Справа № 199/653/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

15 лютого 2016 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Якименко Л.Г.

при секретарі Лавріщевій Г.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Четверта дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позову посилався на те, що на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , які належали ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

24 грудня 1985 року було розділено земельну ділянку між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі акту КП «Дніпропетровське МБТІ».

Приймальною комісією Амур-Нижньожніпрвоської районної ради встановлено, що забудовником житлового будинку Б-1 є ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Таким чином, після її смерті залишилася спадщина у вигляді домоволодіння АДРЕСА_1

Спадкоємцем за заповітом після померлої ОСОБА_4 є ОСОБА_1, який прийняв спадщину фактично, оскільки став проживати у даному домоволодінні, однак свої спадкові права не оформив.

Позивач звернувся до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_4, однак свідоцтво про право на спадщину не отримала через відсутність правовстановлюючих документів на домоволодіння.

Посилаючись на дані обставини, позивач ОСОБА_1 просив суд встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року, на домоволодіння АДРЕСА_1, та визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на домоволодіння АДРЕСА_1 після смерті спадкодавця ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

В судове засідання позивач не з'явився, представником позивача ОСОБА_5 надано заяву про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримала та просила його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти позову не заперечувала.

Представник третьої особи Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори у судове засідання не з'явився, про слухання справи повідомлений належним чином, про причини не явки суд не повідомив.

Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України у зв'язку з неявкою в судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , які належали ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

24 грудня 1985 року було розділено земельну ділянку між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі акту КП «Дніпропетровське МБТІ».

Актом приймальної комісії Амур-Нижньожніпровської районної ради від 05.09.1986 року встановлено, що забудовником житлового будинку Б-1 є ОСОБА_4.

Згідно з довідкою голови квартального комітету №9 від 19.10.2015 року, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, по день смерті була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, після її смерті залишилася спадщина у вигляді домоволодіння АДРЕСА_1.

Правовідносини із забудови індивідуального житлового будинку в зазначений час були врегульовані Цивільним Кодексом УРСР, який Постановою Центрального Виконавчого Комітету УРСР від 18.12.1922 введений в дію з 01.02.1923 року, статті 52, 54 зазначеного Кодексу передбачали розрізнення приватної власності від державної - націоналізованої та муніципалізованої, кооперативної власності, та передбачено, що предметом приватної власності може бути, у тому числі, усяке майно, не виключене з цивільного обігу.

Відповідно ст. 73 Цивільного кодексу УРСР 1922 року, строк будівництва житлового будинку встановлювався не більш одного року з дня укладення договору про право забудови.

Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року встановлено, що кожний громадянин та кожна громадянка СРСР мають право купити або побудувати для себе на праві особистої власності житловий будинок для чого здійснюється відвід земельних ділянок в безстрокове користування.

Відповідно до вказаного Указу Радою Міністрів СРСР від 26.08.1948 року прийнято Постанову, п.2 якої передбачено, що побудовані на відведених під будівництво індивідуальних житлових будинків земельних ділянках будинки є особистою власністю забудовників.

Таким чином, діюче у вказаний період цивільне законодавство передбачало право особистої приватної власності на таке майно, як індивідуальний житловий будинок.

Оскільки спадщина після смерті ОСОБА_4 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2 року, тобто до 1 січня 2004 року, до правовідносин зі спадкування майна останнього застосовується Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року.

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Зміст юридичної процедури встановлення факту прийняття спадщини однією особою від фізичної особи, яка померла, полягає у наданні права особі-спадкоємцю у передбаченому законом порядку реалізувати набуті нею спадкові права.

Відповідно до вимог ст.529 ЦК України (в редакції 1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

За змістом ст.549 ЦК України (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

ОСОБА_1 у передбачений законом термін із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори після померлої ОСОБА_4 не звернувся, однак фактично прийняв спадщину, оскільки став проживати в будинку та користуватися ним, що підтверджується матеріалами справи.

Постановою державного нотаріуса Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 09 жовтня 2015 року відмовлено позивачу ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки останнім не надано правовстановлюючих документів на спадкове майно, а також у зв'язку з тим, що реєстрацію права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 не проведено.

Розглядаючи справу, суд вважає, що позивач використав позасудовий шлях оформлення спадкових прав і отримав відмову. В матеріалах справи достатньо доказів набуття права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та фактичного прийняття спадщини після її смерті ОСОБА_1.

Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі, а саме: встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_8 після смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року, домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом; визнати право власності в порядку спадкування за заповітом на домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Вирішуючи відповідно до вимог ст.88 ЦПК України питання щодо розподілу судових витрат, суд вважає судові витрати віднести на рахунок сторони, яка їх понесла, оскільки вимога про розподіл судових витрат позивачем не заявлялася.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 209, 212-215, 222 ЦПК України, ст. 73 Цивільного кодексу УРСР ( в редакції 1922 року), ст.ст. 529, 549 ЦК України (в редакції 1963 року), ст.ст. 1216, 1218, 1261, 1270 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Четверта дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, - задовольнити.

Встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, на домоволодіння АДРЕСА_1, в порядку спадкування за заповітом.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на домоволодіння АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається з дня отримання копії рішення.

Суддя