Провадження № 2/235/3137/16
Справа № 235/7027/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 грудня 2016 року м. Покровськ

Красноармійський міськрайонний суд Донецької області

у складі: головуючого судді Назаренко Г.В.

при секретарі Муханової В.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про відшкодування моральної шкоди, завданої професійними захворюваннями та їх наслідками, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м.Красноармійську Донецької області,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (далі ДП «ВК «Краснолиманська») про відшкодування моральної шкоди, завданої професійними захворюваннями та їх наслідками, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м.Красноармійську Донецької області.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що з відповідачем по справі він перебував у трудових відносинах з 4 квітня 2005 року, працюючи з 13 липня 2006 року машиністом підземних установок 3 розряду з повним робочим днем в шахті. Шкідливі та небезпечні умови праці призвели до виникнення у нього професійних захворюваннь хронічного бронхіту ІІ стадії, фаза затихаючого загострення, прикореневий та базальний пневмосклероз, ЛН І-ІІ ст., хронічної двобічної сенсоневральної приглухуватості з легким ступенем зниження слуху (ІІ ст.) за класифікацією ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Згідно висновку МСЕК від 12 жовтня 2016 року йому було встановлено 65% втрати професійної працездатності безстроково (40% за хронічним бронхітом, 15% за туговухістю, вперше у звязку з професійними захворюваннями, 15% повторно за трудовим каліцтвом 15 січня 1991 року).

Оскільки втрата працездатності спричинила йому фізичні та моральні страждання, призвела до порушення нормальних соціальних зв'язків, необхідності додавання додаткових зусиль для організації життя, необхідності постійно лікуватися, йому заподіяна моральна шкода, яку позивач просить відшкодувати йому за рахунок відповідача шляхом стягнення одноразової грошової компенсації в розмірі 60.000 грн.

Позивач в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, за участю його представника ОСОБА_1, позовні вимоги підтримав.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1. підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала і суду пояснила, що однією із підстав настання відповідальності за спричинену моральну шкоду є наявність протиправних дій з боку відповідача та його вини в цьому. Позивач на не надав доказів, у чому саме полягає противність поведінки відповідача, що призвела до виникнення професійних захворювань у позивача. Згідно п.19 акту форми П-4 від 28.03.2016 р. за час роботи позивача у відповідача випадків порушення технологічних регламентів виробничого процесу, порушень техніки безпеки, гігієни праці з боку адміністрації підприємства, відсутності або несправності підіймальних і тягових пристроїв, що могли б сприяти виникненню профзахворювання, не встановлено. Даний випадок професійного захворювання взятий до обліку ДП "ВК "Краснолиманська" на підставі пунктів 63, 98 Порядку проведення розслідування і ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою КМУ від 30.11.2011р. № 1232. З огляду на тривалий виробничий стаж працівника в шкідливих умовах праці, кількаразову зміну дільниць і робочих місць, частину зміну керівників дільниць, встановити осі, винних в порушенні норм і правил охорони праці, що стали причиною даного захворювання, неможливо. Укладаючи трудовий договір з позивачем відповідно до вимог ст.29 КЗпП України йому було під розпис роз'яснені його права та обов'язки, про умови праці, наявні на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних та шкідливих виробничих факторів та можливість їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору. При цьому позивач свідомо прийняв запропоновані йому умови праці і усвідомлював можливість ушкодження його здоров'я та його наслідки.

Тобто за час роботи на ДП «ВК «Краснолиманська» не зафіксовано випадків звернення в службу охорони праці та медично-оздоровчу службу з питань порушень технологічних регламентів виробничого процесу; порушень техніки безпеки, гігієни праці, незабезпечення засобами індивідуального захисту, відсутність або несправність підйомних і тягових пристроїв, що могло б сприяти виникненню професійного захворювання. Претензій позивача до умов праці на ДП «ВК «Краснолиманська» за період праці не було.

Згідно трудовій книжці чітко визначено, що Позивач ще працював на шахті «Родинська» з 20.01.1978р. по 14.03.2005р.

За період праці на ДП «ВК «Краснолиманська» з 04.04.2005р. по 12.05.201Зр., тобто більш 8 років, згідно лабораторно-інструментальних досліджень запиленість повітря робочої зони з вмістом діоксину кремнію 6,0 % складала - 9,0 мг/мЗ протягом 94,3% часу робочої зміни при ГДК - 2 мг/мЗ, виробничий шум до 90 дБА при ГДК 10 д БА. Праця Позивача по гігієнічним умовам праці відносилася до 3 класу, 2 та 3 ступеня шкідливих умов праці, а це згідно Гігієнічної класифікації праці Гігієнічних нормативів ГН 3.3.5-3.3.8; 6.6.1-083 2001 р., затверджених Наказом Міністерства охорони здоровя України від 27.12.2001 року № 528 (№ 320), це, як правило, відноситься до легкого та середнього ступенів важкості (з втратою професійної працездатності в період трудової діяльності. Більш свого трудового стажу позивачу відпрацював на шахті «Родинська» (більш 20 років).

Таким чином, за весь період роботи на ДП «ВК Краснолиманська» позивач жодного разу не заявляв про порушення зі сторони відповідача умов його праці. Праця, яку виконував позивач, відповідала функціональним можливостям організму, загальній і спеціальній підготовці, навичкам та навику позивача.

Відповідно висновку МСЕК або інших медичних органів про спричинення позивачу моральної шкоди, її глибини та негативних наслідків, які мали б бути підставою для відшкодування моральної шкоди, позивачем суду не надано.

Як передбачено ч.З ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди,якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

В рахунок вказаних вище обставин, в абз. 1 п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судов практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Таким чином, посилання позивача на зміну режиму та стану життя є безпідставними та не відповідають обставинам справи. Приймаючи до уваги той факт, що позивачем не доведено існування на час розгляду справи повної втрати ним у зв'язку з цим працездатності, що спричиняють йому моральну шкоду та перешкоджають звичайній організації його життя,тому, відсутні жодні правові підстави для задоволення позову, оскільки відсутні підстави для відшкодування моральної.

На підставі наведеного представник відповідача просив в задоволені позову відмовити.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, про час та місце судового розгляду оповіщений у встановленому порядку, її представник в судове засідання не з'явився, не повідомив про причини неявки.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково.

Судом встановлені такі обставини та відповідні ним правовідносини.

Позивач працював в ТОВ «Краснолиманське» з 4 квітня 2005 року: з 13 липня 2006 року машиністом підземних установок 3 розряду з повним робочим днем в шахті, звільнений з роботи у звязку з невідповідністю виконуємій роботі за станом здоровя за п.2 ст.40 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки на імя позивача.

Згідно медичного висновку Центральної лікарсько-експертної комісії про наявність (відсутність) професійного характеру захворювання від 19 лютого 2016 року № 5/122 позивачу вперше встановлено професійні захворювання хронічний бронхіт ІІ стадії, фаза затихаючого загострення, прикореневий та базальний пневмосклероз, ЛН І-ІІ ст., хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з легким ступенем зниження слуху (ІІ ст.) за класифікацією ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Як зазначене в акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 28 березня 2016 року, затвердженого головним державним санітарним лікарем міста Красноармійська, Димитрова, Красноармійського 28 березня 2016 року, причиною виникнення у позивача професійного захворювання став тривалий період роботи в шкідливих умовах, обумовленим впливом шкідливого фактору пил переважно фібро генної дії, виробничий шум.

Згідно висновку МСЕК № 0045429 від 12.10.2016 р. позивачу встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 65% безстроково (40% - за хронічним бронхітом вперше, 15% - за туговухістю вперше, 10% - за трудовим каліцтвом 15.01.1991р. повторно), встановлено третю групу інвалідності у звязку з професійними захворюваннями безстроково, рекомендовано «Д» нагляд та лікування у невролога, кардіолога, пульмонолога.

Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

Правовідносини сторін регулюються статтею 273-1 КЗпП України, за якою відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами.

Згідно з роз'ясненнями, даними в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5, відповідно до ст.273-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до ч.1 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких частиною 2 указаної статті цього Кодексу покладено на власника або уповноважений ним орган.

Судом установлено, що позивач працював у ПАТ «Краснолиманьске», яке створене для підземного видобутку вугілля, і умови праці під землею є небезпечними та шкідливими. Втрата професійної працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, отже роботодавець не забезпечив створення нешкідливих не небезпечних умов праці.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи.

Факт спричинення моральної шкоди позивачу, яка полягає в душевних стражданнях, яких він зазнав і зазнає у зв'язку з ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, неможливість його відновлення, порушенні нормальних життєвих зв'язків внаслідок неможливості продовжувати активне життя, обмеженням умов праці, у судовому засіданні доведений дослідженими письмовими доказами по справі: копіями трудової книжки, акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, витягами з історії хвороби та із медичної карти стаціонарного хворого, медичного висновку про наявність професійного характеру захворювання, довідок МСЕК, які є належними та допустимими доказами згідно з положеннями статей 58, 59 ЦПК України.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 1-рп/2004 від 27 січня 2004 року за наявності у потерпілого стійкої втрати професійної працездатності висновок МСЕК про факт спричинення моральної шкоди не потребується. Позивачу висновком МСЕК встановлена стійка втрата професійної працездатності, отже ствердження представника відповідача про необхідність встановлення факту заподіяння позивачу моральної шкоди висновком МСЕК є безпідставним.

При встановленні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд виходить з принципів розумності та справедливості, враховує фактичні обставини справи: тяжкість ушкодження здоров'я, глибину, характер і тривалість страждань, наявність вимушених змін у його життєвих стосунках, потребу в медикаментозному та санаторно-курортному лікуванні, вік позивача, тривалий період роботи позивача на шахті «Родинська» (більше 20 років).

З урахуванням конкретних обставин справи, суд вважає, що сума, яку просить стягнути позивач, надмірна, і визначає розмір грошової компенсації за спричинену моральну шкоду у 20.000 грн.

Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача в дохід держави судові витрати, що складаються з судового збору, так як позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від їх сплати.

Керуючись ст.ст.15, 60, 88, 213-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (ЄДРПУО 3159957) на користь ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди, завданої професійними захворюваннями та їх наслідками, 20000 (двадцять тисяч) гривень.

В іншій частині позову відмовити за необґрунтованістю.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (ЄДРПУО 3159957) в дохід держави судовий збір в розмірі 551 (пятисот пятдесяти однієї) гривні 20 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області через Красноармійський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Г.В. Назаренко