Справа № 442/4512/13 Головуючий у 1 інстанції: Гайдук А.М.
Провадження № 22-ц/783/3164/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, від імені якого діє представник ОСОБА_3, на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 жовтня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Дрогобицької міської ради про встановлення факту та визнання права власності, -

в с т а н о в и л а:

В липні 2013 року ОСОБА_5 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, в якому просить на підставі ст. ст. 1264, ч. 1 ст. 344, ч. 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1270, 1272 ЦК України визнати за нею право власності на житловий будинок по вул. Чехова, 2 в м. Дрогобич, Львівської області, загальною площею 105,9 кв.м. та житловою площею 55,1 кв.м., витребувавши у відділі РАЦСУ Дрогобицького міськрайонного управління юстиції відомості про актовий запис про смерть ОСОБА_6. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що проживала з ОСОБА_6 з 1993 року в будинку по вул. Чехова, 2 в м. Дрогобич однією сімєю більше 12 років, тобто вели спільне господарство, вона ОСОБА_5 здійснювала догляд за нею, оскільки та була особою похилого віку, сплачувала комунальні послуги та доглядала за будинком, тому вона є спадкоємцем четвертої черги відповідно до ст. 1264 ЦК України. В 2005 році ОСОБА_6 померла, витрати на поховання понесла вона позивачка, оскільки жодні інші родичі та син, не зявлялись. Після смерті ОСОБА_6 вона продовжувала проживати у цьому будинку та доглядати його по теперішній час, хоча будинок був зареєстрований за ОСОБА_6 та її сином ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 17 березня 1972 року. Спадкове майно ОСОБА_6 складається з ? ідеальної частини житлового будинку по вул. Чехова, 2 в м. Дрогобич, друга половина належить її сину ОСОБА_2, однак протягом 25 років по місцю проживання він не зявлявся та жодного догляду за будинком не здійснював, місце його перебування невідоме. Після смерті спадкодавця в неї був доступ до всього майна будинку. Продовжуючи проживати в ньому, вона здійснює поточні його ремонти, оплачує комунальні послуги, тобто відкрито та добросовісно володіє цим будинком.

Оскаржуваним рішенням встановлено факт проживання однією сімєю між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, яка померла 10.07.2005 р. за адресою вул. Чехова, 2 в м. Дрогобич.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на житловий будинок по вул. Чехова, 2 в м. Дрогобич, Львівської області загальною площею 105,9 кв.м. та житловою площею 55,1 кв.м.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, від імені якого діє представник ОСОБА_3, вважає його необґрунтованим, незаконним, таким що ухвалене на підставі завідомо неправдивих фактів. Зазначає, що встановлення факту проживання однією сімєю ґрунтується виключно на поясненнях свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які в суді допитані не були. Відповідно до пояснень сусідів, після смерті чоловіка, ОСОБА_6 проживала з ОСОБА_2, який після одруження виїхав у місто Харків, а згодом до США. Позивачка надала суду неправдиву інформацію, оскільки вона не займалася організацією похорону, крім того, спірний будинок зараз перебуває в аварійному стані. Сусід покійної ОСОБА_10 у своїх поясненнях зазначив, що ОСОБА_2 постійно піклувався про матір, надавав їй матеріальну допомогу. Протягом останніх років життя ОСОБА_6 проживала сама, до неї навідувались виключно сусіди. Її похорон був організований сусідами ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та благодійною організацією «Хусед ГУР Арє». Витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 7 від 20 листопада 2013 року вбачається, що заявнику ОСОБА_15 у звязку зі смертю ОСОБА_6 було видано довідку на одноразову допомогу № 489 від 11 липня 2005 року, довідку про смерть за № 214 від 11.07.2005 року. Ця жінка працювала у Єврейському благодійному фонді «Хесед Гур-Арє» та саме вона в основному навідувалась та допомагала ОСОБА_6, як одинокій особі похилого віку, та організувала похорон. Крім того, відповідно до листа № 1045 від 26 лютого 2016 року КП «Дрогобичводоканал», у спірному будинку припинено нарахування за водоспоживання та водовідведення з 08 травня 2005 року згідно акту опломбування вхідного вентиля будинку. Оплата за отримані послуги водопостачання та водовідведення у цьому будинку не проводилася, оскільки абонент ОСОБА_6 до дня смерті користувалася 100% пільгою. Станом на 01.02.2016 року Договір про надання послуг з водопостачання укладено не було. Відповідно до листа Дрогобицького УЕГГ ПАТ «Львівгаз» від 11.02.2016 року № Д07/2-32-16, газопостачання в цьому будинку припинено 22 липня 2005 року. Остання оплата за відповідні послуги була здійснена у червні 2005 року. В подальшому договір про надання населенню послуг з газопостачання укладено не було. Також апелянт зазначає, що ключі від вхідних дверей будинку та колодки на брамі були у ОСОБА_15, яка після спливу 40 днів після смерті ОСОБА_6 передала їх на зберігання ОСОБА_3 Вищезазначені та інші факти підтверджують те, що позивачка не здійснювала оплати за комунальні послуги. У своїй позовній заяві ОСОБА_5 стверджує, що проживала з ОСОБА_6 до дня її смерті та після. Не погоджуючись з цим твердженням, зазначає, що місце проживання слід відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Як вбачається з копії паспорта ОСОБА_5, відмітка про проживання у спірному будинку у ньому відсутня. З урахуванням ст. 344 ЦК України набуття права власності на майно за набувальною давністю є самостійною підставою набуття права власності. В такому випадку право власності на нерухоме майно не переходить від спадкодавця до спадкоємця, а набувається за рішенням суду. Судом при ухваленні рішення цього враховано не було. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовити.

Інші учасники цивільного процесу повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення їм поштових відправлень (а.с. 65, 66, 67, 68), в судове засідання апеляційної інстанції у черговий раз не зявилися, клопотання ОСОБА_5І про відкладення 11.07.2016 року розгляду справи у звязку з її важким станом здоровя документально не підтверджено та відхилено, матеріалів справи достатньо для розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції зазначив, що позивачка проживала з ОСОБА_6 однією сімєю, що підтверджується показаннями свідків, а отже вона є спадкоємцем четвертої черги відповідно до ст. 1264 ЦК України, оскільки проживала з спадкодавцем більше дванадцяти років. Син ОСОБА_6 ОСОБА_2 в строк, передбачений ч. 1 ст. 1270 ЦК України не звернувся в нотаріальну контору за прийняттям спадщини, в будинку, який є спадковим майном не проживав, а тому вважається таким, що не прийняв спадщину після смерті матері. Позивачка постійно проживала в спірному будинку, доглядала за ним, оплачувала комунальні послуги, а тому на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину. Крім того суд першої інстанції встановив, що позивачка дійсно проживала однією сімєю разом з померлою ОСОБА_6 При цьому послався на ч. 1 ст. 344 ЦК України та зазначив, що ОСОБА_5 мала доступ до всіх приміщень будинку, жодних перешкод в цьому їй не створювалось, в тому числі й після смерті спадкодавця. Продовжуючи проживати в спірному будинку, позивачка здійснювала в ньому поточні ремонти, а саме відкрито та добросовісно володіла цілим будинком.

Однак погодитись з такими висновками суду першої інстанції не можна, виходячи з наступного.

Апеляційним судом встановлено, що згідно актового запису про смерть № 489 від 11 липня 2005 року ОСОБА_6 померла 10 липня 2005 року у віці 82 років в м. Дрогобичі Львівської області. Довідки на одноразову допомогу та про смерть ОСОБА_6 отримала ОСОБА_15 (а.с. 6).

Наявними у справі свідоцтвами - про право на спадщину, про право власності на частку в спільному майні подружжя від 17 березня 1972 року, довідкою № 101 від 04.02.2016 року «Дрогобицького міжміського бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» КП львівської обласної ради, підтверджується той факт, що ОСОБА_6 та ОСОБА_2 є співвласниками будинку № 2 по вулиці Чехова в м. Дрогобичі Львівської області (а.с. 8, 9, 36).

З копії заповіту складеного ОСОБА_6 12.02.1999 року та посвідченого нотаріально вбачається, що остання на випадок своєї смерті зробила розпорядження, за яким все її майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що належатиме їй на день смерті, заповіла своєму сину ОСОБА_2 (а.с. 46).

Згідно статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з позовної заяви (а.с. 1), позивачка ОСОБА_5 визначила відповідачем у даному спорі Дрогобицьку міську раду в той час, як належним відповідачем має бути співвласник майна, зокрема будинку, ОСОБА_2.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та в порушення вимог ст. ст. 10, 213, 214, 215 ЦПК України ухвалив незаконне рішення.

Крім того, позивачка не ставила вимогу про встановлення факту її проживання однією сімєю з ОСОБА_6, яка померла 10.07.2005 р. за адресою вул. Чехова, 2 в м. Дрогобич, однак міськрайонний суд з власної ініціативи, в порушення вимог ст. ст. 31, 118, 119 ЦПК України, вийшовши за межі заявлених вимог, крім того - за відсутності належних доказів, лише зі слів позивачки та нібито показань свідків, які не були допитані в судовому засіданні (а.с. 15), встановив факт проживання однією сімєю між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 (правильно ОСОБА_6) ОСОБА_16, яка померла 10.07.2005 р. за адресою вул. Чехова, 2 в м. Дрогобич (а.с. 16). При цьому, місцевий суд навіть не встановив період (з якого і по який час) спільного проживання позивачки з ОСОБА_6, оскільки такого, як вбачається з матеріалів справи і зокрема письмових пояснень ОСОБА_2, ОСОБА_11, ОСОБА_10 (а.с. 37, 38, 39, 40, 41), взагалі не було.

Знайшло своє підтвердження і посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідно до листа КП «Дрогобичводоканал» № 1045 від 26 лютого 2016 року у спірному будинку припинено нарахування за водоспоживання та водовідведення з 08 травня 2005 року згідно акту опломбування вхідного вентиля будинку. Оплата за отримані послуги водопостачання та водовідведення у цьому будинку не проводилася, оскільки абонент ОСОБА_6 до дня смерті користувалася 100% пільгою. Станом на 01.02.2016 року Договір про надання послуг з водопостачання укладено не було. Відповідно до листа Дрогобицького УЕГГ ПАТ «Львівгаз» від 11.02.2016 року № Д07/2-32-16, газопостачання в цьому будинку припинено 22 липня 2005 року. Остання оплата за відповідні послуги була здійснена у червні 2005 року. В подальшому договір про надання населенню послуг з газопостачання укладено не було (а.с. 44, 45).

Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Отже, володіння має бути добросовісним, тобто володілець не повинен знати і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, а також обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник його невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому майно.

Як зазначено вище, позивачка у позовній заяві вказувала про те, що співвласником спірного майна є син померлої ОСОБА_2. Однак він від спірного майна не відмовлявся. Крім того в апеляційному суді доведено, що позивачка взагалі не проживала у спірному будинку № 2 по вулиці Чехова у м. Дрогобичі Львівської області, а тому суд першої інстанції не вправі був задовольняти позов про визнання права власності на цей будинок за ОСОБА_5 за набувальною давністю, оскільки відсутні підстави для застосування ст. 344 ЦК України.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до змісту положень ст. 344 ЦК України набуття права власності на майно за набувальною давністю є самостійною підставою набуття права власності. В зазначеному випадку право власності на нерухоме майно не переходить від спадкодавця до спадкоємця (ст. 1216 ЦК), а набувається за рішенням суду (ч. 4 ст. 344 ЦК). Отже, спори про набуття права власності за набувальною давністю не є спорами із спадкування, в тому числі й у випадках, коли особа заявляє про давність володіння (ч. 2 ст. 344 ЦК). Вказана позиція відображена й у п. 3.3 Листа № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», адресованого судам для використання при розгляді справ.

Відповідно до розяснень у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкоємцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у звязку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Зважаючи на те, що позивачка вважала себе спадкоємцем четвертої черги після смерті спадкодавця ОСОБА_6, вона не представила суду будь яких доказів звернення із заявою в шестимісячний строк (ст. 1270 ЦК) після смерті спадкодавця до нотаріуса за оформленням (прийняттям) спадщини, та беручи до уваги, як вона зазначає - пропуск нею строку на подання такої заяви, не зверталась в порядку ч. 3 ст. 1272 ЦК України до суду за визначенням додаткового строку, достатнього для подання нею заяви про прийняття спадщини.

Крім того, суд першої інстанції в порушення вимог ст. ст. 79, 80, 119 ЦПК України прийняв до розгляду, відкрив провадження та розглянув позов ОСОБА_5 без сплати нею судового збору за подання позовної заяви.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п.п. 3, 4; 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, від імені якого діє представник ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 жовтня 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

В позові ОСОБА_5 до Дрогобицької міської ради про встановлення факту та визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) в дохід держави 214 гривень 60 копійок судового збору за подання позовної заяви.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_17

/підпис/ ОСОБА_18

Згідно оригіналу

Судове рішення набрало законної сили 11 липня 2016 року

Суддя Монастирецький Д.І.

Дата оформлення копії: 28 липня 2016 року

Помічник судді Качараба П.С.