АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у суді першої інстанції: Лопатюк Н.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2015 року колегія суддів судової палати по розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі

головуючого: судді Білич І.М

суддів Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі Горбачовій І.В.

за участю: представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми грошового зобов'язання.

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_6 звертаючись в до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_3 про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми грошового зобов'язання. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між ним та відповідачем протягом 2008 року виникли взаємовідносини за договорами позики, згідно з яким він передав, а відповідач отримав грошові кошти в доларах США. Оскільки у встановлений час відповідачем не були виконані взяті за договорами позики зобов'язання щодо повернення грошових коштів, спір став предметом судового розгляду. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19.05.2010 року з відповідача було стягнуто суму позики за вищевказаними договорами у розмірі 1 922 294, 57 гривень. Однак, до цього часу рішення суду не виконано, а виконавче провадження не завершено.

А відтак, в силу вимог ст. ст. 610, 612, 625 ЦК України, позивач ставив питання про стягнення з ОСОБА_3 на його користь три проценти річних від простроченої суми грошового зобов'язання в розмірі 173 006,51 гривень.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року позов було задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6, три проценти річних від простроченої суми грошового зобов'язання в сумі 173 006,51 гривень та вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача подав апеляційну скаргу, де ставив питання про його скасування та постановлення нового за яким, просив зменшити суму трьох відсотків річних від простроченого грошового зобов'язання з 173006, 51 гривень до 144 535 гривень. Вказуючи при цьому на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зазначаючи, що суд першої інстанції не врахував того факту, що сума в розмірі 1922294,57 гривень була стягнута за рішенням суду з ОСОБА_3 вже з урахуванням трьох відсотків річних, які склали 316344,57 гривень в зв'язку з чим на думку апелянта розрахунки, які надані позивачем щодо нарахування трьох відсотків річних на суму заборгованості за договорами позики в розмірі 1 922 294 гривень є неправильними, оскільки в даному випадку слід проводити нарахування трьох відсотків річних на суму заборгованості за договорами позики в розмірі 1605950 гривень, що узгоджується з правовою позицією Верховного суду України №6-369цс/15 від 02 вересня 2015 року, відповідно до якого, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно, його борг буде складатиме: суму позики з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання та 3% річних.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити.

Позивач неодноразово повідомлявся судом про день і час розгляду справи за адресами визначеними в матеріалах справи та поданій апеляційній скарзі. Однак у судове засідання не з'явився, поважність причин неявки суду не повідомив, як і не надав суду повідомлень щодо зміни місця свого перебування, якщо таке мало бути в порядку вимог ст. 77 ЦПК України.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивача в силу вимог ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб що з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Так судом при розгляді було встановлено, що у 2008 році між сторонами у справі були укладені договори позики, відповідно до умов яких позивач надав, а відповідач отримав грошові кошти в борг, з терміном повернення сум позики.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19 травня 2010 року було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_6 у зв'язку з чим рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 лютого 2010 року - скасовано та постановлено нове, яким позов ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ФОП ОСОБА_3, ОСОБА_8 про стягнення боргу за договором позики - задоволено, стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 борг в сумі 1 922 294,57 гривень.

На підставі вищевказаного рішення, яке вступило в законну силу, було відкрито відповідне виконавче провадження.

На час подачі зазначеного вище позову рішення суду не виконане, зобов'язання за договорами позики відповідачем не виконане. Виконавче провадження про примусове стягнення боргу - не завершене.

Суд першої інстанції при постановленні рішення вказував, що в силу діючого законодавства України, та із урахуванням судової практики та позиції Верховного суду України, враховуючи те, що відповідач на час постановлення судового рішення не виконав свої зобов'язання за вищевказаними договорами позики та не виконав судове рішення, яке набрало законної сили, про повернення позивачу позичкових грошових коштів, суд першої інстанції дійшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі, виходячи з наведеного в позовній заяві розрахунку трьох процентів річних, оскільки вони є обґрунтованими та доведеними належними доказами в ході судового розгляду.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

У відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням, встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо піший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто ст. 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання, її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Цією статтею регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

У відповідності до матеріалів справи за рішенням апеляційного суду м. Києва вартість грошового зобов'язання яке існувало між сторонами по справі до ухвалення рішення суду становило 1 605 950 гривень ( договір позики від 06.05.2008 року на суму 1 388 750 гривень; договір позики від 07.05.2008 року на суму 151 000 гривень; договір позики від 01.08.2008 року на суму 16 200 гривень; договір позики від 07.08.2008 року на суму 50 000 гривень).

За таких обставин при задоволенні вимог позивача суду першої інстанції слід було нараховувати 3% річних на суму грошового зобов'язання, яка існувала до постановлення судового рішення, а саме 1 605 590 х 3% х 1095 : 365 = 144 535 гривень.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що постановлене судом першої інстанції рішення про стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми грошового зобов'язання в розмірі 173 006, 51 гривень підлягає зміні шляхом зменшення зазначеної суми до 144 535 гривень.

У іншій частині рішення суду залишається без змін.

Керуючись ст.ст. 303. 304, 305, 307, 309, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року змінити в частині визначення суми 3% річних, які підлягали до стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6

Зменшивши її з 173 006, 51 гривни ( сто сімдесяти трьох тисяч шести гривень п'ятдесяти однієї копійки) до 144 535 гривень ( сто сорока чотирьох тисяч п'ятсот тридцяти п'яти гривень).

Рішення набирає чинності з моменту проголошення. Може бути оскаржено у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: