Справа № 127/2619/16-ц Провадження № 22-ц/772/2324/2016Головуючий в суді першої інстанції Овсюк Є. М.
Категорія 27 Доповідач Голота Л. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Голота Л.О.,

суддів: Рибчинський В.П., Нікушин В.П.,

при секретарі: Топольська В.О.

за участю: позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.06.2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_4 про визнання оспорюваного правочину недійсним, зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

11.02.2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 у якому просив визнати розписку від 18.08.2014 року написану ним на ім»я ОСОБА_3 недійсним правочином з тих підстав, що вона була написана під морально-психологічним примусом, ведення його в оману та шантажу з боку колишньої дружини ОСОБА_3 і що дана розписка не відповідає реальним обставинам подій, суперечить цивільному Закону, а саме, не відображає умов договору позики супровідним чого являється - розписка, яка має підтверджувати факт передачі грошей або інших матеріальних цінностей, чого в природі не існувало взагалі.

31.03.2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з зустрічним позов до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4, у якому просила на підставі ст.ст.509,527,530,533 ЦК України стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошові кошти в розмірі 156 000 грн., які є еквівалентом 6 000 доларів США, мова про які йде у розписці від 18.08.2014 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.06.2016 року розписку від 18.08.2014 року написану ОСОБА_2 на ім»я ОСОБА_3 визнано недійсним правочином та застосовано до нього правові наслідки недійсного правочину, що не створює юридичних наслідків. Зустрічний позов ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення міського суду та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, а її зустрічний позов задовольнити, посилаючись на те, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з»ясуванні судом обставин, що мають значення для справи.

У судовому засіданні апелянт підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Позивач-відповідач ОСОБА_2 не заперечив щодо розгляду справи у відсутність його представника та просив рішення суду залишити без змін.

Третя особа в судове засідання не з»явився, про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Стаття 309 ЦПК України передбачає вичерпний перелік підстав для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення .

Підставами для часткового скасування рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.06.2016 року на думку колегії суддів є:

- неповне з»ясування районним судом обставин справи,

- недоведеність обставин, що мають значення для справи ;

- порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права .

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду частково не відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом встановлено, що у період з 29.07.2003 року по 09.01.2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від спільного проживання мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час спільного проживання їх сім»я проживала з 2003 року по 2011 рік у будинку АДРЕСА_1, який належить батькові позивача-відповідача ОСОБА_4

18.08.2014 року ОСОБА_2 написав розписку про те, що зобов'язаний виплатити ОСОБА_3 6 .000 доларів США, як компенсацію за належну їй 1/3 частки в спільному майні подружжя, а саме: за здійснене поліпшення будинку АДРЕСА_1 - добудова будинку, будівництво сараю, криниці, огорожі, воріт, підведення газу та водопостачання. Зобов'язується 6.000 доларів США повернути ОСОБА_3 в строк до 01.11.2014 року або передати їй у власність 7 соток земельної ділянки. Кадастровий номер ділянки НОМЕР_1. Державний акт серія НОМЕР_2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2./ а.с.7/

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 15.02.2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя та стягнення з відповідача на її користь за розпискою від 18.08.2014 року коштів відмовлено з тих підстав, що позивачкою не доведено, що будівельні роботи проведені у період з 29.07.2003 року по 27.12.2011 року у будинку за адресою: АДРЕСА_1 здійснювались за кошти подружжя ОСОБА_2. Крім того, суд прийшов до висновку, що розписка від 18.08.2014 року не є договором про поділ майна подружжя в розумінні ч.2 ст. 69 СК України, оскільки нотаріально посвідчений не був. / а.с 27-29/

Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що зміст розписки від 18.08.2014 року не відповідає обставинам, встановленим судовим рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 15.02.2016 року, яке набуло законної сили, про те, що прибудова до житлового будинку АДРЕСА_1 не являється спільною сумісною власністю подружжя і що спірна розписка не є договором про поділ спільного майна подружжя, яке їм не належить, а отже розписка є недійсним правочином, до якого застосовується норма ст. 216 ЦК України про правові наслідки недійсного правочину.

Проте такий висновок суду не можна вважати обґрунтованим, оскільки він не містить детальної відповіді на жоден аргумент, зазначений ОСОБА_2, як підстава свого позову, що є порушенням п.1 статті 6 Конвенції та ст.ст.213,215 ЦПК України.

Із змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 просив визнати недійсною розписку від 18.08.2014 року з тих підстав, що дана розписка була написана ним під морально-психічним примусом, шляхом обману та шантажу з боку відповідачки-позивачки та не відображає умов договору позики.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи, що допущенні судом першої інстанції порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, колегія суддів, відповідно до п.3 ст. 309 ЦПК України вважає дані порушення підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів відхиляє посилання позивача про те, що написана ним розписка відповідно до п.2 ст.1047 ЦК України є свідченням укладення договору позики з огляду на наступне.

Так, згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона ( позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів,( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Із змісту розписки від 18.08.2014 року не вбачається, що ОСОБА_3 надавала ОСОБА_2 у борг грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками.

Крім того, характерною ознакою договору позики є те, що майно, яке є предметом позики, переходить у власність позичальника та перестає бути об'єктом власності позикодавця, що у даному випадку не встановлено, оскільки сторонами не був доведений факт наявності у ОСОБА_3 особистих коштів, а зміст розписки не свідчить про те, що кошти переходили у особисту власність ОСОБА_2

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статей 230 - 231 ЦК України правочин, вчинений під впливом обману, психічного тиску, є оспорюваним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Позивач-відповідач не довів того факту, що розписку від 18.08.2014 року він написав під впливом обману чи психологічного тиску з боку ОСОБА_3 або з боку іншої особи, а також не обґрунтував положенням якого саме Закону суперечить розписка.

Досліджуючи розписку від 18.08.2014 року, суду необхідно було виявити справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить висновку, що з підстав, зазначених позивачем - відповідачем позовні вимоги про визнання розписки від 18.08.2014 року недійсним правочином та застосування правових наслідків недійсного правочину задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є: договори та інші правочини; завдання майнової ( матеріальної) шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Відповідач-позивач не зазначила, передбачених ст. 11 ЦК України підстав виникнення цивільних прав і обов'язків, і як наслідок стягнення з ОСОБА_2 коштів за розпискою від 18.08.2014 року.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить висновку, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання розписки від 18.08.2014 року недійсним право чином та застосування правових наслідків і стягнення судових витрат не може залишатись в силі, оскільки постановлене на підставі неповно з»ясованих обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права.

При вирішенні зустрічного позову, суд першої інстанції повно дослідив і оцінив обставини по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому апеляційна скарга в цій частині підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313,316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.06.2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та стягненні з ОСОБА_3 судових витрат скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_4 про визнання оспорюваного правочину недійсним відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Голота Л.О.

Судді: Нікушин В.П.

Рибчинський В.П.

/підписи/

Згідно з оригіналом: