 2-5257, та свідоцтва про право на спадщину від 18.03.2003 року, посвідченого Четвертою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 4-124.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором DNU0GA08661557 від 15.11.2007 року, укладеним між ОСОБА_5 та Закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство ОСОБА_4 банк «Приватбанк», був укладений договір іпотеки DNU0GA08661557 від 15.11.2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство ОСОБА_4 банк «Приватбанк», та ОСОБА_2, згідно з умовами якого в іпотеку було передано належний їй на праві власності житловий будинок загальною площею 54,3 кв.м., житловою площею 30,00 кв.м., по вул.Райніса, 15 у місті Дніпропетровську.

Позивачка зазначає, що вона із самого дитинства проживала разом із матірю ОСОБА_5, бабусею ОСОБА_2 та своєю сестрою ОСОБА_7 у домоволодінні №15 по вул. Райніса у м. Дніпропетровську.

Згідно з довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією № 411442 серія 12ААА, позивачка є інвалідом дитинства 2 групи.

Посилаючись на те, що на момент укладання договору іпотеки №DNU0GA08661557 від 15.11.2007 року позивачка ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та її сестра ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, були неповнолітніми, постійно проживали в спірному будинку №15 по вул.Райніса у місті Дніпропетровську, хоча і не були в ньому зареєстровані, при укладанні та посвідченні договору іпотеки не було розглянуто питання щодо передачі в іпотеку майна, яке належить на праві користування малолітнім дітям, тому позивачка просила суд визнати договір іпотеки DNU0GA08661557 від 15.11.2007 року недійсним, через відсутність згоди органу опіки та піклування на його укладання, що суперечить вимогам ст.177 Сімейного Кодексу України, ст.16 Закону України «Про охорону дитинства», ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту безхатніх осіб та безпритульних дітей».

Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та доповнила, що вона постійно з дня народження разом з матір'ю та бабусею проживає у спірному домоволодінні, іншого житла їх сім'я не має, однак у довідці голови квартального комітету, яка була надана до банку, в переліку членів сім'ї з невідомих причин вказано тільки повнолітніх осіб.

Представник позивачка ОСОБА_8 позовні вимоги підтримала та додатково зазначила, що на момент укладання спірного договору іпотеки ОСОБА_5 вважається фактично зареєстрованою в будинку по вул. Райніса, 14 у м. Дніпропетровську, оскільки місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає. При укладанні договору іпотеки DNU0GA08661557 від 15.11.2007 року нотаріусом не були встановленні всі обставини угоди та не перевірено коло осіб, в тому числі і неповнолітні діти, які проживали у будинку, що є предметом іпотеки, у зв'язку з чим просила визнати вищевказаний договір недійсним.

Відповідачка ОСОБА_2 позовні вимоги визнала, зазначивши, що дійсно між банком та її донькою ОСОБА_5 був укладений кредитний договір №DNU0GA08661557 від 15.11.2007 року, за яким вона отримала кредит у розмірі 44933,25 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15.11.2022 року. Також між нею особисто та ОСОБА_3 акціонерним товариством ОСОБА_4 банк «Приватбанк» було укладено договір іпотеки №DNU0GA08661557 від 15.11.2007 року, за яким в іпотеку було передано належний їй на праві власності житловий будинок №15 по вул.Райніса у місті Дніпропетровську. Під час укладання договору іпотеки №DNU0GA08661557 від 15.11.2007 року приватному нотаріусу Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 було надано довідку про склад осіб, зареєстрованих у ІНФОРМАЦІЯ_3. Її онучки ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, постійно проживали в спірному будинку №15 по вул. Райніса у місті Дніпропетровську разом з матір'ю, хоча і не були зазначені в довідці, виданій та завіреній головою квартального комітету. Через необізнаність щодо вимог до пакету документів, необхідного для укладання таких видів договорів, відповідачка ОСОБА_2 не надала значення відсутності даних про онучок у довідці про склад сімї, тому просила суд визнати договір іпотеки №DNU0GA08661557 від 15.11.2007 року недійсним, оскільки він укладений із порушенням вимог законодавства, чим порушує права дітей, в тому числі і позивачки, які не мають іншого житла.

Представник відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства ОСОБА_4 «Приватбанк» - ОСОБА_9 проти позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що оспорюваний договір іпотеки №DNU0GA08661557 від 15.11.2007 року був укладений сторонами та посвідчений Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 на підставі документів, відповідно до яких у спірному будинку №15 по вул. Райніса у місті Дніпропетровську неповнолітні або малолітні діти не зареєстровані, а відтак не мали право користування, та не мали інших майнових прав на предмет іпотеки. Впевнившись у відсутності прав неповнолітніх осіб на житло, нотаріус посвідчив та зареєстрував договір іпотеки №DNU0GA08661557 від 15.11.2007 року. Окрім цього, сам іпотекодавець ОСОБА_2 зобовязана до укладання іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі їй права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі і ті, які не зареєстровані у встановленому законом порядку. Представник відповідача ОСОБА_9 вважав позовні вимоги безпідставними, просив суд у позові відмовити.

Третя особа ОСОБА_5 позовні вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити.

Третя особа Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 в судове засідання не зявилась, про день судового розгляду повідомлена належним чином, про причину неявки суду не повідомила. На виконання ухвали суду про витребування доказів надала копії матеріалів, на підставі яких був посвідчений спірний договір іпотеки.

Представник третьої особи Органу Опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради ОСОБА_10 позовні вимоги підтримала, зазначивши, що на момент укладання оспорюваного правочину договору іпотеки №DNU0GA08661557 від 15.11.2007 року у спірному домоволодінні, згідно даних довідки про склад сімї, була зареєстрована та постійно проживала мати неповнолітніх дітей ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5. Оскільки при укладанні договору іпотеки від 15.11.2007 року №DNU0GA08661557 іпотекодержатель ЗАТ КБ «Приватбанк» не вивчив всі обставини щодо складу сімї іпотекодавця ОСОБА_2 та не передбачив можливих ризиків щодо невиконання певних договірних умов іпотекодавцем, але які необхідно б було передбачити в разі невиконання кредитного договору та стягнення заборгованості за договором іпотеки. Оскільки неповнолітні ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, є членами сімї іпотекодавця, то відповідно мають право користування житловим приміщенням у будинку №15 по вул.Райніса у місті Дніпропетровську. У зв'язку з цим для укладання договору іпотеки від 15.11.2007 року №DNU0GA08661557 обовязковою умовою повинна бути згода Органу опіки та піклування. Оскільки такої згоди не було, на думку представника третьої особи Органу Опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради ОСОБА_10, були порушені права та інтереси неповнолітніх ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, тому просила позовні вимоги задовольнити.

Вислухавши пояснення сторін, третіх осіб та їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що домоволодіння №15 по вул. Райніса у м.Дніпропетровську належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12.12.1987 року, посвідченого Четвертою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 2-5257, та свідоцтва про право на спадщину від 18.03.2003 року, посвідченого Четвертою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 4-124.

Позивачка ОСОБА_1 є рідною донькою ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про народження, актовий запис №1055 від 02.12.1997 року. ОСОБА_5 є рідною донькою ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про народження, актовий запис №266 від 08.02.1979 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором DNU0GA08661557 від 15.11.2007 року, укладеним між ОСОБА_5 та Закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство ОСОБА_4 банк «Приватбанк», був укладений договір іпотеки DNU0GA08661557 від 15.11.2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство ОСОБА_4 банк «Приватбанк», та ОСОБА_2, згідно з умовами якого в іпотеку було передано належний їй на праві власності житловий будинок загальною площею 54,3 кв.м., житловою площею 30,00 кв.м., по вул.Райніса, 15 у місті Дніпропетровську.

Згідно зі ст. 57, 60-61 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Згідно з вимогами ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» в редакції, що діяла на момент укладання оспорюваного договору іпотеки DNU0GA08661557 від 15.11.2007 року, визначені поняття про місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, про реєстрацію - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації та про довідку про реєстрацію місця проживання або місця перебування - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи.

Відповідно до вимог ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.

Згідно ст.11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування особи здійснюється відповідним органом спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації, а саме територіальними органами і підрозділами Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Міністерства внутрішніх справ України.

З пояснень свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, які зазначили, що на момент укладання договору іпотеки від 15.11.2007 року неповнолітні діти ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, постійно проживали у спірному будинку №15 по вул. Райніса у місті Дніпропетровську разом із своєю матірю ОСОБА_5 та бабусею ОСОБА_2, суд дійшов висновку про фактичне місце перебування вказаних на той час неповнолітніх дітей, оскільки згідно з вимогами ст.29 ЦК України, місцем проживання дитини є місце проживання її батьків, однак це не визначає їх право користування або володіння житловим приміщенням.

Окрім цього, пояснення свідків не можуть бути прийняті судом в розумінні належних доказів на підтвердження місця проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, за адресою: вул.Райніса, б.15 у місті Дніпропетровську, оскільки відповідно до вищенаведених норм права та згідно з вимогами Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання фізичної особи потребує реєстрації, що є внесення відомостей, даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації, підтвердженням чому може бути лише довідка про реєстрацію місця проживання, яка видається відповідним органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання. Таким чином, суд звертає увагу, що закон зобовязує особу, яка перебуває в Україні на законних підставах протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання, а у разі якщо це неповнолітня особа - цей обовязок покладається на батьків або законних представників дитини.

Суду не надано інших письмових доказів ні з медичної установи, навчального закладу чи дитячого садку на підтвердження того, що позивачка ОСОБА_1 з моменту народження проживала саме у спірному домоволодінні №15 по вул.Райніса у місті Дніпропетровську, та на час укладання договору іпотеки від 15.11.2007 року мала право користування цим житлом. Сама позивачка ОСОБА_1 в ході судового розгляду клопотань про витребування доказів не заявляла.

При огляді паспорта ОСОБА_5 АК 190455 в графі «Особливі відмітки» на с.9, суду не вдалось встановити походження та дату внесення відмітки про дитину ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, її наявність на час укладання кредитного договору, до того ж, відомості щодо доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, відсутні.

Згідно зі ст.177 Сімейного Кодексу України, батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов'язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Якщо малолітня дитина може самостійно визначити свої потреби та інтереси, батьки здійснюють управління її майном, враховуючи такі потреби та інтереси. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

Необхідність отримання батьками або законними представниками дозволу Органу опіки та піклування для укладання договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання, - закріплена вимогами ст.ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей». Також вимогами цих правових норм закріплено здійснення контролю Органами опіки та піклування за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Виходячи з вищенаведених норм права, суд приходить до висновку, що необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладання батьками договору щодо майна, на яке має право дитина, спрямовані на захист майнових прав дітей, а тому сам по собі факт відсутності такого дозволу не може бути підставою для визнання недійсним договору щодо майна, в розумінні ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Також суд звертає увагу на те, що мати позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_5 не була та не є власником домоволодіння №15 по вул.Райніса, а іпотекодавець бабуся позивачки ОСОБА_2 при укладанні спірного договору іпотеки особисто надала нотаріусу письмову заяву, в якій зазначила, що домоволодіння не є об'єктом спільної власності та будь-яких прав щодо нього в інших осіб не має.

Як зазначено в правовому висновку Верховного Суду України по справі №6-2918цс15, частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання.

Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини (пункт 3 частини другої статті 177 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобовязані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Укладення батьками правочинів, предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають малолітні або неповнолітні діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування, є підставою для визнання цих правочинів недійсними, як передбачено статтями 203, 215 ЦК України.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний ОСОБА_8 України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сімї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цей ОСОБА_8 у редакції Закону від 21 грудня 2010 року), необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) зясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до частин другої четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу та договору іпотеки недійсними за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Дана правова позиція викладена у Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11.05.2016 року №6-806 цс16, яка відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Також суд звертає увагу на те, що ОСОБА_2 є бабусею позивачки та на час укладання договору іпотеки вона не виконувала обов'язків ані опікуна, ані батьків чи осіб, які їх замінюють. Що стосується дотримання нею майнових та житлових прав дітей, то слід зазначити, що відповідно до норм СК України та виходячи з обставин справи, вона не несла обов'язків та відповідальності за малолітню на той час ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Суд вважає за необхідне зазначити, що передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Окрім того Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі ОСОБА_15 проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Зважаючи на дані обставини та враховуючи, що в ході розгляду справи судом не встановлено порушень вимог чинного законодавства при посвідченні даного договору, приватним нотаріусом були дотримані усі норми і порядок укладання даного виду договору, тому суд вважає ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 акціонерного товариства ОСОБА_4 «Приватбанк» про визнання договору іпотеки DNU0GA08661557 від 15.11.2007 року недійсним, - відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 16, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 акціонерного товариства ОСОБА_4 «Приватбанк», треті особи ОСОБА_5, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та Орган Опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради, про визнання договору іпотеки недійсним, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається з дня отримання копії рішення

Суддя: