Ухвала

іменем україни

6 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,
суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В., Парінової І.К., Ступак О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення компенсації вартості частки у спільному майні подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_5, поданою представником ОСОБА_7, на рішення апеляційного суду Херсонської області від 24 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з 3 грудня 1983 року по 25 січня 2010 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 За час шлюбу ними було побудовано новий житловий будинок АДРЕСА_1. У листопаді 2011 року вона звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про поділ спільно нажитого майна подружжя та визнання за нею, крім іншого, права власності на Ѕ частини незвершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1. Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 10 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 17 квітня 2014 року, її позов було задоволено частково та відмовлено у задоволенні її позовних вимог про поділ вказаного будинку. При цьому судами було встановлено факт самочинної перебудови вказаного будинку, внаслідок якої його вартість збільшилася на 254 514 грн.

Оскільки вказаний самочинний об'єкт забудови не зданий в експлуатацію, а вартість ресурсу, використаного при його будівництві, визначеного експертом, станом на час розгляду справи становить 283 575 грн, позивач ОСОБА_5 просила стягнути Ѕ його частини від цієї вартості у сумі 141 787 грн 50 коп.

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 10 липня 2015 року з урахуванням виправлень, внесених ухвалою цього ж суду від 29 липня 2015 року, позов ОСОБА_5 задоволено, стягнуто на її користь з ОСОБА_6 грошову компенсацію вартості матеріальних ресурсів, використаних при будівництві житлового будинку літ. «П», «п», «п. І», що по АДРЕСА_1, у сумі 141 787 грн 50 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 24 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення у справі про відмову в задоволенні позову ОСОБА_5

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення, ухвалене судом апеляційної інстанції, і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Указані вимоги апеляційним судом не дотримано.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи на користь ОСОБА_5 компенсацію вартості самочинно зведених споруд, місцевий суд виходив із того, що за час шлюбу сторони за кошти сім'ї належну на праві власності відповідачу Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 знесли та замість цих споруд збудували житловий будинок літ. «П» із спорудами літ. «п», «п І», які є самочинним будівництвом, а тому права позивача підлягають захисту відповідно до ст. ст. 60, 62 СК України шляхом стягнення на її користь компенсації у розмірі Ѕ частини вартості ресурсу, використаного при його будівництві у сумі 283 575 грн.

Апеляційний суд не погодився з таким висновком суду першої інстанції та дійшов висновку про скасування рішення, ухваленого цим судом, з наступних підстав.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції було встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 3 грудня 1983 року по 25 квітня 2010 року. За час шлюбу ними було придбано земельну ділянку площею 0,0444 га по АДРЕСА_1. Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 10 жовтня 2013 року за ОСОБА_5 визнано право власності на Ѕ її частини і це речове право позивача зареєстровано у реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 липня 2014 року (а. с. 12-13, 20).

Крім того, за час шлюбу ОСОБА_6 набув право власності на Ѕ частини житлового будинку, розташованого на зазначеній земельній ділянці, на підставі договору дарування від 17 грудня 2003 року (а. с. 18), який рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 10 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 17 квітня 2014 року, визнаний особистою власністю відповідача і поділу між подружжям не підлягає (а. с. 12-15).

Набута відповідачем у власність Ѕ частина будинку складається із житлового будинку літ. «А», сараїв літ. «Б» і «В», вбиральні літ. «Н», гаража літ. «Д», огорожі № № 3, 4, споруди № № 1, 2, мостіння І (а. с. 18, 22).

Судом також установлено, що із часу придбання вказаного майна та станом на час останньої інвентаризації, проведеної 14 серпня 2009 року, житловий будинок літ. «А», площа якого складала на час придбання 69,8 кв. м, частково розібраний, залишок площі цієї споруди становить 32,1 кв. м, розібрані господарські споруди літ. «Д» (гараж), сарай літ. «Б», реконструйований і в технічному паспорті ця споруда значиться як житловий будинок літ. «П», «п», «п І». Зведений басейн для збору води.

Вказані обставини встановлені експертом при дослідженні об'єкта будівництва та матеріалів інвентарної справи, а також не спростовані жодною із сторін.

На час розгляду справи належна сторонам на праві спільної часткової власності земельна ділянка під зазначену забудову не виділялась, будівельні роботи здійснені без дозвільної документації на ведення будівельних робіт за відсутності проекту забудови, а тому вказані споруди, які позивач визначила як об'єкт судового захисту, відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України є самочинним будівництвом. При тому, що захист прав особи, яка на належній їй земельній ділянки здійснила самочинне будівництво, підлягає захисту у порядку ч. ч. 5, 6 ст. 376 ЦК України.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, способом захисту свого права на самочинну забудову обрала вимогу про стягнення компенсації вартості матеріальних ресурсів, використаних при будівництві самочинної забудови з відповідача, під час шлюбу із яким здійснена самочинна забудова на земельній ділянці, що перебуває у спільній частковій власності забудовників.

З огляду на вказані вище норми апеляційний суд вважав, що позивач неправильно обрала спосіб, який підлягає захисту, а тому її вимоги не підлягають задоволенню.

Однак з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

За змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Предметами права власності може бути лише майно, яке складається з речей (ст. 179 ЦК України), сукупності речей та майнових прав (ст. 190 цього Кодексу).

Право володіння, користування та розпорядження своїм майном належить тільки власникові (ст. 317 ЦК України).

До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень ст. 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1ст. 182 ЦК України).

Земельна ділянка, на якій здійснено будівництво житлового будинку літ. «П», «п»,«п І» по АДРЕСА_1, належить ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності.

Проте суд апеляційної інстанції на зазначене уваги не звернув.

Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів визначається постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 534, та іншими нормативними актами Кабінету Міністрів України та Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

Відповідно до вимог ст. ст. 328, 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об'єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15.

Ухвалене апеляційним судом рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5 суперечить вказаній вище правовій позиції Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15, оскільки ст. 331 ЦК України визначає підстави та порядок набуття права власності на новостворені об'єкти незавершеного будівництва. Апеляційний суд не звернув уваги, що позивач у заявленому позові не зверталася з вимогами про визнання права власності на незавершений об'єкт будівництва - будинок, а просила стягнути на її користь компенсацію у розмірі Ѕ частини вартості ресурсу - будівельних матеріалів, конструктивних елементів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва та створення майна.

Отже, оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені апеляційним судом, то рішення цього суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_7, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 24 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов Судді: А.О. Леванчук А.В. Маляренко
І.К. Парінова

О.В. Ступак