Номер провадження: 22-ц/785/3824/16
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_1
Доповідач: Ісаєва Н. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого-судді Ісаєвої Н.В.,

суддів: Комлевої Н.В., Журавльова О.Г.,

при секретарі: Ліснік Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, яка діє особисто і як законний представник неповнолітньої ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 12 грудня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, яка діє особисто і як законний представник неповнолітньої ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 (третя особа - орган опіки та піклування в особі виконкому Іллічівської міської ради) про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, про виселення та примусове вселення, за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_2, яка діє особисто та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, до ОСОБА_6 (треті особи - Іллічівський MB ГУДМС України в Одеській області, ОСОБА_5, служба у справах дітей виконавчого комітету Іллічівської міської ради) про визнання права користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про скасування реєстрації ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у квартирі № 14, у будинку по вул. Данченка, 21 в м. Іллічівську, Одеської області, виселення їх з квартири. Згодом уточнивши позовні вимоги, просив також зобовязати відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб зняти вказаних осіб з реєстрації за спірною адресою.

У вересні 2014 року позивач знову уточнив позовні вимоги та просив визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселити їх, а також усунути йому перешкоди у користуванні квартирою шляхом примусового вселення.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_6 разом з матірю ОСОБА_7, яка померла 06 листопада 2010 року, та братом ОСОБА_5 був наймачем квартири № 14, по вул. Данченка, 21 в м. Іллічівську, Одеської області з 1996 року. На підставі договору довічного утримання від 08 лютого 2005 року ОСОБА_2 набула права власності на спірну квартиру. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 січня 2012 року було скасовано рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 04 лютого 2002 року про визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право користування спірною квартирою. Крім того, рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 13 березня 2012 року, яке набрало чинності, визнано приватизацію вказаної квартири недійсною, а також визнано недійсним договір довічного утримання від 08 лютого 2005 року. Незважаючи на вказане судове рішення 16 березня 2012 року відповідач ОСОБА_2 разом з двома своїми дітьми: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, була зареєстрована у спірній квартирі. Вважаючи, що законна підстава, на якій ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 заселилися у вказану квартиру, відпала, просив на підставі статей 15, 16, 216, 317, 346 ЦК України визнати їх такими, що втратили право користування житлом. Крім того, зазначив, що вказані особи вселились в спірну квартиру після смерті ОСОБА_7 без його згоди як члена сімї наймача та порушують його право на житло. Також просив усунути перешкоди у вселенні його в квартиру з боку ОСОБА_5

Не погоджуючись із вказаним позовом, в вересні 2014 року ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулись до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6 та просили визнати за ними право користування жилим приміщенням. Позов мотивовано тим, що ОСОБА_2 разом зі своїми доньками проживали у спірній квартирі з 2001 року, і до теперішнього часу, з дозволу її баби ОСОБА_7 та батька ОСОБА_8, за яким здійснюють догляд. Враховуючи зазначене, вважають, що заселилися у спірну квартиру на законних підставах як члени сімї наймача, тому просили на підставі статей 65, 64 ЖК У PCP задовольнити позов.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 12 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 2 липня 2015 року, первісний позов задоволено. Визнано ОСОБА_2,ОСОБА_4, ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловою площею квартири № 14, по вул. Данченка, 21 в м. Іллічівську, Одеської області. Виселено вказаних осіб із квартири № 14, по вузі. Данченка., 21 в м. Іллічівську, Одеської області. Вселено ОСОБА_6 в квартиру № 14, по вул. Данченка, 21 в м. Іллічівську, Одеської області. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Ухвалою ВССУ від 10 лютого 2016 року ухвалу апеляційного суду Одеської області від 2 липня 2014 року було скасовано в частині вирішення первісного позову про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням й виселення, а також в частині вирішення зустрічного позову, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В частині задоволення позовних вимог ОСОБА_9 про вселення рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 12 грудня

2012 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 02 липня 2015 року залишено без змін.

Тому в цій частині рішення суду не переглядається.

Суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі підлягають визнанню такими, що втратили право користування квартирою з підстав, передбачених статтями 15, 16, 216, 317, 346 ЦК України у звязку з визнанням рішенням суду недійсним договору відчуження вказаної квартири, внаслідок чого було припинено право власності ОСОБА_2 на квартиру та право користування нею, а у членів сімї ОСОБА_2 припинено право користування житлом як членів сімї власника житла. Також суди дійшли висновку, що згоди наймача квартири на вселення ОСОБА_2 із дітьми для постійного проживання не було.

Однак, повністю погодитися з вказаними висновками суду не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням

установленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду було зумовлено поважними причинами.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

В судове засідання ОСОБА_2 не з`явилася, про час та місце розгляду справи в апеляційному порядку повідомлялася належним чином, про що свідчить розписка про одержання судової повістки.

За змістом ст. 11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд.

У відповідності до ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування рішення з ухваленням нового з наступних підстав.

Частиною 3 ст. 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до вимог ч.3,4 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин , на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Між тим, постановляючи рішення, суд першої інстанції цих вимог закону не врахував, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам матеріального права.

Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Установлено, що з 1996 року ОСОБА_6 разом з матірю ОСОБА_7, яка померла 06 листопада 2010 року, та братом ОСОБА_5 були зареєстровані в 2-кімнатній квартирі комунальної власності № 14 по вул. Данченко, 21 в м. Іллічівську (а.с.8 т. 1, а.с. 36, 37, 70 т. 2).

На підставі договору довічного утримання від 08 лютого 2005 року ОСОБА_2 стала власником квартири № 14 у будинку по вул. Данченка, 21 в м. Іллічівську Одеської області.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 січня 2012 року скасовано рішення Іллічівського міського суду від 04 лютого 2002 року про визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право користування квартирою № 14, по вул. Данченко, 21 в м. Іллічівську (а.с. 66 - 67 т. 2).

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 13 березня

2012 року, яке набрало чинності, визнано недійсною приватизацію квартири № 14, у будинку по вул. Данченка, 21, в м. Іллічівську, Одеської області та визнано недійсним договір довічного утримання, укладений 08 лютого 2005 року на імя ОСОБА_2

16 березня 2012 року ОСОБА_2 та її двох дітей: ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстровано за спірною адресою.

14 вересня 2011 року в спірній квартирі зареєструвався ОСОБА_5, який в період з 2006 по 2011 роки був зареєстрований в квартирі № 267, по вул. 1-го Травня, 11, в м. Іллічівську (а.с. 37, 70 т. 2, а.с. 71 т. 2).

На підставі встановлених вище обставин, суд дійшов вірного висновку, що право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру припинилося в звязку із визнанням договору довічного утримання недійсним.

Разом з тим, вирішуючи питання про наявність правових підстав у відповідачів ОСОБА_2 для користування спірною квартирою, суд не звернув уваги на положення статей 64, 65 ЖК УРСР.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5, який є членом сімї наймача - ОСОБА_7, а ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_5 та онукою ОСОБА_7

Відповідно до частин 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають газом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сімї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сімї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Таким чином, вирішуючи спір, суд всупереч нормам статей 212 - 214, 303, 315 ЦПК України не врахував вказаних норм права, не визначився із характером спірних правовідносин, не надав належної оцінки доводам ОСОБА_5, який користується всіма правами наймача квартири, про те, що він заперечує проти виселення його доньки та онуків із квартири, що вони проживають із його згоди та разом із ним.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2013 року скасовано попередні судові рішення, зокрема й в звязку із тим, що суд першої інстанції не перевірив письмових пояснень ОСОБА_5, про те, що він, як квартиронаймач заперечує проти виселення відповідачів (своєї дочки та внуків) зі спірної квартири.

Однак, повторно вирішуючи спір суд своїх процесуальних обовязків не виконав, не врахував висновків і мотивів суду касаційної інстанції, з яких було скасовано попереднє судове рішення.

ОСОБА_2 разом з членами своєї сім'ї ОСОБА_11 та ОСОБА_12 зареєструвалась 16.03.2012 р. в спірній квартирі на підставі чинного на той час договору довічного утримання, знявшись з реєстрації за адресою: Донецькаобл., м. Славянськ, вул. Дружби, 31. (а.с. 24, 25, 28, 49, 125, 129 т. 1), 14.09.2011 р. з дозволу ОСОБА_2 як власника квартири зареєструвався в спірній квартирі і ОСОБА_5, який в період з 2006 по 2011 p.p. був зареєстрований в квартирі №267, по вул. 1 Травня, 11, в м. Іллічівську, що належить його фактичній дружині ОСОБА_13 ( а.с. 70 т. 2, а.с. 71т. 2).

06.11.2010 р. ОСОБА_7 померла (а.с. 94 т. 1).

Як наймач (член сімї наймача), який не позбавлявся в установленому порядку прав користування житловим приміщенням, ОСОБА_6 користується усіма правами та несе усі обовязки, що виникають з договору найму жилого приміщення згідно ст.64 ЖК України.

З огляду на розяснення, що містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12.04.1985 р. №2 Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» та згідно ст. 65 ЖК України у відповідачів також виникло право користування житловим приміщенням.

Житлові права громадян охороняються законом ( ст. 9 ЖК).

Згідно ст. З ЦПК України, ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист своїх порушених прав та законних інтересів. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, припинення правовідношення тощо.

Судова колегія вважає, що позивачем вибрано неправильний спосіб захисту, зважаючи на те, що правовідносини між сторонами регулюються Житловим Кодексом, а позов до ОСОБА_2 предявлено посилаючись на норми ЦК, що є підставою для відмови у позові, та не позбавляє ОСОБА_6 звернутись до суду з відповідним позовом. Тим більше, що 9 грудня 2015 року Іллічівським міським судом винесено рішення, яким між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ухвалено порядок користування кімнатами у спірній квартирі.

Справа колегією суддів розглянута відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів, які знаходяться в матеріалах справи, належність та допустимість яких перевірена колегією суддів та їм надана оцінка в рішенні суду.

Таким чином, колегія суддів вважає, що на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.. 303, п. 2, ч.1,307, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє особисто і як законний представник неповнолітньої ОСОБА_3, ОСОБА_4, задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 12 грудня 2014 року в частині вирішення первісного позову про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням й виселення, а також в частині вирішення зустрічного позову скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2, яка діє особисто і як законний представник неповнолітньої ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 (третя особа - орган опіки та піклування в особі виконкому Іллічівської міської ради) про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення з кв. 14, будинку 21, по вул. Данченка, у м. Іллічівську - відмовити.

Зустрічний позовом ОСОБА_4, ОСОБА_2, яка діє особисто та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, до ОСОБА_6 (треті особи - Іллічівський MB ГУДМС України в Одеській області, ОСОБА_5, служба у справах дітей виконавчого комітету Іллічівської міської ради) про визнання права користування кв.14, буд.21, по вул. Данченка в м. Іллічівську задовольнити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя Н.В.Ісаєва

Судді : О.Г Журавльов

ОСОБА_14