Справа № 495/2343/16-ц
З а о ч н е р і ш е н н я
13 червня 2016 року м. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області
у складі: головуючого - судді Заверюха В.О.,
при секретарі Червинській І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Білгород-Дністровському Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" про стягнення суми вкладу,
30.03.2016 року ОСОБА_1 звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом, у якому просить суд:
В обґрунтування своїх позивних вимог позивач посилається на те, що Між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», в особі відділення N9 філії "Одеське РУ" АТ "Банк "Фінанси та Кредит" було укладено декілька договорів - заяв про банківський строковий вклад (депозит), а саме:
Згідно до квитанції № 1, позивачем 27.06.2014 року був переданий відповідачу, а останнім отриманий на депозитний рахунок внесок в повному обсязі. У п. договору 2.1. зазначено, що нарахування процентів за вкладом здійснюється протягом перших двох місяців, починаючи з дати надходження вкладу у "Банк", клієнту нараховуються та сплачуються проценти за ставкою 11 % річних, а за час користування коштами вкладом протягом періоду, починаючи з третього місяця клієнту нараховуються та сплачуються проценти за ставкою 7 %.
Згідно до квитанції № 1. позивачем 27.06.2014 року був переданий відповідачу, а останнім отриманий на депозитний рахунок внесок в повному обсязі. У п. 2.1. договору зазначено, що нарахування процентів за вкладом здійснюється протягом перших двох місяців, починаючи з дати надходження вкладу у "Банк", клієнту нараховуються та сплачуються проценти за ставкою 24 % річних, а за час користування коштами вкладом протягом періоду, починаючи з третього місяця клієнту нараховуються та сплачуються проценти за ставкою 14 %.
На підставі постанови Правління НБУ від 17.09.2015 року № 612 «Про віднесення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17.09.2015 року № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації а АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень тимчасового адміністрування банку», згідно з яким запроваджено тимчасову адміністрацію на три місяці з 18.09.2015 року по 17 грудня 2015 року.
Відповідно до постанови Правління НБУ від 17.12.2015 року № 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 18.12.2015 року № 230 «Про початок процедури ліквідації А Г «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку».
Позивач 25 грудня 2015 року звернулась до відповідача з вимогою повернути суми внесків та нарахованих за користування ним проценти, але до теперішньою часу депозит не виплачені.
Вважаючи дії відповідача такими, що порушують її права, просить позов задовольнити.
Позивач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву у якій просить справу розглядати за його відсутності, зазначив, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує, позов підтримав.
Представник Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення - повістки про виклик до суду на судове засідання, призначене на 02.06.2016 року та 13.06.2016 року, про причини неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи від нього не надходило.
Відповідно до ч.4 ст. 169 ЦПК України якщо суд не має відомостей при причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Враховуючи зазначене суд вважає можливим у даній цивільній справі ухвалити заочне рішення.
В судовому засіданні встановлено, що Між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», в особі відділення N9 філії "Одеське РУ" АТ "Банк "Фінанси та Кредит" було укладено декілька договорів - заяв про банківський строковий вклад (депозит), а саме:
Згідно до квитанції № 1, позивачем 27.06.2014 року був переданий відповідачу, а останнім отриманий на депозитний рахунок внесок в повному обсязі. У п. договору 2.1. зазначено, що нарахування процентів за вкладом здійснюється протягом перших двох місяців, починаючи з дати надходження вкладу у "Банк", клієнту нараховуються та сплачуються проценти за ставкою 11 % річних, а за час користування коштами вкладом протягом періоду, починаючи з третього місяця клієнту нараховуються та сплачуються проценти за ставкою 7 %.
Згідно до квитанції № 1. позивачем 27.06.2014 року був переданий відповідачу, а останнім отриманий на депозитний рахунок внесок в повному обсязі. У п. 2.1. договору зазначено, що нарахування процентів за вкладом здійснюється протягом перших двох місяців, починаючи з дати надходження вкладу у "Банк", клієнту нараховуються та сплачуються проценти за ставкою 24 % річних, а за час користування коштами вкладом протягом періоду, починаючи з третього місяця клієнту нараховуються та сплачуються проценти за ставкою 14 %.
На підставі постанови Правління НБУ від 17.09.2015 року № 612 «Про віднесення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17.09.2015 року № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації а АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень тимчасового адміністрування банку», згідно з яким запроваджено тимчасову адміністрацію на три місяці з 18.09.2015 року по 17 грудня 2015 року.
Відповідно до постанови Правління НБУ від 17.12.2015 року № 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 18.12.2015 року № 230 «Про початок процедури ліквідації А Г «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку».
Позивач 25 грудня 2015 року звернулась до відповідача з вимогою повернути суми внесків та нарахованих за користування ним проценти, але до теперішньою часу депозит не виплачені.
Ч.1 ст. 626 ЦК України встановлено, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Щодо ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.
Згідно ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.
Відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.
Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).
В силу ст. 1061 ЦК України, банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов'язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України. Банк має право змінити розмір процентів, які виплачуються на вклади на вимогу, якщо інше не встановлено договором. У разі зменшення банком розміру процентів на вклади на вимогу новий розмір процентів застосовується до вкладів, внесених до повідомлення вкладників про зменшення процентів, зі спливом одного місяця з моменту відповідного повідомлення, якщо інше не встановлено договором. Встановлений договором розмір процентів на строковий вклад або на вклад, внесений на умовах його повернення у разі настання визначених договором обставин, не може бути односторонньо зменшений банком, якщо інше не встановлено законом. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів на строковий вклад в односторонньому порядку є нікчемною. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.
З урахуванням даних норм закону та на підставі встановлених фактів по справі, суд прийшов до висновку, що між сторонами виникли правовідносини, що врегульовані цивільний законом про банківський вклад, про що свідчить зміст укладеного договору. Однак банк не виконав відповідного грошового зобов'язання.
Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як вказує ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ст. 530 ч.1 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
В силу ст. 536 ч.ч.1,2 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
"Відповідно до правового висновку Верховного Суду України запровадження тимчасової адміністрації у банку унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Між тим, цим Законом питання стягнення коштів при запровадженні тимчасової адміністрації на підставі рішень судів не регулюється.
Дійсно, ст. 36 цього Закону встановлено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку.
Системний аналіз норм вказаного Закону свідчить про те, що не здійснення задоволення вимог вкладників, крім зазначених у п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону, стосується заборони проведення виплат Фондом, уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на вимогу вкладника, тобто у випадку, коли така подається останнім безпосередньо до уповноваженої особи Фонду, який набуває повноваження органів управління банку, а уповноважена особа має право діяти від імені банку без довіреності (ст. 36, 37 Закону).
Як зазначено, порядок виконання судових рішень про примусове стягнення коштів з банку, в якому запроваджена тимчасова адміністрація, визначено відповідними нормами Закону України «Про виконавче провадження», якими встановлено зупинення виконавчого провадження при запровадженні тимчасової адміністрації, а при прийнятті рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, - його закінчення із надсиланням виконавчого документа до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
Колегія суддів вважає, що саме таким чином і у такий спосіб реалізується положення Закону про нездійснення примусового стягнення коштів, а не шляхом відмови у позові вкладника до банку і у разі встановлення порушення, невизнання чи оспорення його прав та позбавлення останнього права на судовий захист.
При цьому колегія суддів виходить з того, що належним відповідачем у справі є саме банк між яким та вкладником існують матеріально-правові відносини з приводу виконання укладеного між цими особами договору та його виконання.
Дії (бездіяльність) Фонду, його уповноважених осіб може бути предметом оскарження в суді, або ж спір між вкладником і цими особами підлягає розгляду судом лише за умов, коли останні не виконують чи неналежно виконують свої обов'язки, визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Таким чином, судом першої інстанції було вірно встановлено, що відповідач, всупереч умовам та порядку укладеним з ОСОБА_6 депозитного договору, не виконав свого обов'язку по виплаті прийнятої від вкладника грошової сум (вкладу) на його вимогу, чим порушено майнові права позивача на кошти належні йому та передані банку за договором банківського вкладу, тому неповернуті суми коштів за договором банківського вкладу підлягають стягненню з ПАТ «Банк «Київська Русь» у судовому порядку.
Запровадження тимчасової адміністрації і ліквідація банку не позбавляє особу можливості реалізації права на судовий захист, Фонд набуває лише право кредитора банку на відшкодовані вкладникам кошти та надану банку цільову позику, а за взятими на себе зобов'язаннями відповідає банк.
При відсутності у Законі заборони на подання позову і його вирішення в суді відмова в задоволенні вимог до банку, в якому запроваджена тимчасова адміністрація, до внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб запису про ліквідацію банку як юридичної особи, є порушенням права особи на судовий захист.
Порядок виплати коштів, встановлений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», судовим рішенням, у разі задоволення позову, не змінюється, воно підлягає виконанню з дотриманням положень цього Закону. Таке рішення не зобов'язує Фонд проводити виплати і задовольняти вимоги кредиторів, здійснення яких заборонене ст. 36 цього Закону, або ж порушувати встановленому ним черговість виплат."
Таким чином, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» запровадження тимчасової адміністрації банку-боржника зумовлює обов'язкове зупинення виконавчого провадження, а прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку боржника його закінчення, після чого виконавчий документ надсилається до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (п. 3-1 ч. 1, ч. 5 ст. 49 цього Закону).
Норма закону про незадоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку з огляду на поняття «задоволення» (фактичне одержання управленою стороною від боржника предмета зобовязання) не є підставою для відмови в задоволенні відповідного позову, оскільки судове рішення є лите способом зачнеш порушених прав та безпосередньо не приводить до задоволення вимоги кредитора, оскільки останнє відбувається внаслідок виконання рішення добровільно чи примусово.
Умови і порядок виконання рішень судів у примусовому порядку в рад і невиконання їх добровільно визначено законом «Про виконавче провадження».
Внаслідок прийняття закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи» п.9 ч.І ст.37 закону «Про виконавче провадження» передбачає, що виконавчі провадження підлягають обов'язковому зупиненню у випадку запровадження тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку або ліквідації банку відповідно до закону №4452-УІ.
Таким чином, вбачається, що заборона на задоволення вимог кредиторів або примусове стягнення коштів, звернення стягнення на майно банку забезпечується шляхом обов'язкового зупинення виконавчого провадження, відкритого на підставі виданого судом виконавчого документа. Однак саме по собі винесення судового рішення про стягнення заборгованості не приводить до задоволення вимог кредитора, а відтак не суперечить мораторію.
Водночас, за змістом ст.55 Конституції, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Також ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір стосовно його прав та обовязків цивільного характеру або підтвердить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Наведене дає підстави для висновку, що закон №4452-УІ не є перешкодою для розгляду судом відповідного позову та у випадку встановлення порушення прав позивача його задоволення.
У разі ж відмови в задоволенні позову внаслідок уведення тимчасової адміністрації банку-відповідача та ліквідацію будуть порушені конституційні права особи на судовий захист, адже після усунення такої обставини особа буде позбавлена права на повторне звернення до суду з відповідним позовом, а припинення діяльності тимчасової адміністрації не стане новою підставою для позову, оскільки в первісному позові, як правило, позивач на таку обставину не посилається. Крім того, права особи на судовий захист у такому разі не можна буде відновити, з дотриманням визначеної ст. 112 Господарського процесуального кодексу процедури, адже такі підстави не будуть відповідати правовій природі нововиявлених обставин.
Також суд вважає необхідним зазначити, що Верховним судом України неодноразово наголошувалось, що введення мораторію не і перешкодою для задоволення майнових вимог кредиторів до банку, зокрема в постановах №3-11гс10 від 15.11.2010 року та №3-12гс10 від 08.11.2010 року.
Предметом розгляду в цих справах був спір про стягнення з фінансової установи заборгованості за вкладом, а також інфляційних витрат. 3% річних та пені, нарахованих за прострочення цією установою своїх зобовязань.
У банку, який був відповідачем у згаданих справах, 09.02.2009 року призначили тимчасову адміністрацію та ввели мораторій на задоволення вимог кредиторів, повивачі звернулися до суду у жовтні 2009 року, а судові рішення приймались у період з грудня 2009 року до листопада 2010 року. Тобто майнові вимоги позивачів розглядалися судами після призначення в банку тимчасової адміністрації.
За наслідками перегляду постанов Вищого господарського суду Верховний Суд України визнав правомірним стягнення з банку, в якому введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, суми вкладу, а також 3% річних та інфляційних витрат, аргументуючи свою позицію тим, що фінансова установа порушила зобов'язання перед позивачем, а інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних є не санкціями, а способом захист майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошей унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації за користування коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, наведені постанови Верховного Суду України підтверджують обґрунтованість висновку про те, що введення мораторію в банку не є підставою для відмови в задоволенні майнових вимог його кредиторів. Однак, безумовно, виконуватися судові рішення повинні з урахуванням особливостей, передбачених ст.36 закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Схожа правова позиція знайшла своє відображення в іншій категорії спорів, а саме у спорах про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, які підпадають під юрисдикцію закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Так, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у своїх постановах №6- 1494цс 15 від 30.09.2015 року та №6-1058цс15 від 30.09.2015 року зазначила, що мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Отже, мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті, установлений вищезгаданим законом, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки і застави в разі невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати цей предмет іпотеки.
Правову оцінку поняттю «введення мораторію» також дала колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у своїй постанові №21-34а13 від 26.02.2013 року, в якій вказала, що мораторій на задоволення вимог кредиторів це зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію. Норми права щодо мораторію регулюють правовідносини, які виникли між кредиторами і боржником у зв'язку з неспроможністю останнього виконати після настання
встановленого строку зобов'язання і спрямовані на відновлення платоспроможності боржника або його ліквідацію з метою вжиття заходів щодо задоволення визнаних судом вимог кредиторів.
Також, ані закон «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», ані закон "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не зупиняють дії решти нормативно-правових актів, які регулюють забезпечення зобовязань, установлюючи лише певну специфіку їх застосування у відповідних правовідносинах, отже, не можуть бути підставою для відмови в позові.
З огляду па наведене варто підкреслити, що встановлені законом №4452-VI обмеження не можуть бути підставою для відмови особі в задоволенні позову в разі його доведеності. Наявність же рішення про задоволення вимог кредитора банку, з одного боку, надасть йому більшої впевненості у власній захищеності, хоча і не пришвидшить одержання коштів, а з іншого - допоможе уповноваженій особі ФГВФО під час визначення обґрунтованості таких вимог на стадії формування реєстр) кредиторів без втручань у черговість їх задоволення.
Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відмовляючись повернути кошти, які належать позивачу, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст. 5 цього ж протоколу є додатковою статтею Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позов ОСОБА_1 обґрунтований та такий, що підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 10,11,60, ч. 1 ст. 88, ч.4 ст. 169, 209, 214-215, 218, 224-226 ЦПК України, -
Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" про стягнення суми вкладу - задовольнити.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем до апеляційного суду Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення та переглянуто судом за заявою відповідача в порядку передбаченому ст. 228 ЦПК України.
Суддя