Справа № 126/2994/15-ц Провадження № 22-ц/772/940/2016Головуючий в суді першої інстанції Жарун А. П.
Категорія 27 Доповідач Нікушин В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого Нікушина В.П.,

суддів Луценко В.В., Зайцева А.Ю.,

при секретарі Маркевич Я.С.,

за участю представника позивача Каленяка Е.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 24 грудня 2015 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановила:

У серпні 2015 року ПАТ «Дельта банк» звернулось в суд із вказаним позовом до ОСОБА_3, мотивуючи його тим, що 26.07.2004 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та відповідачем було укладено кредитний договір №0 первісний номер якого - 219-Р. Відповідно до Договору банк надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 6900 дол. США на строк з 26.07.2004 року до повного виконання зобов'язання.

Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» свої зобов'язання за Договором та угодою до нього виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит. 08.12.2011 року АТ «УкрСиббанк» відступив АТ «Дельта банк» право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами (в тому числі за кредитним договором укладеним зОСОБА_3.).

Взяті на себе зобов'язання ОСОБА_3 щодо повернення кредиту не виконував у зв'язку з чим станом на 31.07.2015 року за ним утворилась заборгованість у сумі 103042, 57 грн., яку банк і просив стягнути.

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 24 грудня 2015 року в задоволені позову відмовлено, з таким рішенням ПАТ «Дельта банк» не погодилось та оскаржило його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі представник банку просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішення суду поставлено під сумнів з посиланням на його необґрунтованість та порушення вимог чинного законодавства. На підтвердження вимог апеляційної скарги, наведені обставини про те, що п. п. 9.5. кредитного договору визначено строк його дії, який встановлюється з дня укладання Договору до повного погашення суми кредиту та плати за кредит, а тому судом першої інстанції безпідставно застосовано до даних правовідносин строки позовної давності. Крім того, невірними є посилання суду на п. 31 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 року оскільки зазначені в ній рекомендації не підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції ухвалив по суті правильне рішення.

Судом встановлено, що 26.07.2004 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №219-Р відповідно до умов п. 1.1. якого банк зобов'язувався надати позичальнику кредит, а позичальник його прийняти і повернути грошові кошти у іноземній валюті в сумі 6900 дол. США у порядку і на умовах, зазначених у договорі. Згідно п. п. 1.2., 1.2.1., 1.2.2. термін кредитування встановлений з 26 липня 2004 року, а повернення позичальник зобов'язався здійснити не пізніше 24 липня 2009 року, якщо тільки не застосовується інший термін його повернення, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного терміну (достроково) відповідно до умов розділу 11 Договору на підставі будь - якого з п.п. 2.3., 5.3., 5.5., 5.6.,5.8., 7.4., частини 2 п.9.2. цього Договору (а. с. 3-11).

08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі - продажу прав вимоги за кредитними договорами (а. с. 14-16).

Згідно розрахунку, наданого тимчасовою адміністрацією ПАТ «Дельта Банк» заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором, станом на 31.07.2015 р. становить 4767, 89 дол. США (що еквівалентно 103042,52 грн.), з яких тіло кредиту - 2312, 04, відсотки - 2455, 85 дол. США.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання.

Згідно вимог чинного законодавства України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов'язанні строк (термін) його виконання (ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Розділом 1 Договору визначено порядок погашення заборгованості за кредитом та відсотками за користування ним на умовах, передбачених договором.

У забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 за Договором Банком прийнято заставу майна, згідно договору застави №502 від 26.07.2004 р. Крім того, кредит також забезпечується всім належним Позичальнику майном і коштами, на які може бути звернене стягнення в порядку, установленому законодавством України (розділ 2 Договору а. с. 4).

Доводи апеляційної скарги щодо помилковості застосування судом до даних правовідносин строків позовної давності та посилання на пункт 9.5. Договору є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізовувати своє право в примусовому порядку через суд.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Відповідно до п. 1.2.2. Договору Позичальник зобов'язався повернути кредит в повному обсязі не пізніше 24 липня 2009 року. Додатком № 1 до Договору визначена щомісячна періодичність платежів саме до визначеної кінцевої дати.

Тобто, даним договором встановлено строк виконання зобов'язання, а саме 24.07.2009 року. Виходячи із змісту ст. 252 ЦК України, останній день для звернення до суду з вимогою про повернення боргу є 24.07.2012 року.

Позивач вернувся до суду з даним позовом та вимогою про стягнення усієї суми заборгованості за кредитом, разом із нарахованими відсотками в серпні 2015 року. При цьому ним не було надано доказів на підтвердження того, що строк позовної давності переривався.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідач та його представник в судовому засіданні 24.12.2015 р. до винесення рішення, клопотали про застосування строку позовної давності.

Сама по собі умова договору про його дію до повного виконання позичальником зобов'язання, на яку посилається скаржник, не може розглядатися як установлення строку дії договору, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, яка визначає строки.

Проте, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо неправомірності посилань суду першої інстанції на п. 31 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 року, які судом наведені в якості однієї із підстав для застосування строків позовної давності.

Оскільки, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №7, якою внесено зміни та доповнення до п. 31 Постанови від 30.03.2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", роз'яснено, що при застосуванні положення п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному поєднанні з ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту.

Проте така помилка не тягне за собою скасування рішення, оскільки висновки суду ґрунтувались не лише на положеннях п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів". При обґрунтуванні відмови в задоволені позову за пропуском строків позовної давності, ним цілком правильно були застосовані положення частин 3, 4 статті 267 ЦК України.

Враховуючи викладене, рішення суду підлягає зміні в мотивувальній частині з виключенням посилань суду на положення п. 31 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року № 5.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» задовольнити частково.

Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 24 грудня 2015 року ухвалене у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - змінити.

Виключити із мотивувальної частини рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 24 грудня 2015 року посилання на пункт 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин".

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: