Вищий спеціалізований суд україни з розгляду цивільних і кримінальних справ
У Х В А Л А

іменем україни

30 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору про розірвання договору дарування квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 29 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 24 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 в інтересах дітей звернулась до суду з указаним позовом, у якому просила визнати недійсним з моменту вчинення договір про розірвання договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Городецького районного нотаріального округу Хмельницької області Якимишиним С.Є. і зареєстрований в реєстрі за № 1313 від 31 липня 2015 року.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилалася на те, що вона з 10 лютого 2007 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_6, від якого сторони мають двох малолітніх доньок: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивачка вказувала, що згідно із договором дарування квартири від 21 липня 2008 року ОСОБА_6 набув у власність вказану вище квартиру, після чого вона зі старшою донькою на чоловіком почали проживати у цій квартирі, а згодом розпочали її ремонт, однак 31 липня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір про розірвання договору дарування зазначеної квартири.

Позивач вважала, що договір про розірвання договору дарування квартири є недійсним, оскільки укладений в порушення прав та інтересів своїх малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які за будь-якою адресою батьків не зареєстровані та мають право на проживання у спірній квартирі, яка належить їх батькові.

Посилаючись на те, що при укладенні договору про розірвання договору дарування квартири відповідачі не повідомили нотаріуса про те, що малолітні діти мають право на користування квартирою, і договір був укладений без попередньої згоди органу опіки та піклування, а також вказавши, що оспорюваний договір укладений між відповідачами з метою уникнути ОСОБА_6 цивільно-правової відповідальності у цивільному спорі про поділ спільного майна подружжя, а тому він є фіктивним, ОСОБА_3 просила задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Городоцького районного суду Хмельницької області від 29 березня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним з моменту вчинення договір про розірвання договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Городецького районного нотаріального округу Хмельницької області Якимишиним С.Є. і зареєстрований в реєстрі за № 1313 від 31 липня 2015 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 24 травня 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_6 та представника ОСОБА_7 - ОСОБА_9 відхилено, рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 29 березня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, дійшли висновку про те, що розірвання договору дарування квартири призвело до звуження обсягу, зменшення та обмеження існуючого права малолітніх дітей на користування спірною квартирою.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що з 10 лютого 2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перебувають у шлюбі та мають малолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 10-12).

Згідно із договором дарування квартири від 21 липня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу Якимишиним С.Є. та зареєстрованим в реєстрі за № 9566, ОСОБА_7 безоплатно передала, а ОСОБА_6 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1. 04 серпня 2008 року ОСОБА_6 було зареєстровано право власності на вказану квартиру (а. с. 5-6).

Судами установлено, що у належній з 2008 року на праві власності відповідачу квартирі сторони розпочали ремонт, який закінчили у жовтні 2014 року, та з цього часу вони разом із донькою ОСОБА_4 проживали у зазначеній квартирі за згодою ОСОБА_6, як власника кватири, а ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народилась донька ОСОБА_5, яка також проживала разом з батьками у спірній квартирі.

З травня 2015 року позивачка разом з дітьми проживала у своїх батьків у квартирі АДРЕСА_4.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрована у квартирі своїх батьків АДРЕСА_4 з 20 червня 2001 року. При цьому, малолітні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не значаться зареєстрованими ні за адресою по АДРЕСА_4, ні за адресою по АДРЕСА_1, у власності нерухомого майна не мають (а. с. 14, 39-40).

Згідно з довідкою виконавчого комітету Городоцької міської ради від 23 липня 2015 року № 5714, до складу сім'ї ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_4 входять: дочка ОСОБА_4, дочка ОСОБА_5, батько ОСОБА_11 (власник), мати ОСОБА_11 та брат ОСОБА_12 (а. с. 13).

31 липня 2015 року відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_6 уклали договір про розірвання договору дарування спірної квартири від 21 липня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Городецького районного нотаріального округу Хмельницької області Якимишиним С.Є. і зареєстрований в реєстрі за № 1313 від 31 липня 2015 року. (а. с. 4, 84).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК Україникожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За положеннями ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто відповідно до ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

За змістом ч. ч. 1, 2, 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна.Неприпустиме зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти. Для здійснення таких правочинів потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Вирішуючи категорію справ за позовами в інтересах дітей про визнання недійсними договорів, обґрунтованими порушенням ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цього ж Закону в редакції Закону України від 21 грудня 2010 року «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» залежно від моменту виникнення спірних правовідносин), судам необхідно в кожному конкретному випадку, зокрема, перевіряти на момент укладення оспорюваного договору наявність у дитини права користування житловим приміщенням, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (наприклад, довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі, серед яких зазначено й дитину) або на законі (ст. 29 ЦК України); за відсутності реєстрації дитини в спірному приміщенні на момент укладення оспорюваного договору ‒ з'ясовувати наявність у дитини іншого місця проживання.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-1055цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суди попередніх інстанцій не врахували, що законом передбачено безумовне право сторін договору на його розірвання, а тому з висновками судів про визнання недійсним правочину погодитися неможливо.

Крім того суди попередніх інстанційналежним чином не перевірили доводи відповідача щодо реєстрації малолітніх дітей та їх проживання за адресою реєстрації їх матері, а тому за відсутності реєстрації малолітніх дітей в спірному приміщенні на момент укладення оспорюваного договору, належним чином не перевірили наявності у них місця реєстрації та проживання за адресою по АДРЕСА_4 (місце реєстрації їх матері), у зв'язку із чим не з'ясували, чи порушено вчиненням оспорюваного правочину права та законні інтереси малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Таким чином, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним з моменту вчинення договору про розірвання договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а тому судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 29 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 24 травня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М. Коротун

Л.М. Мазур

Т.О. Писана