У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів: Демяносова М.В., Маляренка А.В., Леванчука А.О., Парінової І.К.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Приватного акціонерного товариства «Львівтурист» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Львівської області від 8 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 24 липня 2015 року позов ОСОБА_6 задоволено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Львівтурист» (далі - ПрАТ «Львівтурист») на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 1 листопада 2012 року по 1 квітня 2015 року в розмірі 85 591 грн 44 коп., із урахуванням оподаткування та необхідності стягнення обов'язкових платежів.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 8 грудня 2015 року рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 липня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить суд касаційної інстанції скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив із того, що ПрАТ «Львівтурист» не розрахувався з позивачем при звільненні, остаточний розрахунок згідно з видатковим касовим ордером здійснив лише 31 березня 2015 року, а тому стягненню підлягає відшкодування за затримку розрахунку при звільненні за період з 1 листопада 2012 року по 1 квітня 2015 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд, керуючись вимогами ст. 116 КЗпП України, виходив із того, що позивач в день звільнення не працював, з вимогою до ПрАТ «Львівтурист» про виплату заробітної плати звернувся лише 31 березня 2015 року, а тому вини відповідача у затримці виплати заробітної плати немає.

Проте повністю погодитись із висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Судами встановлено, що позивач працював заступником голови правління з туристсько-екскурсійної діяльності ПрАТ «Львівтурист» впродовж переводу з 1 липня 2000 по 1 листопада 2012 року.

Згідно з наказом від 1 листопада 2012 року № 19/К ОСОБА_6 звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, проте при звільненні відповідач не виплатив йому заборгованість по заробітній платі.

Згідно з довідкою ПрАТ «Львівтурист» від 6 квітня 2015 року № 06/4 заборгованість по заробітній платі в розмірі 34 561 грн 95 коп. виплачено позивачу 31 березня 2015 року.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», судам роз'яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини.

Таке роз'яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 117, 237-1 цього Кодексу.

Таким чином, аналіз наведених вище норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений ст. 117 КЗпП Україниобов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

При цьому визначальним для доведення позову є такі юридично значимі обставини: невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Обставини дотримання трудового законодавства при звільненні працівника в силу ст. ст. 10, 60 ЦПК України та норм КЗпП України має довести саме роботодавець.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України положень наведених вище норм права, а також рішення Конституційного Суду України не врахував, не звернув уваги на те, що нормами КЗпП України зобов'язано роботодавця виплатити працівникові всі належні йому суми в день звільнення, а коли він у цей день не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення вимоги про розрахунок.

Не врахував те, що трудове законодавство не визначає певної форми вимог працівника про виплату заробітної плати, не оцінив та не дослідив доводів ОСОБА_6 про неодноразові звернення до роботодавця про виплату заробітної плати, у зв'язку із чим тривалий нерозрахунок зі звільненим працівником є з його боку триваючим правопорушенням.

Разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України 6-113цс16 від 27квітня2016року.

Оскільки порушення норм матеріального та процесуального права призвело до неправильного вирішення спору і ці порушення допущені судом апеляційної інстанції при розгляді справи, ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівськоїобласті від 8 грудня 2015 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О. Леванчук

А.В. Маляренко

І.К.Парінова