Справа № 750/1183/16-ц Провадження № 22-ц/795/1060/2016 Суддя у I інстанції Жук М. І.
Категорія: цивільна Доповідач-суддя Кузюра Л. В.
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Р І Ш Е Н Н Я

05 липня 2016 року м. Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської області у складі:

голови судового засідання - судді Кузюри Л.В.,

судді: Бечка Є.М., Онищенко О.І.,

з участю секретаря судового засідання Шкарупи Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 квітня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітнього сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, Іу розмірі 2500 грн, щомісячно, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що відповідач не надає достатньої матеріальної допомоги на утримання сина.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 квітня 2016 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, зареєстрований 24.07.2009 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції, актовий запис №1022, було розірвано. Визначено, що після розірвання шлюбу дружина надалі іменується обраним при державній реєстрації шлюбу прізвищем «Редкач».

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання малолітнього сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1200 грн, щомісячно, починаючи з 05.02.2016 року і до досягнення сином повноліття.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив змінити рішення суду, зменшивши щомісячний розмір аліментів, стягнутих судом на утримання дитини, до 450 грн , мотивуючи свою позицію тим, що вказага грошова сума є такою, що відповідає його фінансовим можливостям. На підтвердження зазначених обставин до матеріалів справи ним було подано декларацію про доходи суб»єкта підприємницької діяльності за 2015 рік, яку судом неправомірно не було взято до уваги при вирішенні даної справи.

В засідання апеляційного суду сторони у справі не з»явились. Вдповідачем було подано заяву про розгляд справи без його участі, позивач залишила суду заявку на отримання судових повісток в електронному вигляді за допомогою SMS-повідомлення на номер її мобільного телефону (а.с.10), однак направити такі повідомлення апеляційному суду тричі не видалось можливим через недоступність абонента. Судові повістки, надіслані судом на адресу ОСОБА_3, було тричі повернуто з відміткою поштового відділення про закінчення терміну зберігання, намагання працівників апарату суду вручити повістку позивачеві безпосередньо за місцем проживання двічі не видались можливими через відсутність вказаної особи за місцем проживання. . Положеннями ч. 3 ст. 27 ЦПК України передбачено, що сторони зобов"язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов"язки, зокрема, за приписами ст. 77 ЦПК України, вони зобов"язані повідомити суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження)або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності такого повідомлення судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть, якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що позивачем ОСОБА_3 не було належно виконано свій процесуальний обов"язок з інформування суду про місце її знаходження, у зв"язку з чим, численні заходи, що вживались судом для її повідомлення про засідання апеляційного суду не призвели до належного результату.

За таких обставин, виходячи з положень ч.5 ст. 74, ч.1 ст. 77 ЦПК України, апеляційний суд виходить з того, що судова повістка є врученою позивачеві належним чином, а тому справа в апеляційному порядку підлягає розгляду без участі позивача відповідно до її волевиявлення.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2, виходячи з наступного.

З матеріалів справи встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.07.2009 року, вони є батьками малолітнього сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який мешкає разом з позивачем ОСОБА_3.

Дійшовши висновку про розірвання шлюбу, суд виходив з того, що з лютого 2014 року сторони проживають окремо, подружні відносини не підтримують, спільного господарства та бюджету не ведуть, не бажають поновлювати сімейні стосунки, а ступінь відчуженості сторін є настільки значною, що їх подальше спільне подружнє життя та збереження шлюбу є неможливими і це є підставами для розірвання шлюбу.

При визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на утримання дитини, суд виходив з того, що ОСОБА_2 не має інших утриманців, має житло та користується автомобілем, хоча нерегулярно отримує доходи через те, що має неофіційну роботу , але його вік та стан здоров'я дозволяють сплачувати аліменти на утримання сина в розмірі 1200 грн.

В наведеній частині рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального і матеріального права.

Положеннями ст.ст.180, 181 ч.3, 184 Сімейного Кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати свою неповнолітню дитину і за рішенням суду кошти на її утримання можуть бути присуджені у твердій грошовій сумі, однак з обов»язковим урахуванням при цьому обставин, передбачених ст. 182 СК України.

Приписами наведеної норми передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд має враховувати стан здоров»я та матеріальне становище дитини, платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних членів сім»ї, інші обставини, що мають істотне значення. За правилами Цивільного процесуального кодексу України, наявність або відсутність обставин, якими обгрунтовуються вимоги або заперечення, має встановлюватись на підставі доказів, які подаються суду сторонами у справі ( ст. 57, 60 ЦПК України).

Пославшись на обставини, за якими було визначено до стягнення з відповідача аліменти в сумі 1200 грн, суд першої інстанції, всупереч приписам ст. 212, 213 ЦПК України, не послався на докази на їх підтвердження, не дав належної правової оцінки копії майнової декларації ОСОБА_2 про майновий стан і доходи за 2015 рік ( а.с.33), відповідно до якої доходів за 2015 рік відповідач не мав.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про те, що відповідач має фінансову можливість щомісячно сплачувати аліменти в сумі 1200 грн не грунтується на приписах закону та доказах, що маються у справі.

Зважаючи на вказані обставини та беручи до уваги, що відповідач не має постійної роботи, за 2015 рік доходу від підприємницької діяльності не отримував, беручи до уваги суму прожитковго мінімуму для дитини 6 річного віку та покладення обов»язку з утримання дитини законом на обох батьків, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду в частині стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання малолітнього сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, підлягає зміні, шляхом зменшення їх розміру з 1200 грн до 600 грн.

В іншій частині рішення суду не оскаржується.

Керуючись ст. 180-184 СК України, ст.303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 квітня 2016 року змінити, зменшивши розмір аліментів, визначений судом першої інстанції в сумі 1200 грн для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання малолітнього сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до 600 (шестисот) грн. щомісячно, починаючи з 05.02.2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 квітня 2016 року залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Голова судового засідання: Судді: