Провадження № 2/522/2045/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2016 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.

при секретарі Шевчик В.І.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 30.11.2015 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 35 743, 36 грн. та судових витрат.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що за кредитним договором №DNH4KS87410117 від 24.03.2006 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 13 367, 20 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 24.09.2009 року. Однак, у порушення умов договору свої зобов'язання відповідач належним чином не виконувала, у зв'язку з чим у неї перед Банком, станом на 22.10.2015 року, виникла заборгованість у розмірі 58731, 57 грн.. Оскільки частина заборгованості у сумі 25 166, 47 грн. була присуджена до стягнення за рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15.04.2010 року, залишок заборгованості, які просить стягнути позивач, складає 35 743. 36 грн..

У судовому засіданні 12.04.2016 року представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» - ОСОБА_2 (діє на підставі довіреності від 24.11.2015 року) позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Пояснив, що рішення суду від 15.04.2010 року не виконано у повному обсязі та заборгованість не погашена. Яку саме суму боргу, погашено відповідачем, не знає. Заперечував проти клопотання щодо застосування строків позовної давності, зазначив, що умовами кредитного договору була передбачена позовна давність у пять років.

Представник відповідача ОСОБА_3 (діє на підставі договору від 18.02.2016 року про надання правової допомоги) у судовому засіданні позовні вимоги банку не визнала у повному обсязі. Заявила суду клопотання про застосування до позову строків позовної давності. Відзначила, що загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки, п.5.5 умов договору надання споживчого кредиту строк позовної давності передбачений тривалістю у 5 років. Однак, зазначені умови не підписані відповідачкою та в заяві про надання кредиту не передбачені, у звязку з чим вважає, що даний п.5.5 не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Пояснила, що починаючи з 24.09.2009 року банк знав про порушення його прав, тому строк позовної давності щодо кредитного договору №DNH4KS87410117 від 24.03.2006 року, щодо стягнення неустойки, у тому числі, за вказаним договором сплив. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору №DNH4KS87410117 від 24.03.2006 року відповідач отримала кредит у розмірі 13 367, 20 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 24.09.2009 року.

Відповідно до заяви позичальника №DNH4KS87410117 (а.с.6 на звороті), погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з «21» по «28» число кожного місяця позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 483, 78 грн. для погашення заборгованості за кредитом.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобовязання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 своїх зобовязань за кредитним договором не виконувала належним чином, кредит та відсотки за ним не сплачувала, вимогу банку про дострокове погашення кредиту за договором від 24.03.2006 року не виконала.

Звертаючись 30.11.2015 року до суду, банк посилається на існування заборгованості у відповідачки станом на 22.10.2015 року у розмірі 58731, 57 грн., надаючи наступний розрахунок складових боргу:

- 10 141, 63 грн. заборгованість за кредитом;

- 19 142, 35 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 29 447, 59 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором;

а також штрафи відповідно до п.5.3. Умов та правил надання банківських послуг:

- 500, 00 грн. штраф (фіксована сума);

- 1678, 26 грн. штраф (процентна складова) (а.с.4).

При цьому, судом встановлено, що банк звертався до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 з вимогами про дострокове повернення коштів за кредитним договором №DNH4KS87410117 від 24.03.2006 року.

Згідно рішення Приморського районного суду м. Одеси (справа №2-2670/10) від 15.04.2010 року вищевказаний позов ПАТ КБ «Приватбанк» було задоволено у повному обсязі та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 25 166, 47 грн., яка складається з:

-10 141, 63 грн. заборгованість за кредитом;

-9 092, 38 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом;

-4 257, 87 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором;

а також штрафи відповідно до п.5.3. Умов та правил надання банківських послуг:

- 500, 00 грн. штраф (фіксована сума);

- 1174, 59 грн. штраф (процентна складова) (а.с.3).

Строк дії кредитного договору №DNH4KS87410117 закінчився 24.09.2009 року, тобто на момент звернення банку до суду, кредитні правовідносини між сторонами припинились.

Суд звертає увагу, що з моменту закінчення строку дії договору між сторонами залишаються виключно боргові зобовязання по сплаті боргу, визначеного судовим рішенням, та нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки тощо поза строком дії кредитного договору законом не передбачено. Тобто позивач неправомірно нарахував заборгованість за даним кредитним договором (за тілом кредиту, процентам, пенею та штрафом).

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки за заявою до кредитного договору передбачено, що погашення кредиту повинне здійснюватися ОСОБА_1 частинами щомісяця в період сплати, за який приймається період з «21» по «28» число кожного місяця, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 483, 78 грн.., (тобто встановлено окремі самостійні зобовязання), то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Такі положення відповідають правовим позиціям ВСУ, зокрема по справам № 6-116 цс 13, № 6-154 цс15, які відповідно до положень частини першої статті 3607 ЦПК України, є обовязковими для всіх судів України.

При цьому, суд враховує, що банк на момент винесення судом у 2010 році відповідного рішення знав про порушення відповідачем його прав за кредитним договором №DNH4KS87410117 від 24.03.2006 року.

Однак, з даним позовом звернувся до суду лише 30.11.2015 року, тобто після сплину 4 років 7 місяців з моменту, коли було винесено рішення суду, та після сплину 5 років 2 місяці після закінчення строку дії договору.

Суд не приймає до уваги посилання представника позивача, що умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт») (п.5.5 умов) сторони встановили терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафі, за кредитним договором тривалістю пять років з наступного.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч.1 ст. 259 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в пять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Адже у цій справі зміст пункту 4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, що зазначений у цих Умовах і в заяві позичальника, містить розбіжності.

Крім того, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

У звязку із цим суд погоджується з доводами представника відповідача про неознайомлення ОСОБА_1 з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт), оскільки відповідачка їх не підписувала. На спростування даних тверджень представником банку належних та допустимих доказів суду не надано.

Оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не вбачає, що на момент підписання у 2006 році позичальником заяви №DNH4KS87410117 та отримання кредитних коштів, діяли Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), надані позивачем до позову, та за п.5.5 яких збільшено строк позовної давності.

Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією ВСУ за результатами розгляду справи № 6-16цс15 (постанова від 11.032015 року), справи №6-1824цс15 (постанова від 24.02.2016 року).

На відміну від тривалості позовної давності (ст.. 259 ЦК України), порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін, що прямо передбачено ч.2 ст. 260 ЦК України.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами.

Проте, враховуючи, що строї дії кредитного договору сплинув 24.09.2009 року, а банк звернувся до суду з відповідним позовом лише у листопаді 2015 року, суд приймає до уваги клопотання відповідача та вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності як підставу для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк».

Керуючись ст.ст. 1, 3, 10, 11, 57, 58, 60, 64, 88, 208-209, 213-215, 218 ЦПК України; ст.ст. 1, 3, 11, 12, 252, 253, 256, 257, 258, 261, 509, 524-526, 530, 536, 612, 624-627, 629, 638, 639, 1054 ЦК України; суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, яки брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Домусчі Л.В.

12.04.2016