Справа №486/1479/14-ц 12.04.2016 12.04.2016 12.04.2016
Провадження №22-ц/784/16/16
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа 486/1479/14-ц
Провадження №22-ц/784/16/16
Головуючий у першій інстанції: Волкова О.І. Доповідач у апеляційній інстанції: Буренкова К.О.
РІШЕННЯ

Іменем України

12 квітня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Буренкової К.О.,

суддів: Крамаренко Т.В., Кушнірової Т.Б.,

із секретарем судового засідання: Тищенком Л.С.,

за участю: ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5, його представника ОСОБА_6, відповідача ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами

ОСОБА_3 та ОСОБА_5

на рішення Южноукраїнського міського суду від 31 липня 2015 року у справі за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и л а :

В серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя шляхом припинення права власності ОСОБА_5 на автомобіль, стягнення на користь останнього вартості ? частини вказаного автомобіля та визнання за нею права власності на автомобіль.

ОСОБА_3 в позові зазначала, що вона з 2000 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Під за час шлюбу ними за спільні кошти придбано автомобіль «HYUNDAI SANTA FE», державний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску. Право власності на автомобіль зареєстровано за ОСОБА_5

Сімейні відносини між нею та відповідачем припинені, але згоди щодо користування вказаним автомобілем та його поділ не досягнуто.

Посилаючись на наведене, позивачка просила поділити спільне майно подружжя, визнавши за нею право власності на ? частину вказаного автомобіля.

В жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулась із заявою про уточнення та збільшення позовних вимог, в якій просила припинити право власності ОСОБА_5 на ? частку вказаного автомобіля і в рахунок належної останньому ? частини цього транспортного засобу стягнути на його користь компенсацію в розмірі 120000 грн., які вона внесла на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації в Миколаївській області, та визнати за нею право власності на цей автомобіль.

В січні 2015 року ОСОБА_3 звернулась з наступною заявою про уточнення та збільшення позовних вимог, в якій також просила визнати спільним майном подружжя грошові кошти в розмірі 60 000 грн., внесені ОСОБА_5 на рахунок в ПАТ «Ощадний банк України», та врахувати їх при поділі спільного майна в рівних частках. Із урахуванням ? частини цих коштів ОСОБА_3 просила із грошових коштів, які знаходяться на депозитному рахунку, виплатити ОСОБА_5 90000 грн. в рахунок вартості ? частки вказаного автомобіля, а їй повернути 30 000 грн. із зазначеного депозитного рахунку.

02 вересня 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ майна, набутого в шлюбі.

ОСОБА_5, мотивуючи свої вимоги зазначав, що в період шлюбу із ОСОБА_3 було придбано гаражний бокс у кооперативі «Енергетик» вартістю 40000 грн.; витрачено 250000 грн. на придбання будівельних матеріалів та оплату будівельних робіт у зв'язку з ремонтом квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3 на праві власності, а також на придбання вбудованих меблів у вказаній квартирі та побутової техніки. Крім цього, він зазначав, що за рахунок спільних коштів ними було придбано автомобіль «HYUNDAI SANTA FE», державний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску. У зв'язку з поділом майна він просив визнати за ним та ОСОБА_3 право власності на ? частину вказаного автомобіля за кожним.

У зустрічному позові ОСОБА_5 також посилався на те, що за час шлюбу із ОСОБА_3 об'єктом спільної сумісної власності є грошові кошти в сумі 310000 грн. та в сумі 172800 грн., які були вкладені ним у підприємство ЦСО «Ником», що належить ОСОБА_3

ОСОБА_5 також вказував, що в період шлюбу із ОСОБА_3 придбано осцилограф С-101, вартістю 600 грн.; частотомір, вартістю 500 грн.; БП 0-30, вартістю 300 грн.; чоловічий золотий ланцюжок вагою 22 гр., вартістю 13200 грн.; гітара, вартістю 800 грн.; автохолодильник, вартістю 780 грн.; пилосос LG, вартістю 600 грн.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_5 просив розірвати шлюб між ним та ОСОБА_3 та провести поділ вказаного майна, яке було придбано в період шлюбу, виділивши йому у власність автомобіль «HYUNDAI SANTA FE» та гаражний бокс у кооперативі «Енергетик», а відповідачці виділити решту майна, а також грошові кошти, вкладені ним у підприємство ЦСО «Ником» та 250000 грн. спільних коштів, які витрачені на ремонт вказаної квартири та придбання вбудованих меблів і побутової техніки.

В подальшому ОСОБА_5 уточнив позовні вимоги та остаточно просив суд, а саме: визнати за ним та ОСОБА_3 по ? частині за кожним у праві власності на автомобіль HYUNDAI SANTA FE» державний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску; стягнути з ОСОБА_3 на його користь 125 000 грн. у рахунок вартості ремонту квартири АДРЕСА_1, придбання вбудованих меблів і побутової техніки.

Крім цього, ОСОБА_5 просив виділити у власність ОСОБА_3 наступне майно: осцилограф С-101 вартістю 600 грн.; частотомір вартістю 500 грн.; БП 0-30 вартістю 300 грн.; чоловічий золотий ланцюжок вагою 22 гр. вартістю 13200 грн.; гітару вартістю 800 грн.; авто холодильник вартістю 780 грн.; пилосос LG вартістю 600 грн., а всього на суму 16 780 грн., стягнувши з останньої на його користь 8390 грн. в рахунок вартості ? частини цього майна.

Ухвалою Южноукраїнського міського суду від 13 лютого 2015 року зустрічний позов ОСОБА_5 в частині розірвання шлюбу залишено без розгляду з підстав, передбачених п.5 ч.1 ст. 207 ЦПК України.

Ухвалою Южноукраїнського міського суду від 12 травня 2015 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_7

Рішенням Южноукраїнського міського суду від 31 липня 2015 року в задоволені позову ОСОБА_3 відмовлено.

Повернуто ОСОБА_3 кошти в сумі 120 000 грн., внесенні нею на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації в Миколаївській області (далі - ТУ ДСА) за платіжним дорученням №61 від 11 серпня 2014 року.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Постановлено визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_5 право власності на ? частину автомобіля «HYUNDAI SANTA FE» державний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску за кожним;

Виділено в користування ОСОБА_5 осцилограф С-101 вартістю 600 грн.; частотомір вартістю 500 грн.; БП 0-30 вартістю 300 грн.; авто холодильник вартістю 780 грн.; пилосос LG вартістю 600 грн., а всього - на 2780 грн.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про стягнення 125 000 грн., витрачених на ремонт квартири АДРЕСА_1, придбання вбудованих меблів ОСОБА_5 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду в частині відмови в задоволенні її первісного позову скасувати і в цій частині постановити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вона посилається на те, що суд неповно з'ясував дійсні обставини справи в частині її первісного позову, зокрема щодо наявності депозитного вкладу на ім'я ОСОБА_5 у ПАТ «Ощадний банк України». У зв'язку з чим висновки суду в цій частині рішення не відповідають фактичним обставинам справи та положенням сімейного права.

ОСОБА_5 також звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення лише в частині відмови в задоволенні його вимог за зустрічним позовом щодо стягнення витрат на ремонт квартири та придбання вбудованих меблів. Він посилається на те, що суд неповно з'ясував фактичні обставини справи в зазначеній частині його зустрічних позовних вимог та не дав належну оцінку доказам, які він надав на підтвердження цих вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість апеляційної скарги ОСОБА_3 та апеляційної скарги ОСОБА_5 в межах їх доводів, колегія суддів вважає, що вони підлягають частковому задоволенню із таких підстав.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно частини першої ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_5 і ОСОБА_3 з 14 січня 2000 року перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Матеріали справи також свідчать, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в період шлюбу придбано автомобіль «HYUNDAI SANTA FE» державний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску. Згідно копії реєстраційного свідоцтва, вказаний автомобіль 20 жовтня 2011 року зареєстровано за ОСОБА_5 як власником (а.с. 224).

Мотивуючи свої вимоги, ОСОБА_3 що просила припинити право власності ОСОБА_5 на вказаний автомобіль, стягнути на його користь грошову компенсацію у рахунок вартості ? частки цього майна і визнати за нею право власності не це майно.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду якщо: частка є незначною і не може бути виділена натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

У абзаці пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям , а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до п. 25 цієї ж постанови, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного із подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) за попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Судом правильно встановлено, що спірний автомобіль є неподільною річчю і сторони не досягли згоди щодо користування спірним, який є неподільною річчю.

Із довідки ТУ ДСА від 04 грудня 2014 року видно, що в грудні 2014 року ОСОБА_3 внесла на депозитний рахунок цього управління 120 000 грн. (а.с. 78, т.1).

Судом першої та апеляційної інстанцій також встановлено, що сторони не досягли згоди щодо дійсної вартості вказаного автомобіля.

Відповідно д ст. 301 ЦПК України апеляційним судом за клопотанням ОСОБА_4 - представника позивача за первісним позовом ОСОБА_3 ухвалою апеляційного суду від 13 січня 2016 року у справі була призначена судова автотоварознавча експертиза для визначення дійсної вартості вказаного автомобіля, проведення якої було доручено Науково-дослідному еспертно - криміналістичному центру при УМВС України. Згідно повідомлення від 01 лютого 2016 року зазначена ухвала апеляційного суду повернута без виконання з посиланням на те, що зв'язку з реформуванням органів внутрішніх справ зазначена експертна установа змінила назву, а тому втратив чинність, виданий їй сертифікат суб'єкта оціночної діяльності (а.с.169 - 170, т.1).

За клопотанням ОСОБА_4 - представника первісного позивача ухвалою апеляційного суду від 24 лютого 2016 року до участі у справі було залучено спеціаліста - оцінювача Приватного підприємства «Експертний центр «Поділля» - Ваколюка С.М., якому було доручено визначити дійсну вартість зазначеного автомобіля. Проте відповідно до повідомлення останнього від 25 березня 2016 року вказана ухвала апеляційного суду також повернута без виконання з посиланням на те, що ОСОБА_5 не надав автомобіль «HYUNDAI SANTA FE» державний номер НОМЕР_1 на дослідження ( а.с. 215,т.2).

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_5 пояснив, що спірний транспортний засіб вибув із його володіння внаслідок шахрайських дій інших осіб, на підтвердження чого надав письмову інформацію Шевченківського районного управління Головного управління внутрішніх справ м. Києва від 17 березня 2016 року (а.с. 220,т.2).

Враховуючи наведені обставини, зазначені положення ст. 365 ЦК України, вказані роз'яснення Пленуму Верховного Суду України та вимоги ст. 60 ЦПК України, колегія суддів при ходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_3 в задоволенні її вимог про припинення права власності ОСОБА_5 на спірний автомобіль, стягнення на його користь 120000 грн. у рахунок вартості ? частки цього майна та визнання за нею права власності на це майно є правильним і підстав для його скасування в цій частині немає, оскільки сторони не досягли згоди щодо вартості цього транспортного засобу, а в матеріалах справи відсутні щодо дійсної вартості цього майна на час розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про помилковість рішення в частині відмови в задоволенні її вимог про припинення права власності на автомобіль, стягнення з неї на користь ОСОБА_5 вартості ? частини цього автомобіля та визнання за нею права власності на автомобіль не підлягають задоволенню, оскільки доказів, які спростовували б висновки суду в цій частині вона не надала.

Разом з тим, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо помилковості оскаржуваного рішення в частині відмови в задоволенні її вимог про поділ грошового вкладу.

Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні вимог про поділ грошового вкладу, суд першої інстанції виходив із недоведеності останньою цих вимог.

Проте з таким висновком суду не можна погодитися із таких підстав.

Згідно інформації Миколаївського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» від 28 грудня 2015 року, отриманої за запит апеляційного суду, на ім'я ОСОБА_5 09 січня 2014 року було відкрито депозитний рахунок № НОМЕР_2, на який було зараховано 59143 грн. 10 липня 2014 року вказаний рахунок на суму 59143 грн. було закрито і по даному рахунку отримані відсотки в сумі 4692 грн. 55 коп. (а.с. 159).

За наведених обставин колегія суддів на підставі ст. 60, частини 1 та 2 ст. 61 СК України приходить до висновку, що депозитний вклад в сумі 59143 грн., внесений ОСОБА_5 у ПАТ ««Державний ощадний банк України», та нараховані відсотки в розмірі 4692 грн.55 коп. є спільною сумісною власністю сторін як подружжя. А тому відповідно до ч.1 ст. 70 СК України на користь ОСОБА_3 із ОСОБА_5 слід стягнути 31 917 коп. 78 коп., що становить ? частину вказаного депозитного вкладу.

Ухвалюючи оскаржуване рішення в частині відмови ОСОБА_3 у стягненні ? частини депозитного вкладу, суд в порушення вимог ст. 15 ЦПК України неповно з'ясував дійсні обставини справи, не сприяв витребуванню письмових доказів на підтвердження наявності депозитного вкладу, у зв'язку з чим висновок суду в цій частині не відповідає дійсним обставинам справи. Відповідно до пунктів 1,3 ч.1 ст. 309 ЦПК України наведене порушення норм цивільного процесуального права є підставою для скасування оскаржуваного рішення в цій частині і ухвалення в цій частині нового рішення, яким слід стягнути на користь ОСОБА_3 із ОСОБА_5 6672 грн. 72 коп. в рахунок ? частини вказаного депозитного вкладу.

Відмовляючи ОСОБА_5 у задоволенні зустрічного позову щодо стягнення витрат на ремонт квартири, вбудованих меблів, суд першої інстанції керувався тим, що останній зазначені вимоги не довів, як це передбачено ст. 60 ЦПК України.

Проте з таким висновком суду не можна погодитись із таких підстав.

Із матеріалів справи видно, що ОСОБА_3 та ОСОБА_7 відповідно до свідоцтва про право власності, виданого відділом приватизації житла ВО «ПУ АЕС» від 17 листопада 1994 року являлись власниками по ? частині квартири АДРЕСА_1. На підставі нотаріально посвідченого договору від 31 березня 2015 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_7 належну їй на праві власності ? частину вказаної квартири (а.с.240, т.1).

Згідно відомостей паспорту ОСОБА_5 він з 02 жовтня 1998 року зареєстрований у вказаній квартирі (а.с. 20, т.1).

Мотивуючи зустрічний позов, ОСОБА_5 зазначав, що в період шлюбу він та ОСОБА_3 витратили спільні кошти в сумі 250000 грн. на кошти на реконструкцію та ремонт у вказаній квартирі, придбання вбудованих меблів, побутової техніки (а.с. 18 - 19, т.1). У зв'язку з чим вказана квартира істотно збільшилась у своїй вартості, а тому, на його думку, це нерухоме майно є його та ОСОБА_3 спільною сумісною власністю як подружжя.

Із матеріалів справи видно, що ухвалою суду першої інстанції від 27 липня 2015 року ОСОБА_5 було відмовлено у задоволенні його клопотання про проведення судової будівельно-технічної експертизи за недоцільністю (а.с. 234, т.1).

Відповідно до ст. 303 -1 ЦПК України ухвалою апеляційного суду від 30 вересня 2015 року за клопотанням ОСОБА_5 була призначена судово будівельно - технічна експертиза для визначення вартості будівельних робіт та будівельних матеріалів при проведенні реконструкції та ремонту в зазначеній квартирі та вартості вбудованих меблів.

Згідно повідомлення №1057 - 1058 від 09 грудня 2015 року, складеного експертом Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, надання експертного висновку неможливе з посиланням на те, що надана інформація про використання для ремонту будівельних матеріалів є недостатньою (а.с. 144-145, т.2).

Між тим, до апеляційної інстанції для проведення судової будівельно-технічної експертизи ОСОБА_3 надала копії документів, а саме: копії договору від 17 квітня 2007 року на оплату металопластикових та алюмінієвих виробів із профіля і специфікацію до цього договору; копій товарних чеків, рахунків - фактур, квитанцій щодо оплати товару, які були направлені експерту (а.с. 83 - 109, т.2).

В письмових запереченнях на клопотання ОСОБА_5 щодо проведення вказаної експертизи та в поясненнях на клопотання експерта ОСОБА_3 зазначила, що будівельні матеріали, сантехнічне обладнання були придбанні з 2007 року по 2012 рік і на їх оплату витрачено 26690 грн. 88 коп. (а.с. 90 - 93, 134 - 135, т.2).

Наведені обставини свідчать, що ОСОБА_3 письмово підтвердила придбання у період з 2007 року по 2012 рік будівельних матеріалів, сантехнічного обладнання для ремонту квартири АДРЕСА_1. Тому відповідно до ч.1 ст. 62 СК України є підстави для часткового задоволення цих вимог ОСОБА_5 та стягнення на його користь із ОСОБА_3 6672 грн. (26690,88 : 2 = 13345,44 грн.; 13345,44 грн. : 2= 6672, 72грн.) у рахунок витрат на ремонт ? частини вказаної квартири, власником якої являлась ОСОБА_3 Вимоги щодо стягнення витрат на придбання будівельних матеріалів, сантехнічного обладнання до ОСОБА_7 як співвласника цієї квартири ОСОБА_5 не заявлялись.

Відповідно до частин першої та п'ятої ст. 88 ЦПК України, пропорційно задоволеним вимогам за первісним позовом на 21% , а за зустрічним позовом - на 0,05%, на користь ОСОБА_3 із ОСОБА_5 підлягає стягненню 460 грн. витрат по сплаті судового збору, а на користь ОСОБА_5 із ОСОБА_3 - 117 грн. витрат по сплаті судового збору.

В порядку взаємозаліку на користь ОСОБА_3 із ОСОБА_5 підлягає стягненню 348 грн. судових витрат.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст.303, 308, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Южноукраїнського міського суду від 31 липня 2015 року в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_3 про визнання грошових коштів, внесених на депозитний рахунок в ПАТ « Державний ощадний банк України» на ім'я ОСОБА_5, спільним сумісним майном подружжя та врахування при поділі спільного майна по ? частині цих коштів кожній із сторін, а також в частині відмови ОСОБА_5 в задоволенні зустрічних позовних вимог про стягнення витрат на проведення ремонту квартири скасувати і в цій частини ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання грошових коштів, внесених на депозитний рахунок в ПАТ «Державний ощадний банк України» на ім'я ОСОБА_5, спільним сумісним майном подружжя та врахування при поділі спільного майна по ? частині цих коштів кожній із сторін задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 63835 грн. 55 коп., які знаходились на депозитному рахунку № НОМЕР_3 у ПАТ «Державний ощадний банк України», відкритому на ім'я ОСОБА_5

Стягнути на користь ОСОБА_3 із ОСОБА_5 31 917 (тридцять одна тисяча дев'ятсот сімнадцять) грн. 78 коп. у рахунок ? частини депозитного вкладу.

Стягнути на користь ОСОБА_5 із ОСОБА_3 6672 (шість тисяч шістсот сімдесят дві) грн. 72 коп. у рахунок витрат на проведення ремонту у квартирі АДРЕСА_1.

Стягнути на користь ОСОБА_3 із ОСОБА_5 348 (триста сорок вісім) грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча: К.О. Буренкова

Судді: Т.В. Крамаренко

Т.Б. Кушнірова