У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Рожин Ю.М., Максимчук З.М.

секретар судового засідання: Мельник С.Ю.

за участі: представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду від 29 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" в особі Рівненського відділення про стягнення грошових коштів та визнання зобовязання за договором застави транспортного засобу припиненим,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду від 29 вересня 2015 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" (далі ПАТ "Фідобанк" або банк) в особі Рівненського відділення про стягнення грошових коштів та визнання зобовязання за договором застави транспортного засобу припиненим:

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь позивача суму грошових коштів, сплачених у рахунок зобов'язань подружжя за період з 1 травня 2012 року по 1 травня 2015 року за кредитним договором №014/2628/5/07878 від 14 грудня 2007 року у розмірі 3 206 доларів США.

Визнано зобов'язання за договором застави транспортного засобу №014/2628/5/07878/1 від 14 грудня 2007 року, що укладений між Відкритим акціонерним товариством "Ерсте Банк" та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_4 у реєстрі за №3909, припиненим.

Зобов'язано ПАТ "Фідобанк" в особі Рівненського відділення №2 здійснити дії, у строк та в порядку, передбаченому чинним законодавством на момент їх вчинення, по виведенню із застави транспортного засобу на підставі договору застави №014/2628/5/07878/1 від 14 грудня 2007 року на легковий автомобіль "Mitsubishi Outlander ХL 2.4 CVT (S62)", 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Стягнуто із ОСОБА_1 і ПАТ "Фідобанк" на користь ОСОБА_3 по 971, 56 гривень судового збору з кожного.

На рішення суду в частині задоволення позову про стягнення з відповідача грошових коштів ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, де покликалась на його незаконність і необґрунтованість через порушення судом норм процесуального та матеріального права.

На її обґрунтування зазначала про неврахування судом того, що кредитні кошти, які сплачені за час спільного проживання, є спільною сумісною власністю подружжя. Тому сплачені кошти на погашення кредиту після розірвання шлюбу за майно, яким постійно користувався позивач, не є спільною сумісною власністю, адже використовувалися не на потреби сім'ї.

З викладених міркувань просить рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасувати, ухваливши в цій частині нове про відмову в позові.

В іншій частині та іншими особами рішення суду не оскаржувалося.

У поданих запереченнях на апеляційну скаргу позивач, вважаючи оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, просить його залишити без змін.

1 червня 2016 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задоволено: скасовано рішення Апеляційного суду Рівненської області від 27 листопада 2015 року в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь позивача суми грошових коштів, сплачених за період з 15 червня 2012 року по 4 серпня 2014 року в рахунок зобовязань подружжя за кредитним договором від 14 грудня 2007 року в розмірі 27 369, 50 гривень, а справу в цій частині передано на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши думку судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і зявились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи ОСОБА_1, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позов і стягуючи з відповідача на користь позивача 1/2 частину сплачених останнім коштів за кредитними зобовязаннями після розірвання шлюбу, суд першої інстанції правильно виходив з того, що боргові кредитні зобовязання несуть як чоловік (позивач), так і дружина (відповідач), а не лише той з подружжя, хто підписав кредитний договір (позивач). При цьому такі висновки суду ґрунтувалися на положеннях ст.ст. 541, 544 ЦК України та ч. 4 ст. 64 СК України.

З матеріалів справи вбачається, і ці обставини сторонами не заперечуються, що ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 з 2 вересня 2000 року по 24 квітня 2012 року.

У період шлюбу для потреб сім'ї ними спільно було придбано легковий автомобіль "Mitsubishi Outlander ХL 2.4 CVT (S62)", реєстраційний номер НОМЕР_1, згідно з договором від 20 листопада 2007 року, що належить чоловікові та дружині на праві спільної часткової власності.

Так, відповідно до рішення Дубровицького районного суду від 19 червня 2013 року визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину легкового автомобіля "Mitsubishi Outlander ХL 2.4 CVT (S62)", реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с. 9-11).

Автомобіль було придбано за рахунок одержаних у кредит грошових коштів у сумі 41 219 доларів США по кредитному договору, який був укладений 14 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством "Ерсте Банк", правонаступником якого є ПАТ "Фідобанк", та ОСОБА_3

Після розірвання шлюбу ОСОБА_3, за період з 1 червня 2012 року по 4 серпня 2014 року, на виконання умов кредитного договору від 14 грудня 2007 року сплатив банку грошові кошти у розмірі 6 411 доларів США, у т.ч. за відповідача в сумі 3 206 США (а.с. 16). Відповідачем зазначений факт щодо сплати позивачем одноособово коштів на погашення кредиту не заперечується.

На а.с. 44-46 міститься копія рішення Рівненського міського суду від 30 квітня 2015 року про задоволення позову ОСОБА_3 та припинення права власності ОСОБА_1 на 1/2 частину спірного автомобіля, виплату останній грошової компенсації за 1/2 частину автомобіля в розмірі 46 503 гривні, визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину автомобіля, що належала ОСОБА_1

Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тобто рішеннями Дубровицького районного суду від 19 червня 2013 року та Рівненського міського суду від 30 квітня, які набрали законної сили, безумовно встановлено, що автомобіль придбано ОСОБА_3 в інтересах сім'ї на підставі кредитного договору, а право на нього в однаковій мірі мали обидві сторони.

Цим спростовуються обставини, на які покликається ОСОБА_1 у своїх запереченнях проти позову ОСОБА_3, про те, що автомобіль "Mitsubishi Outlander ХL 2.4 CVT (S62)" не використовувався в цілях сім'ї з моменту фактичного припинення сторонами шлюбних відносин у 2008 році.

19 червня 2013 року Верховним Судом України викладено правову позицію у постанові у справі №6-55цс13 про те, що договір, укладений одним із подружжя, створює обовязки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї.

Згодом правовою позицією Верховного Суду України, що висловлена у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-486цс16, передбачено, що відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 ст. 65 СК України вказує, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

У подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержаний за рахунок останніх автомобіль, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобовязання в інтересах сім'ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Абзац другий ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України вказує про обовязок урахування висновку щодо застосування норм права, що викладений у постанові Верховного Суду України, іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що при поділі майна подружжя, яке було набуте в інтересах сім'ї одним з подружжя, повинні враховуватися не лише їхні права, але й обовязки. Оскільки обидві сторони мали право на автомобіль "Mitsubishi Outlander ХL 2.4 CVT (S62)", 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, з розрахунку по 1/2 частині кожному і поділили його, тому їхні права кореспондуються з обовязками, зокрема і зі сплати кредитних коштів на користь банку поза межами шлюбних відносин.

Повно і правильно зясувавши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_3 3 206 доларів США, що становить 1/2 частину сплачених кредитних коштів у рахунок зобовязань подружжя за час із 1 травня 2012 року по 1 травня 2015 року.

Щодо стягнення спірної суми в доларах США, то колегія суддів бере до уваги, що відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 і 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України).

Згідно зі ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах,встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 року №15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього Декрету.

У звязку з наведеним слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалася за договором і позивач просить стягнути суму у валюті.

Викладені правові висновки узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, що висловлені у постановах від 16 вересня 2015 року у справі №6-190цс15 та від 10 лютого 2016 року у справі №6-1680цс15.

Згідно із ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви касаційного суду, з яких скасовані рішення, є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанцій при новому розгляді справи.

Доводи апеляційної скарги про незаконність рішення суду в оскаржуваній частині не заслуговують на увагу і спростовуються правильністю висновків суду.

Підставою для залишення рішення суду в оскаржуваній частині без змін відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від 29 вересня 2015 року в частині задоволення позову про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суми грошових коштів, сплачених у рахунок зобовязань подружжя за період з 1 травня 2012 року по 1 травня 2015 року в розмірі 3 206 доларів США залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: