АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість по кредитному договору у розмірі 17 271 грн. 70 коп., яка складається з: 8 795 грн. 08 коп. заборгованості за кредитом; 7 177 грн. 97 коп. відсотків, 500 грн. штрафу (фіксована частина), 798 грн. 65 коп. штрафу (процентна ставка).

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 21 січня 2011 року відповідач отримала кредит у розмірі 9 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Однак, відповідач не виконує умови взятого на себе зобов'язання, не погашає кредит та не сплачує проценти за користування кредитом, в зв'язку з чим, станом на 30 травня 2014 року утворилась заборгованість за кредитним договором

Справа № 757/22757/14
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5841/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Батрин О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт послалась на те, що суд першої інстанції не врахував, що нею взагалі не укладався жодний договір з позивачем, зокрема кредитний договір в якому б вказувалося про встановлення кредитного ліміту, строк погашення боргу та інші умови.

Апелянт заперечує проти висновків суду, що умови банку це і є договір, оскільки вона з ними не знайомилася, її ніхто не надавав ці умови для ознайомлення.

Не підтвердив, на думку апелянта, банк і той факт, що при оформленні картки її буде встановлено кредитний ліміт, що було проігноровано судом.

Апелянт також вважає, що в матеріалах справи відсутні належні докази того, що в неї є заборгованість, а розрахунок наданий банком таким не може бути.

Крім того, зазначає, що судом не було враховано спливу строку позовної давності, оскільки вона перестала виконувати обов'язків по своєчасному поверненню кредиту ще в липні 2011 року.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Інші учасники судового процесу та їх представники у судове засідання не з'явилися, належним чином були повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду, тому розгляд справи за апеляційною скаргою, на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України, проведено за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Колегією суддів встановлено, що 21 червня 2011 року між позивачем та відповідачем був укладений договір надання банківських послуг, шляхом приєднання відповідача до умов надання таких послуг банком. (а.с. 7-32).

Відповідно до умов договору, Банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3% в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, що визначено умовами кредитування з використанням картки «Універсальна», про ознайомлення з якими поставила свій підпис ОСОБА_1 (а.с.8)

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з розрахунку заборгованості за вищевказаним договором, станом 30 травня 2014 року сума заборгованості за кредитним становить 17 271,7 грн.

Враховуючи, що позивач належним чином виконував свої зобов'язання, а відповідач не виконує своїх зобов'язань, ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з вказаним позовом.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання перед належним чином, в результаті чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню в примусовому порядку.

При цьому суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем по всім вимогам не пропущено строк позовної давності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналізуючи умови кредитного договору сторін у цій справі та зміст зазначених правових норм, необхідно дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року (у справі №6-95цс14), яка згідно абз. 2 ч.1 ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно вказав, що строк позовної давності стосовно вимог про стягнення заборгованості за кредитом та нарахованими відсотків не сплив та законно задовольнив позов.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не укладала з позивачем жодних договорів з позивачем, а висновки суду, що Умови і є договором є помилковими, оскільки вона з ними не знайомилася, її ніхто не надавав ці умови для ознайомлення, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Так, судом першої інстанції правильно встановлено, що між сторонами укладено договір приєднання.

Підписав анкету про приєднання до умов та правил надання банківських послуг 21 червня 2011 року, відповідач засвідчила своїм підписом та погодилася, що ця анкета разом з пам'яткою, Умовами і Правилами надання банком послуг, а також тарифами складають між сторонами договір про надання банківських послуг (а.с. 7, зворот)

Цим самим відповідач підтвердила, що вона ознайомлена Умовами і Правилами надання банком послуг, а також тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді, а також зобов'язалася виконувати їх.

Пунктом 2.1.1.2.3 Умов і правил надання банківських послуг, які, в тому числі, складають договір між сторонами встановлено, що після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк проводить перевірку наданих документів і приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну картку.

Згідно п.1.1.3.2.3 Умов право зміни розміру кредитного ліміту банк залишає за собою в односторонньому порядку.

Вказаним також спростовуються доводи апелянта проте, що банк не довів той факт, що при оформленні картки її буде встановлено кредитний ліміт.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що розрахунок заборгованості, який суд взяв за основу, не відповідає дійсності та є сфальшованим.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або фінансова установ (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, одним з яких є сплата неустойки.

В матеріалах справи містяться розрахунки заборгованості за договором між сторонами (а.с.5-6) та виписка по картці (а.с.83-87).

Інших даних щодо стану карткового рахунку матеріали справи не містять.

Відповідно до положень ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, припускаючи, що розрахунок не відповідає дійсності, доказів на спростування вказаного розрахунку заборгованості відповідачем долучено до матеріалів справи не було, а тому суд при вирішенні питання по суті позовних вимог правильно взяв за основу вказані розрахунки, які були надані позивачем.

Колегія суддів відхиляє і доводи апеляційної скарги про те, що сплив строк позовної давності, оскільки вона перестала виконувати обов'язків по своєчасному поверненню кредиту ще в липні 2011 року, що є підставою для відмови у задоволенні позову в повному обсязі, дивлячись на наступне.

Як вбачається з наданої позивачем виписки за картковим рахунком ОСОБА_1, вона здійснювала погашення заборгованості за кредитом та відсотками, шляхом зарахування готівкових коштів на картку, а саме, зокрема, 09.09.2011р. на суму 1060 грн., 26.10.2011р. на суми 7100грн. та 300грн.,30.01.2012р. на суму 2000грн.,24.03.2012р. на суму 510грн., 26.03.2012р. на суму 120грн., 11.04.2012р. на суму 2400грн. (а.с.105-113).

Відповідно до положень ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Вказаними діями, ОСОБА_1 вчиняла дії, якими визнавала свій борг по кредиту та відсотками, а саме здійснювала платежі по їх погашенню, останній з яких 11.04.2012р., а тому саме з цієї дати слід відраховувати строк позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду у серпні 2014 року, тобто в межах трирічного строку.

Щодо позову в частині стягнення з відповідача штрафу за порушення виконання зобов'язання слід зазначити наступне.

Частина 2 статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до п. 1.1.5.32, 2.1.1.7.5. Умов та правил надання батьківських послуг при порушенні Позичальником строків платежів по будь-якому зобов'язанню, передбаченого договором, більше ніж на 30 днів, Позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості.

У банка з'явилося право на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд щодо вказаних вимог ще у 2011 році.

Разом з тим, згідно ч.1 ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі

Суд першої інстанції правильно послався на п.1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг, а саме те, що термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів встановлюється за договором сторонами тривалістю у 50 років.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, зокрема і з тим, що посилання апелянта на пропущений строк позовної давності є безпідставним, оскільки відповідач звернувся до суду з позовом в межах як загальної позовної давності, в частині вимог про стягнення кредиту та відсотків, так і в межах спеціальної позовної давності, в частині вимог про стягнення штрафу.

Інших доводів про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст.218, 303-305, ч.1 п.1 ст.307, ст.ст.308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді