АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/2242/16 Головуючий 1 інстанції -
Справа № 641/1323/15-ц Богдан М.В.
Категорія: договірні Доповідач - Швецова Л.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2016 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: Швецової Л.А.,

Суддів: Малінської С.М., Карімової Л.В.,

За участі секретаря: Сорокобатько В.Ю., Єрьоменко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Смоляна Валерія Валеріївна про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, в якому просив: визнати фіктивним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 27.08.2014р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Смоляною В.В., реєстраційний № 1331.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_2 вказував, що спірна квартира належала його матері ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 01.10.2003 року.

В 2007 році зі згоди матері позивач вселився до спірної квартири, перевіз до неї всі свої речі та став мешкати, а 02.08.2007 р. за письмовою згодою ОСОБА_3 його було зареєстровано за спірною адресою.

З часу вселення та реєстрації у спірній квартирі, позивач за свій рахунок та своїми силами здійснив капітальний ремонт квартири, сплачує комунальні послуги.

В серпні 2013р. у його матері ОСОБА_3 та у ОСОБА_4, з яким його мати перебувала у фактичних шлюбних відносинах, виникли до нього необґрунтовані претензії, у зв'язку з чим, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вирішили виселити його зі спірної квартири.

Протягом декількох років були судові засідання у судах першої та другої інстанцій, але остаточно рішенням апеляційного суду Харківської області від 16.05.2014р. у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення було відмовлено.

Позивач ОСОБА_2 також вказав, що у січні 2015р. йому стало відомо, що 27.08.2014 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири. При цьому, йому відомо, що спірна квартира для продажу у звичному порядку не пропонувалась, ніким не оглядалась. Крім того, спірну квартиру було продано за ціну, яка нижче ринкової вартості квартири, яка зазначена в договорі.

В своєму позові позивач посилався на ст. 234 ЦК України, та просив визнати вказаний договір купівлі-продажу спірної квартири фіктивним.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись із зазначеним вище рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій з посиланням на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов та визнати фіктивним та недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 27 серпня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Смоляною В.В., реєстраційний №1331.

Обґрунтовуючи свої апеляційні доводи, апелянт зазначив, що суд першої інстанції не надав оцінки наданим позивачем та дослідженим в судовому засіданні доказам. В судовому засіданні була допитана в якості свідка ОСОБА_6, яка пояснила суду, що ОСОБА_3 погрожувала виселити позивача шляхом укладання фіктивної угоди, шляхом оформлення квартири на свого співмешканця ОСОБА_4

Також, судом першої інстанції за своєю ініціативою були отримані, досліджені в судовому засіданні, долучені до матеріалів справи пояснення ОСОБА_7

Із пояснень ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вбачається про юридичну обізнаність ОСОБА_3, щодо можливості виселення його з квартири шляхом укладання фіктивної угоди з довіреною особою ОСОБА_4, про те, що ОСОБА_3 заявила про такі свої наміри, та про те, що ОСОБА_3 такі свої наміри реалізувала.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін з підстав, передбачених ст. 308 ЦПК України.

За нормами ч. З ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи у разі порушення нею положень ч. 2 ст. 13 цього Кодексу, де зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушувати права інших осіб.

Відповідно до вимог ЦК України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною, так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України, а саме правочин не може суперечити Цивільно-процесуальному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Статтею 233 ЦК України встановлено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як визначено у ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, у тому числі у разі його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» звернуто увагу на те, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Судова колегія погоджується з висновком районного суду стосовно того, що позивачем не доведено умислу у відповідачів на укладення фіктивного договору.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на той факт, що судом першої інстанції в порушення вимог цивільного процесуального законодавства не було допитано свідка ОСОБА_7, яка постійно мешкає в РФ Московська область м. Серпухов, судова колегія вважає безпідставним, оскільки факт того, що укладений договір купівлі-продажу є фіктивним, може бути підтверджений письмовими доказами, таких до суду першої та апеляційної інстанції позивачем надано не було.

З огляду на положення ст.234 ЦК України та вимоги ст.ст.10,60 ЦПК України саме позивач має довести наявність умислу як у відповідачів на укладення фіктивного договору від 27 серпня 2014 року, і що обидві сторони договору не мали на меті оплатного відчуження квартири та набуття її у власність ОСОБА_4

Судом першої інстанції правильно досліджені і оцінені обставини по справі, надані сторонами докази. Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин підстав для зміни або скасування судового рішення судова колегія не вбачає.

Відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, 308, 313- 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: