УХВАЛА

іменем україни

30 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 22 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 25 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта банк» (далі - ПАТ «Дельта банк») звернулось до суду із вказаним позовом посилаючись на те, що 15 серпня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 22 тис. доларів США на строк до 15 серпня 2036 року, зі сплатою 11,9 % річних.

На забезпечення виконання умов вищезгаданого кредитного договору 15 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта банк» було укладено договір купівлі-продажу права вимоги, відповідно до умов якого в порядку, обсязі та на умовах визначених договором, ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) на користь ПАТ «Дельта банк» право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, зокрема і за договірними зобов'язаннями ОСОБА_3

Починаючи з лютого 2015 року ОСОБА_3 припинила належним чином виконувати взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого станом на 28 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 322 952 грн 70 коп.

З урахуванням зазначеного банк просив у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором у розмірі 322 952 грн 70 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 22 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 25 лютого 2016 року, позов ПАТ «Дельта банк» задоволено.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором від 15 серпня 2008 року, укладеним між ОСОБА_3 та ВАТ «Сведбанк», в сумі 322 952 грн 70 коп., з яких заборгованість за тілом кредиту становить 303 180 грн 71 коп., заборгованість за відсотками - 19 771 грн 99 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 15 серпня 2008 року - двокімнатну ізольовану квартиру № 6 житловою площею 28,7 кв. м, загальною площею 43,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 що належить ОСОБА_3 на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 15 серпня 2008 року, за початковою ціною не нижчою ніж вказана у звіті про оцінку іпотечної спірної квартири, проведеної 4 грудня 2015 року ТОВ «Експортна компанія «Професіонал», яка складає 317 721 грн, шляхом визнання за ПАТ «Дельта банк» права власності на вказану квартиру.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалено, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем порушено умови кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість. Оскільки виконання основного зобов'язання за даним кредитним договором забезпечено договором іпотеки, є підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення вказаної заборгованості.

Апеляційний суд погодився з такими висновками та зазначив, що відповідачем отримано лист-вимогу про погашення заборгованості, яку нею не виконано, отже, у банку виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки одним із передбачених умовами договору іпотеки способом - шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Проте повністю погодитись із такимивисновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 15 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого позичальнику банк надав кредит у розмірі 22 тис. дол. США строком по 15 серпня 2036 року включно.

Згідно з п. 1.4 кредитного договору кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

26 лютого 2009 року були внесені зміни до кредитного договору стосовно зменшення розміру щомісячних платежів.

На забезпечення виконання зобов'язань позичальника за даним кредитним договором 15 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого в іпотеку була передана належна ОСОБА_3 квартира АДРЕСА_1.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу права вимоги, згідно з умовами якого ПАТ «Сведбанк» відступило, а ПАТ «Дельта Банк» прийняло на себе право вимоги за кредитними договорами, зокрема, за кредитним договором укладеним між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 від 15 серпня 2008 року, забезпеченого іпотекою, без простроченої заборгованості за тілом кредиту, із строковою заборгованістю станом на 25 травня 2012 року - 14 391,20 дол. США.

Також встановлено, що ОСОБА_3 перестала виконувати зобов'язання за кредитним договором 10 лютого 2015 року, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 28 липня 2015 року становить 322 952 грн 70 коп., і складається із: заборгованості за тілом кредитом - 13 742,04 дол. США, що еквівалентно 303 180 грн 71 коп.; заборгованості за відсотками - 896,19 дол. США, що еквівалентно 19 771 грн 99 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (ч. 1 ст. 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз положень ст. ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до п. 11 договору іпотеки іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобов'язання повністю або частково, у тому числі якщо іпотекодавець не повністю поверне іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з основного зобов'язання, а також в інших випадках, передбачених основним зобов'язанням та цим договором, у тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобов'язання (як основного боргу, так і процентів за ним).

У п/п. 12.1, 12.2 п. 12 цього договору зазначено, що за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки т задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Згідно з п. 12.3 договору іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене в. п/п 12.3.1, 12.3.2 цього пункту договору задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої у випадку задоволення вимоги іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої п. 12.3 договору договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. При цьому вважається, що предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за вартістю, що буде визначена після прийняття іпотекодержателем рішення про обрання передбаченого цим пунктом договору способу звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі висновку незалежного експерта-суб'єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом оціночної діяльності.

Апеляційний суд наведене не врахував, не дав оцінку тому, чи вчинив банк необхідні дії, передбачені для позасудового врегулювання спору, зокрема для реєстрації права власності на предмет іпотеки, чи визнавалось або заперечувалось іпотекодавцем право банку на предмет іпотеки та дійшов до передчасного висновку про задоволення позову.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, його судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 25 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик