Справа № 298/536/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

08 серпня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів Ігнатюка Б.Ю., Кондора Р.Ю.

за участю секретаря Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 22 червня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Лютянської сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області про визнання незаконним та скасування рішення Лютянської сільської ради,

в с т а н о в и л а :

У травні 2016 рок ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом до Лютянської сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області з тих підстав, що в 1960 році його батько ОСОБА_3 отримав рішення виконавчого комітету Лютянської сільської ради та всі інші дозвільні документи на будівництво будинку, збудував такий і зареєстрував право приватної власності за собою у січні 1961 року. Будинок мав два окремі входи, в одній його частині проживали батько з матірю, а в іншій брат ОСОБА_4 з дружиною ОСОБА_5 Батько помер у 1977 році, мати в 1984 році, а брат в 1991 році. Після смерті батьків він, як спадкоємець першої черги, в установлений законом строк прийняв спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном як визначено ст. 549 ЦК УРСР, користувався їх частиною будинку, у нього знаходились ключі від вхідних дверей. Однак 30.03.2007 року виконавчий комітет Лютянської сільської ради видав рішення № 58 про надання дозволу ОСОБА_5 на оформлення свідоцтва про право власності на житловий будинок № 349 в с. Люта, чим порушив його право власності на спадковий будинок. Відтак просить визнати це рішення незаконним і скасувати.

Рішенням Великоберезнянського районного суду від 22.06.2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 ставить питання про скасування зазначеного рішення суду як незаконного та необґрунтованого із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Зазначає, що судом неправомірно застосовано до даних правовідносин строк позовної давності, оскільки нормативні акти не мають зворотної дії в часі, крім того вважає, що суд безпідставно зазначив, що його позовні вимоги недоведені оскільки на підтвердження вказаних обставин він в додатку до апеляційної скарги надає відповідні докази, які підтверджують, що він у передбаченому на той час діючого законодавства вступив у володіння та управління майном.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції відмовляючи в позові ОСОБА_2 виходив із того, що з доводів позивача вбачається, що рішення органу місцевого самоврядування порушує його право власності на спадковий будинок, однак, оспорюючи таке, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України у судовому засіданні не довів обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог і не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження обставини, що після смерті своїх батьків прийняв за ними спадщину шляхом вчинення дій, передбачених ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року, чинній на момент відкриття і прийняття спадщини), та в установлений законом строк.

Крім того судом констатовано, що на час звернення до суду з даним позовом 23.05.2016 року строк позовної давності сплив, і позивач пропустив такий без поважних причин, та з врахуванням того, що представник відповідача просив застосувати до даних правовідносин наслідки пропуску строку позовної давності, а тому суд відмовляє в задоволенні позові за пропуском строку позовної давності.

Про те погодитись із такими доводами суду першої інстанції не може колегія суддів виходячи із наступного.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Зазначених вимог суд першої інстанції не врахував, та відмовляючи у позові ОСОБА_2 прийшов до двох взаємовиключних висновків щодо підстав відмови у позові, зокрема, що не доведено, що право ОСОБА_2, як позивача, порушене, а по друге, що у позові слід відмовити за спливом строку позовної давності.

З врахування наведеного та у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України зазначенні обставини є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення по справі.

Як стверджено матеріалами справи, рішенням виконавчого комітету Лютянської сільської ради № 58 від 30.03.2007 року ОСОБА_5 надано дозвіл на оформлення свідоцтва про право власності на житловий будинок № 349 в с. Люта.

В подальшому, як визнано сторонами в апеляційній інстанції, ОСОБА_5 на підставі зазначеного рішення оформила та отримала свідоцтво про право власності на вказаний будинок з надвірними спорудами в с. Люта, та відповідно до договору купівлі продажу від 23.09.2008 року відчужила дану садибу ОСОБА_7 Дана обставина стверджується також даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, згідно яких власником житлового будиноку № 349 в с. Люта, починаючи з 2008 року і по даний час є ОСОБА_7.

Із встановлених обставин випливає, що належними співвідповідачами по даній справі в будь-якому випадку мають бути ОСОБА_5 як колишній власник, та ОСОБА_7 як власник вказаного будинку на теперішній час, і такі не були зазначений позивачем належними відповідачами по справі разом із Лютянської сільської радою Великоберезнянського району (ст.32 ЦПК), та на порушення вимог ст. 33 ЦПК України не залучені до справи як належні співвідповідачі судом першої інстанції, оскільки предмет спору безпосередньо впливає на права вказаних осіб.

Відповідно до закріпленого в ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства та за змістом ч.1 ст. 33 ЦПК України щодо можливості залучення судом як належного співвідповідача, колегія суддів апеляційного суду встановивши, що позов предявлено не всіх відповідачів які мають відповідати за вказаним позовом приходить висновку про відмову у позові із підстав незалучення всіх належних відповідачів по справі, що не позбавляє позивача права на звернення до суду із самостійним позовом до осіб, які мають відповідати за цим позовом.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст. 11, 33, 292, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 22 червня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до Лютянської сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області про визнання незаконним та скасування рішення Лютянської сільської ради відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак таке може бути оскаржено в касаційному порядку на протязі двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: Судді: