провадження № 2/756/1436/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 року Оболонський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді Маринченко М.М.,

при секретарі Приголовкіну В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Український лізинговий фонд» про визнання недійсним договору процентної позики № 7 від 17 липня 2014 року,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Український лізинговий фонд» про визнання недійсним договору процентної позики № 7 від 17 липня 2014 року.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 17 липня 2014 року між позивачем та відповідачем був укладений договір процентного займу №7, за умовами якого відповідач (позикодавець) надав позивачу (позичальнику) позику в сумі 351591,27 грн. зі щомісячною сплатою відсотків в розмірі 8% річних за користування коштами, строк надання позики 36 місяців.

Згідно укладеної між сторонами 13 січня 2015 року додаткової угоди №1 узгоджено строк надання позики 48 календарних місяців.

Відповідно до графіку погашення (додаток №1 до договору), повернення суми позики та сплата процентів розраховано в доларах США.

У серпні 2015 року відповідач звернувся до суду з позовом до позивача про стягнення боргу та процентів за вказаним договором позики в розмірі 77348,08 грн., а також пені за несвоєчасне виконання зобов'язань по сплаті боргу та процентів в розмірі 8464,37 коп. Згідно заяви про збільшення позовних вимог відповідач просив стягнути з позивача суму боргу та процентів за договором позики в розмірі 108157,41 грн. та пеню в розмірі 16183,53 грн.

Позивач вважає, що відповідач не мав права розраховувати щомісячні суми позики та проценти за користування позикою, які підлягають поверненню, в доларах США, оскільки згідно вимог чинного законодавства України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, яку отримав у позику, а проценти нараховуються від суми позики.

Оскільки позивач отримав від відповідача суму у розмірі 351591,27 грн., таку ж суму він повинен повернути позикодавцю.

Також позивач зазначає, що ТОВ «Український лізинговий фонд» не мав права укладати договір позики саме на процентній основі, оскільки відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» надання коштів у позику є фінансовою послугою, яку можуть надавати лише фінансові установи, зареєстровані в державному реєстрі фінансових установ, а відповідач такою установою не являється.

На підставі викладеного позивач просить визнати недійсним договір процентної позики № 7 від 17 липня 2014 року, укладений між ним та ТОВ «Український лізинговий фонд».

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на те, що оспорюваний правочин відповідає вимогам чинного законодавства України, тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

Зокрема, з позивачем, який був працівником ТОВ «Український лізинговий фонд», на його прохання на підставі ст.1046 ЦК України було укладено договір процентної позики № 7 від 17 липня 2014 року. Додатковою угодою № 1к від 13 січня 2015 року сторонами було погоджено графік та розміри погашення суми позики та процентів за користування позикою. У позику позивачу було надано саме 30000 дол. США, тому у графіку погашення заборгованості сума позики та проценти, що підлягають сплаті позивачем, вказані у доларах США. При цьому операції з валютними цінностями товариство не проводило, оскільки умовами договору передбачено, що вказана сума позики надається шляхом перерахування на рахунок позичальника гривневого еквіваленту суми позики, а позичальник здійснює платежі за графіком також у гривні з використанням курсу гривні до долара США на міжбанківському ринку на дату, що передує дню оплати.

Також представник відповідача зазначив, що посилання позивача на те, що товариство не мало право нараховувати проценти, оскільки не є фінансовою установою, є необґрунтованими, оскільки товариство не надавало позивачу фінансову послугу, як фінансова установа, а уклало з позивачем цивільно-правову угоду - договір позики, яка передбачає можливість позикодавця отримувати від позичальника проценти за користування позикою.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що 17 липня 2014 року між ТОВ «Український лізинговий фонд» (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) був укладений договір процентної позики №7, відповідно до п. 1.1, 2.1 якого позикодавець надає у власність позичальнику грошові кошти в сумі 30000 доларів.

Відповідно до п. 3.1 договору позикодавець перераховує суму позики у безготівковому порядку на поточний рахунок позичальника, вказаний у п.10 договору.

Відповідно до п.3.4 договору позика надається шляхом перерахування на банківський рахунок позичальника гривневого еквіваленту суми позики, вказаної в п.2.1 договору, яка розраховується з використанням середньозваженого курсу української гривні до долара США на міжбанківському ринку (за офіційними даними НБУ, на дату, що передує дню надання позики).

Відповідно до п. 2.2 договору позичальник зобов'язаний платити проценти в розмірі 8% річних від суми позики до дня фактичного повернення позики.

Відповідно до п.2.4 договору проценти нараховуються за методом «факт/факт», тобто за фактичний час існування боргу за цим договором та виходячи з фактичної кількості календарних днів у році.

Згідно п. 1.2 договору позика надається на 36 місяців.

Відповідно до п.4.1 договору позичальник зобов'язаний щомісячно, починаючи з кінця місяця, наступного за місяцем надання позики та протягом строку, передбаченого п.1.2 договору, здійснювати повернення суми позики та процентів у відповідності до графіку погашення (додаток №1 до договору).

Відповідно до п.4.2 договору сума позики та нарахованих процентів підлягає поверненню шляхом її перерахування на поточний рахунок позикодавця. З метою належного виконання цього зобов'язання позичальник надає позикодавцю право утримання цієї суми з зарплати позичальника.

Відповідно до п.4.6 договору у випадку, якщо у графіку платежу розмір суми позики та процентів передбачені у доларах США, позичальник здійснює платежі, які підлягають сплаті відповідно до цього договору, у гривні, які розраховуються з використанням середньозваженого курсу української гривні до долара США на міжбанківському ринку (за офіційними даними НБУ, на дату, що передує дню оплати).

З платіжного доручення №142 від 18 липня 2014 року вбачається, що відповідач відповідно до умов договору позики перерахував на рахунок позивача суму, еквівалентну 30000 дол. США -351591,27 грн.

13 січня 2015 року між ТОВ «Український лізинговий фонд» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №1к до договору процентної позики №7 від 17 липня 2014 року, відповідно до якої графік платежів було викладено у новій редакції, продовжено строк повернення позики до 02 серпня 2018 року.

З графіку платежів вбачається, що суму позики, процентів та загальну суму до погашення вказано у доларах США.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, ТОВ «Український лізинговий фонд» здійснює наступні види діяльності: торгівля автомобілями та легковими автотранспортними засобами, торгівля іншими автотранспортними засобами, технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів, фінансовий лізинг (основний), консультування з питань комерційної діяльності та керування, надання в оренду автомобілів і легкових автотранспортних засобів, надання в оренду вантажних автомобілів.

Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року, який набрав чинності 23 серпня 2001 року, встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг. Аналіз цього Закону діє підстави для висновку, що він належить до нормативних актів спеціальної дії та регулює відносини, пов'язані з функціонуванням фінансових ринків та наданням фінансових послуг споживачам.

У п.7 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» наведено вичерпний перелік суб'єктів, на яких поширюється дія цього Закону. Це - учасники ринків фінансових послуг, до яких відносяться юридичні особи та фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які відповідно до закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України та споживачі таких послуг. При цьому Закон розповсюджує свою дію не на усі юридичні особи, а лише на ті, які є професійними учасниками ринку фінансових послуг.

Частиною 4 ст. 5 Закону передбачено, що можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Визначення фінансової послуги наведено у п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону як операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Перелік видів фінансових послуг міститься у ст. 4 Закону, до яких, зокрема, належать надання коштів у позику та надання поручительства.

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що сфера дії Закону за суб'єктним складом учасників є обмеженою і не поширюється на: по-перше, юридичних осіб, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами; по-друге, фізичних осіб, які не є суб'єктами підприємницької діяльності.

ТОВ «Український лізинговий фонд» за своїм правовим статусом не відноситься до юридичних осіб, які відповідно до Закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України, а відтак відсутні підстави застосування положень цього Закону до спірних правовідносин.

Аналіз норм чинного законодавства (зокрема п. 6 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 1046 ЦК України) дає підстави для висновку, що окремі послуги, які відносяться до фінансових послуг (наприклад, надання коштів у позику) можуть надаватися не тільки фінансовими установами, які є учасниками ринку з надання фінансових послуг, а й юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами.

Договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Таким чином, слід дійти висновку, що Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст. ст. 1046 - 1048 ЦК України.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 26 грудня 2011 року №6-85цс11 та у постанові Верховного Суду України від 18 липня 2012 року №6-79цс12.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зі змісту договору процентної позики № 7 від 17 липня 2014 року вбачається, що сторони погодили, що надання позики здійснюється саме в доларах США, тому посилання позивача на те, що відповідач не має права розраховувати суму позики, що підлягає поверненню, та проценти за користування позикою в доларах США є необґрунтованими.

На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про те, що договір процентної позики №7 від 17 липня 2014 року та додаткова угода №1к з графіком платежів від 13 січня 2015 року) відповідають вимогам чинного законодавства, тому підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним відсутні.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 533, 627, 628, 1046-1048 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Український лізинговий фонд» про визнання недійсним договору процентної позики № 7 від 17 липня 2014 року.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Апеляційного суду м. Києва через Оболонський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М.М.Маринченко