Справа №481/264/16-ц 29.06.2016 29.06.2016 29.06.2016
Провадження №22-ц/784/1494/16
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа 481/264/16-ц
Провадження №22ц/784/1494/16
Категорія 54 Головуючий у 1 - й інстанції: ОСОБА_1
Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Буренкової К.О.,

суддів: Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання: Тищенком Л.С.

за участі: позивача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо - зернова корпорація України»

на рішення Новобузького районного суду від 26 квітня 2016 року за позовом ОСОБА_3 до ПАТ "Державна продовольчо - зернова корпорація України" про визнання незаконними та скасування наказів про відсторонення від роботи та про звільнення з роботи, про внесення змін до наказу в частині дати поновлення на роботі, покладення обовязку виплатити середній заробіток за час затримки виконання судового рішення, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

В березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ПАТ "Державна продовольчо - зернова корпорація України" (далі Товариство) про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та про звільнення з роботи, про внесення змін до наказу в частині дати поновлення на роботі, покладення обовязку виплатити середній заробіток за час затримки виконання рішення суду, відшкодування моральної шкоди.

Позивач зазначав, що рішенням Новобузького районного суду від 09 вересня 2014 року його поновлено на посаді директора філії Товариства. Постановою державного виконавця від 16 жовтня 2014 року було відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання вказаного рішення суду, а відповідачу запропоновано в строк до 23 жовтня 2014 року виконати вказане судове рішення в добровільному порядку.

Проте лише наказом відповідача від 03 лютого 2016 року № 59 К його поновлено на роботі з 04 лютого 2016 року. Позивач вказував, що зазначений наказ про поновлення на роботі не містить відомостей про скасування незаконного наказу про його звільнення з роботи та про виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання вказаного рішення суду, а також в ньому неправильно зазначена дата поновлення на роботі.

Мотивуючи свої вимоги про порушення трудових прав, ОСОБА_3 вказував, що наступним наказом відповідача від 05 лютого 2016 року в порушення положень ст. 46 КЗпП України його було незаконно відсторонено від роботи на час проведення службового розслідування у філії Товариства.

Крім цього позивач зазначав, що внаслідок незаконного відсторонення його від роботи, а також тривалих незаконних дій відповідача щодо порушення його трудових прав, погіршився стан його здоровя, він зазнав душевних страждань та емоційних переживань. У звязку з чим йому спричинена моральна шкода, компенсацію якої він оцінив у 90 000 грн.

Посилаючись на наведені обставини, та з урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_3 просив, а саме: визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 05 лютого 2016 року № 65-К про відсторонення від роботи; зобовязати відповідача внести зміни до наказу від 03 лютого 2016 року за № 59-К, зазначивши в ньому про скасування наказу від 27 травня 2014 року №380-К про його звільнення з роботи та про поновлення його на роботі з 27 травня 2014 року; про здійснення нарахування та виплату середнього заробітку за період з 22 вересня 2015 року по 03 лютого 2016 року у звязку з затримкою виконання рішення суду, стягнути на його користь із відповідача 90000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Новобузького районного суду від 26 квітня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволеного частково.

Постановлено:

- визнати незаконним наказ Товариства від 05 лютого 2016 року № 65-К про відсторонення ОСОБА_3 від роботи;

- зобовязати відповідача внести зміни до наказу від 03 лютого 2016 року за № 59-К, в якому зазначити про скасування наказу від 27 травня 2014 року №380-К про звільнення ОСОБА_3В з роботи, поновлення його на роботі з 27 травня 2014 року та про здійснення нарахування і виплату останньому середнього заробітку за період з 22 вересня 2015 року по 03 лютого 2016 року у звязку з затримкою виконання рішення суду;

- стягнути на користь ОСОБА_3 із відповідача 5000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 в задоволені позову в повному обсязі. Представник відповідача посилається на те, що висновки суду щодо визнання незаконним наказу про відсторонення позивача від роботи, покладення обовязку на відповідача внести зміни до наказу щодо дати поновлення позивача на роботі, скасування наказу про звільнення з роботи та стягнення моральної шкоди не відповідають наявним у справі доказам та положення трудового законодавства.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню із таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що з 30 квітня 2013 року ОСОБА_3 працював на посаді директора Новополтавської філії Товариства. З 27 травня 2014 року він був звільнений із вказаної посади на підставі п.1 ст. 41 КЗпП України. Рішенням Новобузького районного суду від 09 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 11 березня 2015 року, ОСОБА_3 поновлено на роботі та стягнено на його користь із відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 травня 2014 року по 20 серпня 2014 року в розмірі 22390 грн. 20 коп., заборгованість по заробітній платі в розмірі 6758 грн. 63 коп., а також моральну шкоду в розмірі 1000 грн. (а.с.67). В зазначеному рішенні суду першої інстанції дата поновлення позивача на роботі не була зазначена.

Із матеріалів справи також видно, що на підставі вказаного рішення Новобузького районного суду від 09 вересня 2014 року відповідачем 03 лютого 2016 року було видано наказ № 59 К про поновлення ОСОБА_3 на роботі з 04 лютого 2016 року (а.с. 13).

Виходячи із змісту ч.1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, з дати його звільнення.

Тому правильним є висновок суду першої інстанції щодо покладення на відповідача обовязку внести зміни в наказ від 03 лютого 2016 року № 59-К, в якому зазначити, що позивач підлягає поновленню на роботі з 27 травня 2014 року, тобто з дати його звільнення.

Згідно ч. 7 ст. 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

У пункті 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснено, що відповідно до правил ст.24 КЗпП рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Частиною першою ст. 76 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника, після чого державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Рішенням Новобузького районного суду від 28 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили, встановлено, що рішення цього ж суду від 09 вересня 2014 року про поновлення ОСОБА_3 на роботі з вини відповідача не було виконано, а тому на користь позивача із відповідача було стягнуто середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 09 вересня 2014 року по 21 вересня 2015 року 94785 грн. 15 коп., 1000 грн. моральної шкоди та 1987 грн. судових витрат (а.с. 63 -64).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що рішення районного суду від 09 вересня 2014 року виконано лише 03 лютого 2016 року, про що свідчить наказ Товариства від 03 лютого 2016 року № 59-К.

Відповідальність за несвоєчасне виконання рішення суду передбачена ст. 236 КЗпП України, відповідно до якої у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Проте відповідач не вчинив дій по виплаті позивачу середнього заробітку за час затримки виконання рішення Новобузького районного суду від 09 вересня 2014 року за період з 22 вересня 2015 року по 03 лютого 2016 року.

Встановивши наведені обставини, суд першої інстанції із урахуванням положень ч.1 ст. 11 ЦПК України обгрунтовано поклав на відповідача обовязок внести зміни в наказ від 03 лютого 2016 року № 59-К та зазначити в ньому про здійснення нарахування та виплату ОСОБА_3 середнього заробітку за період з 22 вересня 2015 року по 03 лютого 2016 року у звязку з затримкою виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Як видно із матеріалів справи наказом відповідача від 05 лютого 2016 року № 65 К позивача відсторонено від роботи у звязку з проведенням службового розслідування з 05 лютого 2016 року (а.с.14).

На а. с. 80 є копія контракту, укладеного сторонами 04 лютого 2016 року, відповідно до п. 3.5.1 якого Товариство має право відстороняти керівника від роботи на час перевірки діяльності філії, якщо керівник вчинив дії, що перешкоджають здійсненню такої перевірки. Але відповідач не надав доказів, як це передбачено ст. 60 ЦПК України, які свідчили б, що позивач перешкоджав здійсненню службової перевірки. А крім цього, позивач поновлений на роботі лише з 04 лютого 2016 року, а тому не міг перешкоджати будь яким діям відповідача. На період відсторонення від роботи за позивачем зберігалася заробітна плата, що підтверджується довідкою відповідача від 26 квітня 2016 року (а.с.49).

Тому висновок суду щодо незаконності наказу відповідача про відсторонення позивача від роботи є обґрунтованим.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі про помилковість висновку суду щодо незаконності наказу про відсторонення позивача від роботи не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи і суперечать положенням ст. 46 КЗпП України.

Доводи щодо незаконності оскаржуваного рішення суду в частині покладення на відповідача обовязку змінити в наказі дату поновлення на роботі теж не підлягають задоволенню, так як не відповідають змісту рішення Новобузького районного суду від 09 вересня 2014 року та положенням ст. 235 КЗпП України.

Разом з тим не можна погодись із висновком суду щодо задоволення вимог про скасування незаконного наказу про звільнення ОСОБА_3 з роботи.

Судом правильно встановлено, що рішенням Новобузького районного суду від 09 вересня 2014 року ОСОБА_3 поновлений на посаді директора філії Товариства.

У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Із змісту цього рішення суду видно, що при вирішенні питання про поновлення ОСОБА_3 на роботі судом перевірялась законність та обгрунтованість наказу від 27 травня 2014 року про його звільнення.

Тобто, належним способом захисту порушеного трудового права у звязку з незаконним звільненням з роботи є поновлення працівника на посаді, яку він займав до звільнення. При цьому суд дійшов обґрунтованого висновку про незаконність наказу про звільнення позивача з роботи.

Тому вимога позивача про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення його з роботи не підлягає задоволенню.

Вирішуючи спір в даній частині, суд не звернув увагу на зазначені обставини та положення матеріального права, що відповідно до пунктів 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині і ухвалення в цій частині нового рішення, яким слід відмовити ОСОБА_3 в задоволенні вимоги про скасування наказу від 27 травня 2014 року №380 К про його звільнення з роботи.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику правадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Із рішення Новобузького районного суду від 09 вересня 2014 року та рішення цього ж суду від 28 жовтня 2015 року видно, що на користь позивача із відповідача стягнуто відповідно по 1000 грн. у відшкодування моральної шкоди, у звязку з незаконним звільненням з роботи, невиплатою заборгованості по заробітній платі та у звязку з затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Мотивуючи вимоги про стягнення моральної шкоди у даній справі, ОСОБА_3 зазначав, що зазнав моральних переживань та страждань внаслідок незаконного відсторонення від роботи та тривалого порушення його трудових прав.

Судом правильно встановлено, що незаконним відстороненням позивача від роботи порушені його трудові права, у звязку з чим йому спричинена моральна шкода.

Разом з тим, суд першої інстанції не врахував, що рішеннями від 09 вересня 2014 року та від 28 жовтня 2015 року на користь позивача з відповідача вже стягнута моральна шкода у звязку з незаконним звільненням з роботи та затримкою виконання рішення Новобузького районного суду від 09 вересня 2014 року.

Пленум Верховного Суду України у пункті 9 постанови №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вирішуючи вимоги ОСОБА_3 в частині стягнення моральної шкоди, суд не звернув належної уваги на зміст позовних вимог в цій частині, на наявні у справі докази щодо стягнення із відповідача на користь позивача моральної шкоди, спричиненої порушенням його трудових прав, на підставі інших судових рішень.

Тому із врахуванням заявлених вимог, обсягу спричинених позивачу моральних страждань внаслідок незаконного відсторонення його від роботи, затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі колегія суддів приходить до висновку, що 1500 грн. буде достатньою компенсацією у відшкодування моральної шкоди.

Наведені порушення вимог процесуального закону відповідно до п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду в цій частині та стягнення із відповідача на користь позивача 1500 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч.5 ст. 88 ЦПК України слід змінити розмір витрат по сплаті судового збору, які підлягають стягненню з відповідача.

Із матеріалів справи вбачається, що при подачі позовної заяви ОСОБА_3 сплатив 2480 грн. 42 коп. (а.с.1).

Враховуючи часткове задоволення позовний вимог ОСОБА_3, оскільки даним рішенням йому відмовлено у задоволенні вимог про внесення змін до наказу відповідача від 03 лютого 2016 року щодо скасування наказу про звільнення з роботи та зменшено розмір моральної шкоди, то пропорційно задоволеним вимогам позивача на його користь із відповідача підлягає стягненню 1102 грн. 40 коп. витрат по сплаті судового збору за подачу позовної заяви.

В іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 308, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» задовольнити частково.

Рішення Новобузького районного суду від 26 квітня 2016 року в частині покладення на ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» обовязку скасувати наказ від 27 травня 2014 року №380-К про звільнення ОСОБА_3 з роботи скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення.

В задоволенні вимог ОСОБА_3 до ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про покладення обовязку скасувати наказ від 27 травня 2014 року №380-К про звільнення ОСОБА_3 з роботи відмовити.

Це ж рішення в частині стягнення моральної шкоди та розподілу судового збору змінити, стягнувши на користь ОСОБА_3 із ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» 1500 (одну тисячу пятсот) грн. у відшкодування моральної шкоди та 1102 (одна тисяча дві) грн. 40 коп. витрат по сплаті судового збору.

В іншій частині це ж рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий К.О. Буренкова

Судді Т.З. Бондаренко

ОСОБА_5