Ухвала іменем україни
30 листопада 2016рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М., Писаної Т.О., Попович О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до слідчого відділу Рівненського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області, Рівненського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області, держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у м. Рівне про визнання незаконними дій та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою Рівненського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області, яке діє через представника ОСОБА_7, на рішення апеляційного суду Рівненської області від 26 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати незаконними дії слідчого відділу Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області, посилаючись на те, що він протягом одного року і двох місяців навмисно не передавав до суду кримінальне провадження № 00001789, відшкодувати завдану йому вказаними діями моральну шкоду у розмірі 1 000 000 грн та зобов'язати Управління Державної казначейської служби м. Рівне (далі - УДКС у м. Рівне) виплатити вказані кошти.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20 січня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 26 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнано бездіяльність Рівненського міського відділу УМВС України в Рівненській області неправомірною.

Стягнуто з УДКС України у м. Рівне Рівненської області на користь ОСОБА_6 15 000 грн.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник Рівненського міського відділу УМВС України в Рівненській області,посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказане рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що незаконними діями чи бездіяльністю слідчого відділу Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області йому було завдано моральної шкоди.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив із того, що бездіяльність Рівненського міського відділу УМВС України в Рівненській області, що виразилась у тривалому розгляді заяви позивача про вчинення злочину, призвела до спричинення йому моральної шкоди.

Проте з такими висновками апеляційного суду не можна погодитись.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_6 посилався на те, що починаючи з 16 січня 2009 року до червня 2015 року звертався до слідчого відділу Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області із заявами та скаргами про злочин, вчинений приватним нотаріусом Сивоглаз С.С.

Вказував про те, що 19 травня 2001 року приватний нотаріус Сивоглаз С.С. засвідчила його підписи на заяві-згоді про виїзд його малолітнього сина за кордон, а також в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, які він не підписував, а також він звертався до слідчого відділу з повідомленням про злочин, який полягає у незаконному вивезенні ОСОБА_9 його малолітнього сина за кордон за підробленими документами.

Зазначає, що лише в квітні 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про вчинені кримінальні правопорушення, а 13 серпня 2014 року два кримінальні провадження були об'єднані в одне провадження за № 00001789. Разом з тим слідчі на час звернення до суду з вказаним позовом не повідомили про підозру у вчиненні кримінального правопорушення приватному нотаріусу Сивоглаз С.С. та ОСОБА_9, хоча ці особи є відомі, і в матеріалах справи наявні достатні докази причетності їх до вчинення злочинів, та не передали справу до суду.

Обгрунтовуючи розмір шкоди, заподіяної йому незаконними діями/бездіяльністю слідчого відділу Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області, посилався на те, що негативні емоції, переживання вплинули на його спокій і стан здоров'я, спричинили постійне вживання заспокійливих препаратів, на нервовому ґрунті на тілі позивача почали з'являтися плями, погіршився зір, погіршилися нормальні життєві зв'язки, у зв'язку з неможливістю продовження активного громадського життя та реалізації особистих планів, ускладнилися родинні відносини. Це все вимагає від позивача пройти довгий етап лікування та вимагає додаткових зусиль для організації життя. З урахуванням характеру, обсягу заподіяних страждань, їх тривалості протягом одного року і двох місяців, інших обставин розмір відшкодування моральної шкоди позивач визначив у сумі 1 000 000 грн.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 цієї статті моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Згідно із ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

Положення ст. 1176 ЦК України, на яку посилався у позові позивач як на підставу відшкодування моральної шкоди стосується незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Разом з тим право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями або бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, настає лише при встановленні незаконності дій посадових осіб зазначених органів. Факт неправомірності дій працівників органів досудового слідства на момент розгляду судом спору про відшкодування шкоди повинен вже бути встановлений відповідними засобами доказування, зокрема відповідним рішенням суду, яке має преюдиційне значення при розгляді справи про відшкодування шкоди.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що бездіяльністю слідчого відділу Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області, яка виражається у тривалому розгляді його заяви про вчинений злочин, позивачу було завдано моральної шкоди, що виражається у погіршенні його стану здоров'я.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що правові підстави відшкодування шкоди відсутні, оскільки позивачем не доведено (ст. 60 ЦПК України) склад цивільного правопорушення, за наявності якого наступає відповідальність заподіювача шкоди, а саме те, що шкода стала об'єктивним наслідком неправомірних дій відповідача (незаконності рішення, дії чи бездіяльності), а також наявність між ними безпосереднього причинного зв'язку.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, апеляційний суд на зазначене вище уваги не звернув, не врахував, що відповідно до положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися припущеннях, у зв'язку із чим помилково скасував рішення суду першої інстанції.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 212 ЦПК України та ухвалене згідно із законом.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Рівненського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області задовольнити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 26 лютого 2016 року скасувати, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 січня 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: В.М. Коротун Л.М. Мазур Т.О. Писана О.В. Попович