Ухвала

іменем україни

28 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Коротуна В.М., Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, третя особа - приватний нотаріус Комсомольського міського нотаріального округу Куц Сергій Миколайович, про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на квартиру, визнання договору купівлі-продажу від 13 січня 2011 року недійсним та відшкодування моральної шкоди та; за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_13, які діють в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_14 та ОСОБА_15, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Комсомольської міської ради, про відшкодування завданих збитків, усунення перешкод в користуванні квартирою та примусове виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 22 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 14 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, третя особа - приватний нотаріус Комсомольського міського нотаріального округу КуцС.М., про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на квартиру, визнання договору купівлі-продажу від 13 січня 2011 року недійсним та відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 31 березня 2010 року він уклав з ОСОБА_5, який діяв від імені та в інтересах ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 договір про наміри, за яким в строк до 31 березня 2011 року зобов'язались укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Проте ОСОБА_7 діючи від імені та в інтересах ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 уклав договір купівлі-продажу вищевказаної квартири з ОСОБА_6 Позивач вважав, що його право порушено та підлягає захисту, у добровільному порядку відповідачі вирішити спір не бажають.

Враховуючи наведене, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив суд визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ним та ОСОБА_5, таким, що відбувся, визнати право власності на спірну квартиру за ним, визнати договір купівлі-продажу спірної квартири від 13 січня 2011 року № 151, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, який діяв від імені ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, недійсним. Стягнути з відповідачів у солідарному порядку на його користь моральну шкоду в розмірі 20 000 грн, стягнути з нього 42 230 грн на користь ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, в рівних частках по 14 077 грн кожному в рахунок повної сплати за спірну квартиру у порядку виконання договору купівлі-продажу зазначеної квартири. Визнати договір найму (оренди) житла, укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_16, нікчемним та застосувати наслідки нікчемності правочину, визнати дійсним попередній договір про наміри від 31 березня 2010 року, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_4

ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_4, які діють у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_14, ОСОБА_15 і, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд: стягнути з ОСОБА_4 на свою користь майнову шкоду (збитки) в розмірі 25 000 грн; зобов'язати ОСОБА_4 та ОСОБА_13 не чинити перешкод у користуванні квартирою; виселити ОСОБА_4 та ОСОБА_13 разом з малолітніми дітьми з квартири АДРЕСА_1 без надання їм іншого житлового приміщення.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 22 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 14 січня 2016 року, зустрічний позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_4 та ОСОБА_13 не чинити перешкоди в користуванні належною ОСОБА_6 на праві приватної власності квартирою АДРЕСА_1.

Виселити ОСОБА_4 та ОСОБА_13, малолітніх ОСОБА_14, та ОСОБА_15з квартири АДРЕСА_1 без надання їм іншого житлового приміщення.

У іншій частині зустрічного позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 25 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 14 січня 2016 року, у задоволенні первісного позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що рішенням апеляційного суду Полтавської області від 02 березня 2015 року, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 червня 2015 року, визнано, що договір про наміри, укладений 31 березня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в силу ст. ст. 215, 220 ЦК України, є нікчемним.

Наслідки невиконання попереднього договору передбачені ч. ч. 2, 3 ст. 635 ЦК України, які полягають у припиненні договору, якщо протягом строку, встановленого в договорі про наміри, основний договір не буде укладено.

Встановлено, що 01 квітня 2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір позички приміщення спірної квартири, на підставі якого останній зі своєю сім'єю став проживати у спірній квартирі. У подальшому, на нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу даної квартири ОСОБА_4 не наполягав.

Відповідно до ч. 1 ст. 827 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку.

За нормами ч. 2 ст. 832 ЦК України користувач не має переважного права перед іншими особами на купівлю речі, переданої йому у користування.

Так, з матеріалів справи вбачається та встановлено судами, що 07 жовтня 2010 року ОСОБА_8, ОСОБА_9 і ОСОБА_10 видали ОСОБА_7 довіреності на право від їх імені продати за ціною та на умовах на власний розсуд належну їм у відповідних частках вказану квартиру.

Встановлено, що 13 січня 2011 року ОСОБА_7 продав ОСОБА_6 зазначену вище квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Комсомольського міського нотаріального округу. На підставі цього договору ОСОБА_6 зареєстрував своє право власності на квартиру за вказаною адресою у реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Згідно п. 5.2 договору позички приміщення від 01 квітня 2010 року, у разі зміни власника квартири цей договір зберігає чинність, а до нового власника переходять права та обов'язки позичкодавця.

Відповідно до п. п. 1.4, 4.1.1, 4.2 зазначеного договору позички приміщення, його дія закінчилась 01 березня 2013 року.

Згідно ст. 836 ЦК України якщо після припинення договору користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків.

Як визначено ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, дійшов правильних та обґрунтованих висновків, що ОСОБА_4 не набув у встановленому законом порядку право власності на спірну квартиру і відсутні підстави для визнання договору купівлі-продажу квартири між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, таким, що відбувся, а також відсутні підстави для визнання договору купівлі-продажу спірної квартири між ОСОБА_7 і ОСОБА_17 недійсним та стягнення з відповідачів у солідарному порядку на користь ОСОБА_4 моральної шкоди і стягнення з нього на користь ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 кожному в рахунок повної сплати за вказану квартиру у порядку виконання договору купівлі-продажу зазначеної квартири. Суди також дійшли правильних висновків, що ОСОБА_17 має право на усунення перешкод у користуванні своєю власністю.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання договору найму (оренди) житла, укладеного між ОСОБА_6 і ОСОБА_16, нікчемним та застосування наслідків нікчемності правочину, суди дійшли обґрунтованих висновків, що цей договір після його укладання не був реалізований та останніми не виконувався. При цьому, ОСОБА_6 на десятий день після підписання договору найму житла повернув ОСОБА_16 сплачену грошову суму за цим договором і правовідносини за цим правочином не здійснювалися.

Судом першої інстанції правильно не взято до уваги письмову заяву ОСОБА_5 про визнання ним у повному обсязі позовних вимог ОСОБА_4, оскільки таке визнання суперечить вимогам закону і порушує права, свободи та інтереси інших осіб.

Крім того, суди обгрунтовано відхилили доводи про наявність зловмисної домовленості між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, оскільки, відповідно до ст. ст. 57-60 ЦПК України, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Доводи скарги про переважне право ОСОБА_4 на придбання спірної квартири суперечать вимогам ч. 2 ст. 832 ЦК України, а тому обґрунтовано відхилені судами.

Ухвалюючи рішення в частині виселення із займаного житла, суди керуючись вимогами ст. 317 ЦК України, згідно з якими власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, дійшли обґрунтованих висновків щодо наявність підстав для задоволення позову в цій частині.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, отже, судові рішення ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 22 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 14 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Коротун

В.А.Нагорняк

Т.О.Писана