АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА[1]

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Рейнарт І.М., Качана В.Я.

при секретарі Матвійчуку І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 жовтня 2015 року,

встановила:

08.02.2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 12 січня 2002 року між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб, від якого вони мають неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. В період перебування у шлюбі ними з відповідачем було придбано у спільну власність квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки «Subaru Tribeka», державний номерний знак НОМЕР_1. У зв'язку з тим, що між ним та відповідачем існує спір з приводу розподілу вказаного майна, просив визнати за кожним із подружжя по Ѕ частині спірного майна.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 червня 2013 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та Ѕ частину автомобіля марки «Subaru Tribeka», державний номерний знак НОМЕР_1. Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та Ѕ частину автомобіля марки «Subaru Tribeka», державний номерний знак НОМЕР_1.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 27 листопада 2013 року вказане рішення суду першої інстанції скасоване та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 квітня 2014 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 червня 2013 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 27 листопада 2013 року скасовані, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

В процесі розгляду справи ОСОБА_1 неодноразово уточнював позовні вимоги та в заяві від 18.06.2015 р. остаточно визначив.

Просив суд поділити спільне майно подружжя, яке є об'єктом спільної сумісної власност, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки «Subaru Tribeca», д/н НОМЕР_1. Також просив відійти від засад рівності часток подружжя та визнати за ним право власності на 3/5 частини квартири АДРЕСА_1, а за ОСОБА_2 - право власності на 2/5 частини цієї квартири. Стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію вартості автомобіля в розмірі 3/5 частин його ринкової вартості на день розгляду справи в суді в розмірі 13 200 доларів США, що за курсом долара до гривні складає 285 782,64 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 жовтня 2015 року позов задоволено частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (загальна площа квартири - 43,00 кв.м, житлова площа квартири 18,00 кв.м.); за ОСОБА_2 визнано право власності на іншу 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. В решті позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 жовтня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки рішенню Дарницького районного суду від 01 квітня 2015 року, яким встановлено факт спільного проживання між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 однією сім'єю без укладення шлюбу з січня 2007 року по вересень 2011 року.

При цьому позивач жодним чином не довів факт пересилання коштів, достатніх для купівлі квартири чи хоча б покриття значної частини цих витрат. Так само позивач не зміг довести власну фінансову спроможність з виплати іпотечного кредиту за квартиру, тобто не надав доказів щодо розміру коштів, отриманих ним на посаді моряка.

Зазначив, що на момент придбання спірного житла ОСОБА_2 перебувала в розірваному шлюбі. Під час укладення кредитного договору за вимогами законодавства обов'язковим є дозвіл подружжя. Такий дозвіл не вимагався і позивачем не надавався. Кошти на придбання житла були запозичені у знайомих та взяті в кредит, відповідно до іпотечного договору. ОСОБА_1 постійно не проживав в спірній квартирі, міг іноді приїжджати в гості чи відвідати сина. ОСОБА_2 його зареєструвала, щоб допомогти влаштуватися на роботу в м. Києві. В довідці про склад сім'ї ОСОБА_1 зазначений як колишній чоловік.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2. - ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації вартості 3/5 частин автомобіля марки «SubaruTribeca», д/н НОМЕР_1, в сумі 285 782,64 грн., суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не спростовано доводи відповідача в тій частині, що автомобіль не є спільним майном подружжя, а також відсутності доказів вартості вказаного автомобіля станом на дату його відчуження.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову в частині поділу квартири АДРЕСА_1 по Ѕ частині за кожним з сторін, суд першої інстанції виходив з того, що вказане майне було набуто за час шлюбу, а тому є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. При цьому суд вважав вимогу про відступлення від засад рівності часток сторін та визнання за позивачем права власності на 3/5 частин цієї квартири необґрунтованою.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про часткове задоволення позову, оскільки воно відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до вимог ст.60, ч. 1 ст.68 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено 12 січня 2002 року (а.с.15 т.1).

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 03 березня 2006 року шлюб між подружжям розірвано, про що ОСОБА_2 16 березня 2006 року відділом РАЦС Оболонського РУЮ м. Києва видано свідоцтво про розірвання шлюбу, актовий запис №200 (а.с.11,12 т.1).

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 16 серпня 2012 року вказане рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Анульовано актовий запис за №200 від 16 березня 2006 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в Книзі реєстрації розірвання шлюбу відділом РАЦС Оболонського РУЮ м. Києва (а.см.13-14).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 жовтня 2013 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, зареєстрований 12 січня 2002 року, розірвано (а.с.16-17 т.2).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 грудня 2013 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 жовтня 2013 року змінено в частині визначення строку припинення сімейних стосунків подружжя та зазначено строк припинення сімейних стосунків - червень 2012 року. В решті рішення суду залишено без змін (а.с.18-21 т.2).

Судом першої інстанції також встановлено, що під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, 21 березня 2006 року між АКБ «Аркада» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір №49320, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (а.с.32-36 т.1).

Відповідно до довідки ПАТ «АКБ «Аркада» №79-4/1 від 19.03.2012 р., станом на 19.03.2012 року за кредитним договором №49320 від 21.03.2006 року на суму 188 990,20 грн. кредит погашено повністю (а.с.166-213 т.1).

18 грудня 2006 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на ім'я ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру (а.с.37 т.1).

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України при розгляді справи №6-2641 цс15.

Відповідач не довела, що спірне майно було набуто нею особисто, не під час перебування у шлюбі та за рахунок особистих коштів.

Покази свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в тій частині, що кошти на придбання спірного майна були запозичені, а ОСОБА_2 проживала з іншим чоловіком, не є достатніми доказами на підтвердження тієї обставини, що спірне майно було придбано не за рахунок спільних сумісних коштів подружжя.

На спростування вказаної обставини позивачем надані належні та допустимі докази, які підтверджують факт перерахування грошових коштів на погашення зобов'язання за кредитним договором через платіжні системи на ім'я відповідача та її сестри ОСОБА_10 (а.с. 78-80 т.2).

Враховуючи ту обставину, що актовий запис про розірвання шлюбу, вчинений на підставі рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 03 березня 2006 року, було анульовано, шлюб між сторонами на час набуття майна у власність вважався таким, що не припинявся.

Покази свідка ОСОБА_11 в тій частині, що позивач у травні 2011 року приїхав до неї в м. Миколаїв та до серпня 2011 року вони проживали разом, при цьому останній їй повідомив, що розійшовся з дружиною у 2010 році, не є доказом на підтвердження обізнаності позивача про розірвання шлюбу у березні 2006 року, а також факту припинення з цього часу між сторонами шлюбних стосунків(а.с.117 т.1).

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 квітня 2015 року, яким було встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з січня 2007 року по вересень 2011 року, скасовано рішенням Апеляційного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року (а.с.172-174 т.2).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими доказами, висновки суду відповідають обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції не встановлено неправильне застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення суду.

Апеляційна скарга не містить доводів та заперечень щодо висновків суду в частині відмови в задоволенні позову щодо поділу автомобіля, а тому відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України в цій частині рішення суду не переглядається.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/3665/2016 Головуючий у суді першої інстанції: Парамонов М.Л.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.