У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДем'яносова М.В.,
суддів: Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,
Маляренка А.В., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, Запорізької міської ради, Управління Держгеокадастру у Запорізькому районі Запорізької області, Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, третя особа - ОСОБА_8, про визнання рішення органу місцевого самоврядування таким, що втратило чинність, скасування державного акта про право власності на земельну ділянку та реєстрації права власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_9 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 16 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що 27 грудня 2007 року між ним та ОСОБА_7 укладено договір дарування 11/25 частини житлового будинку № АДРЕСА_1. З вказаного часу позивач проживає у цьому будинку зі своєю сім'єю. ОСОБА_8 є співвласником домоволодіння за вказаною адресою. Вважав, що на підставі ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України після укладення договору дарування та з моменту державної реєстрації права власності на нерухоме майно - 22 січня 2008 року, до нього як власника частини житлового будинку перейшло право користування частиною земельної ділянки, на якій розташоване нерухоме майно та земельною ділянкою, необхідною для його обслуговування.

Під час укладання договору дарування відповідач не повідомила ні позивача, ні нотаріуса про існування рішення Запорізької міської ради від 31 січня 2007 року про передачу у власність ОСОБА_7 спірної земельної ділянки. Про отримання ОСОБА_7 19 травня 2008 року державного акта про право власності на земельну ділянку, позивачу стало відомо після 18 жовтня 2012 року, коли ОСОБА_8 та ОСОБА_7 уклали між собою договір про поділ земельної ділянки та ОСОБА_8, посилаючись на нього, почала вимагати від позивача усунення перешкод у користуванні землею.

У зв'язку з зазначеним позивач просив суд визнати п. 3 рішення Запорізької міської ради від 31 січня 2007 року № 61/155 таким, що втратив чинність у частині передачі ОСОБА_7 у власність земельної ділянки у кадастровому кварталі :02:027 Заводського району м. Запоріжжя для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд; скасувати державний акт серії НОМЕР_1 про право власності ОСОБА_7 на вказану земельну ділянку та скасувати запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на земельну ділянку.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 16 лютого 2016 року, у задоволені позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_9, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції та ухвали нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена частково.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Судами встановлено, що ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_6 11/25 частини житлового будинку № АДРЕСА_1. Згідно з п. 2 вказаного договору житловий будинок, частина якого дарується, має загальну площу 69,9 кв. м і знаходиться на земельній ділянці площею 2011 кв. м. Вказана земельна ділянка на час укладання договору не приватизована, що підтверджується довідкою, виданою Запорізькою регіональною філією ДП Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельних ресурсах від 23 листопада 2007 року за № 1566 (а. с. 206, 207).

Реєстрація права власності ОСОБА_6 на нерухоме майно за зазначеним договором дарування відбулася 22 січня 2008 року. У зв'язку з втратою оригінала вказаного договору дарування позивачем було отримано його дублікат (а. с. 13−16).

Рішенням Запорізької міської ради від 31 січня 2007 року № 61/155 «Про передачу громадянам земельних ділянок у Заводському районі м. Запоріжжя (кадастровий квартал :02:027)» ОСОБА_7 та ОСОБА_8 передано у спільну сумісну власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) земельну ділянку площею 0,1000 га (кадастровий № НОМЕР_2), а також в оренду на 10 років для городництва земельну ділянку площею 0,2681 га (кадастровий № НОМЕР_3) (а. с. 176−180).

На підставі рішення Запорізької міської ради від 31 січня 2007 року № 61/155 ОСОБА_7 19 травня 2008 року видано державний акт серії НОМЕР_6 на право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2, спільно з ОСОБА_8 (а. с. 165).

На підставі рішення Запорізької міської ради від 31 січня 2007 року № 61/155 ОСОБА_8 14 травня 2008 року видано державний акт серії НОМЕР_5 на право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2, спільно з ОСОБА_7 (а. с. 162).

08 жовтня 2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 укладено договір про поділ земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2, площею 0,1000 га, кадастровий № НОМЕР_2. За домовленістю сторін та згідно зі схемою порядку користування ОСОБА_7 належить 383/1000, що складає 0,038 га та ОСОБА_8 - 617/1000, що складає 0,0617 га. У зв'язку з поділом вказаної земельної ділянки, право спільної сумісної власності було припинено, а замість нього сторони набули право спільної часткової власності. Володіння вказаною ділянкою відповідно до п. 4 договору відбувається без визначення меж в натурі (а. с. 159−162).

З пояснень позивача вбачається, що після укладення договору дарування від 27 грудня 2007 року він не звертався у встановленому законом порядку за оформленням права власності або користування земельною ділянкою, а документи для приватизації земельної ділянки намагався зібрати лише у 2013 році.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, керувався тим, що на момент укладення сторонами договору дарування земельна ділянка за місцезнаходженням житлового будинку № АДРЕСА_1 у власності ОСОБА_7 не перебувала, отже, до позивача не могло перейти право власності на земельну ділянку, оскільки такого права не мала ОСОБА_7 Оскільки на момент укладення договору дарування ОСОБА_7 фактично користувалася земельною ділянкою комунальної власності, на якій розміщений житловий будинок, саме таке право користування перейшло до ОСОБА_6 з укладенням договору дарування, що відповідає змісту ч. 2 ст. 377 ЦК України та ч. 2 ст. 120 ЗК України.

За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно зі ст.120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки.

У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Окрім того, пунктом «е» частини першої статті 141 ЗК України передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Отже, ухвалюючи рішення про відмову у позові, суди неправильно застосували положення статей 120, 125, 141 ЗК України та дійшли помилкового висновку про те, що чинне законодавство не передбачає припинення права користування земельною ділянкою в разі набуття іншою особою права власності на нерухоме майно, площа земельної ділянки під яким є лише частиною земельної ділянки первинного землекористувача.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16.

Всі ці обставини судами попередніх інстанцій не враховані.

Отже, суди попередніх інстанцій у повному обсязі не з'ясували обставини справи, не надали належної оцінки доказам у справі та неправильно застосували норми матеріального права, тому судові рішення мають бути скасовані з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 343−345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргупредставника ОСОБА_6 - ОСОБА_9 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 16 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Дем'яносов
Судді: Ю.Г. Іваненко
А.В. Маляренко
О.М. Ситнік
О.В. Ступак