Справа № 466/7115/14 Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В.
Провадження № 22-ц/783/2826/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: позивача ОСОБА_2, його представника

ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою начальника Відокремленого підрозділу «Локомотивне депо «Львів-Захід» ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 січня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 28 січня 2015 року задоволено позов ОСОБА_2 до Державного територіально-галузевого обєднання «Львівська залізниця», з участю третіх осіб: Відокремленого підрозділу «Локомотивне депо «Львів-Захід» ДТГО «Львівська залізниця», начальника ВП «Локомотивне депо «Львів-Захід» ОСОБА_5, Первинної профспілкової організації Локомотивного депо «Львів-Захід», про скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Скасовано накази (розпорядження) Державного територіального-галузевого обєднання Львівська залізниця, відокремленого підрозділу Локомотивного депо «Львів Захід - філії ДТГО Львівська залізниця № С-5/438 від 24 вересня 2014 року та №515/ОС від 29 вересня 2014 року про звільнення ОСОБА_2 за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено на роботі ОСОБА_2 на посаді машиніста тепловоза 2-го класу Відокремленого підрозділу Локомотивного депо Львів-Захід - філії ДТГО Львівська залізниця.

Стягнуто з Державного територіального-галузевого обєднання Львівська залізниця в користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 вересня 2014 року по 28 січня 2015 року в сумі 32857,91грн., сума визначена без урахування податку та інших платежів, що підлягають стягненню при виплаті заробітної плати.

Вирішено питання судових витрат.

Дане рішення оскаржив начальник Відокремленого підрозділу «Локомотивне депо Львів-Захід ОСОБА_5.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 18 травня 2015 року апеляційну скаргу начальника ВП Локомотивного депо «Львів-Захід» ОСОБА_5 задоволено.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 січня 2015 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до Державного територіально-галузевого обєднання Львівська залізниця, з участю третіх осіб Відокремленого підрозділу Локомотивного депо Львів-Захід ДТГО Львівська залізниця, начальника ВП Локомотивного депо Львів-Захід ОСОБА_5, Первинної профспілкової організації Локомотивного депо Львів-Захід про скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 18 травня 2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 січня 2015 рокуначальник ВП «Локомотивне депо «Львів-Захід» ОСОБА_5 зазначає, що рішення суду є необґрунтованим та незаконним, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, судом неповно зясовано усі обставини, що мають значення для справи і розгляд справи здійснено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що судом не враховано, що згідно наявних у матеріалах справи доказів керівництвом локомотивного депо «Львів-Захід» було дозволено позивачу не виходити на роботу 14.09.2014 року лише за умови подальшого підтвердження ним належними доказами факту поважності причин відсутності на роботі у цей день. Також зазначає, що позивачем не надано жодних документів на підтвердження виклику його слідчим, прямування і перебування 14.09.2014 року в ЛВ міліції чи наявності інших поважних причин його неявки 14.09.2014 року на роботу. Вважає, що судом не враховано того, що згідно відповіді ЛВ міліції від 19.09.2014 року №12/4188, машиніст ОСОБА_2 та помічник машиніста тепловоза ОСОБА_6 ні по телефону, ні по повістці на 14.09.2014 року не викликались і слідчі дії з ними цього дня не проводились, що спростовує посилання позивача на виклик його 14.09.2014 року до ЛВ міліції, як на поважність причин невиходу на роботу і свідчить про надання ним роботодавцю недостовірної інформації про наявність таких поважних причин. Крім цього зазначає, що висновки суду про позитивну характеристику позивача і про відсутність для застосування до нього такої міри дисциплінарного стягнення, як звільнення є безпідставним, оскільки позивач на попередній роботі неодноразово притягався до інших видів дисциплінарних стягнень за порушення дисципліни. Також судом не взято до уваги, що невихід позивача на роботу загрожував безпеці руху поїздів, міг призвести до зриву графіку руху пасажирського поїзда №606 та інших, близьких по графіку прибуття і відправлення поїздів 14.09.2014 року. Вказує, що невихід позивача на роботу призвів до заподіяння залізниці шкоди в частині необхідності оперативного залучення кадрово-адміністративного ресурсу для вжиття комплексу невідкладних організаційних і технічних заходів щодо внесення змін до графіку роботи локомотивних бригад, пошуку іншої бригади для заміни позивача, тощо. Апелянт вважає, що судом порушено п.4 ст.40, ч.3 ст.149 КЗпП України.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Районним судом встановлено, що ОСОБА_2 з червня 1988 року по вересень 2014 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, із 2000 року працював на посаді машиніста тепловоза.

Наказом № С-5/438 від 24.09.2014 р. "Про звільнення з роботи" за допущений 14 вересня 2014 року прогул без поважних причин звільнено з роботи 24.09.2014 року на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України машиніста тепловоза ОСОБА_2 та помічника машиніста тепловоза ОСОБА_6

Наказом №С-5/440 від 25.09.2014 року у наказ №С-5/438 від 24.09.2014 р. внесено зміни, виключено дату «24.09.2014 року».

Згідно наказу №515/ОС від 29 вересня 2014 року ОСОБА_2 звільнено з роботи 29.09.2014 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин 14.09.2014 року.

Згідно ст.2 КЗпП України право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно із ст.43 Конституції України кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частиною першою ст.36 КЗпП України визначені підстави припинення трудового договору. Одними з них є розірвання трудового договору з ініціативи працівника(статті 38,39) та розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41).

Відповідно до п.4. ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу ( в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Згідно п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.1992 року Про практику розгляду судами трудових спорів у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40, п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

У п. 24 цієї ж Постанови вказано, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Невихід працівника на роботу в зв'язку з незаконним переведенням не можна вважати прогулом без поважних причин. Працівник, який відмовився від переведення на більш легку роботу, якої він відповідно до медичного висновку потребував за станом здоров'я, не може бути звільнений за п.3 чи п.4 ст.40 КЗпП. Власник або уповноважений ним орган можуть у зв'язку з цим розірвати трудовий договір за п.2 ст.40 КЗпП, якщо наявні передбачені ним умови.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції посилався на докази, надані позивачем, в тому числі на пояснення свідка ОСОБА_7 (заступника начальника депо з експлуатації), який пояснив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 14 вересня 2014 року були відсутні на робочому місці, однак він (особисто) дав вказівку їх замінити, оскільки вони були затримані працівниками міліції в м. Івано-Франківську, для того щоб вони вирішили свої особисті питання. Таку вказівку про їх заміну надав тому, що він несе відповідальність за безпеку руху на залізниці, а зазначені вище особи знаходились у нервовому стані.

З доповідної ОСОБА_8 вбачається, що 11.09.2014 року ОСОБА_2 повідомив його про те, щоб він шукав йому заміну на чергові графікові поїздки у звязку з тим, що його викликають в міліцію. Таку ж вказівку він отримав від ОСОБА_7М.(а.с.14).

Допитаний в якості свідка ОСОБА_8 підтвердив ці обставини та пояснив, що ОСОБА_7 дав йому вказівку шукати заміну позивачу та ОСОБА_6 на 12 вересня та 14 вересня 2014 року.

11.09.2014 року ОСОБА_8 повідомив ОСОБА_9 про необхідність виходу на роботу 12 і 14 вересня 2014 року замість ОСОБА_2, що він і зробив, ствердивши про це в судовому засіданні у своїх поясненнях, будучи допитаним як свідок.

Свідок ОСОБА_6 підтвердив такі ж обставини їх з ОСОБА_10 відсутності на роботі 14.09.2014 року.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відсутність позивача на робочому місці 14 вересня 2014 року була обумовлена його завчасним повідомленням про заміну та отриманням дозволу на таку відсутність від заступника начальника депо з експлуатації ОСОБА_7, а відтак були відсутні правові підстави для звільнення ОСОБА_2 з роботи на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Крім того, районним судом також враховано, що рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 26.12.2014 року, яке набрало законної сили, у справі за позовом ОСОБА_6 до ДТГО "Львівська залізниця", треті особи: відокремлений підрозділ "Локомотивне депо Львів-Захід" ДТГО "Львівська залізниця", ОСОБА_5, про скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за вимушений прогул, позов ОСОБА_6 задоволено та скасовано накази про звільнення його з роботи за прогул 14 вересня 2014 року, поновлено на попередній посаді та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів вважає безпідставними твердження апелянта про те, що суд не надав належної оцінки доказам по справі, так як оцінюючи зібрані по справі докази, суд дотримався встановленого ст.212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й обєктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозвязку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та дав їм належну оцінку.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення у повній мірі відповідає даним вимогам, а доводи апеляційної скарги у тій частині, щорішення суду є необґрунтованим та незаконним, є неспроможними.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу начальника Відокремленого підрозділу «Локомотивне депо Львів-Захід ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 січня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: