АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 600/43/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Вирста М.М.
Провадження № 22-ц/789/460/16 Доповідач - Костів О.З.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Костіва О.З.

суддів - Жолудько Л. Д., Кузьма Р. М.,

при секретарі - Романюк Х.Ю.

за участю апелянта ОСОБА_1,

представника апелянта ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 11 лютого 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-Банк» про визнання недійсним кредитного договору,-

В С Т А Н О В И Л А:

В січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Козівського районного суду із позовом до ПАТ КБ «Правекс-Банк» про визнання недійсним кредитного договору.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 26 лютого 2008 року уклав з ПАТ КБ «Правекс-Банк» кредитний договір №2479-025/08Р, згідно якого йому надано споживчий кредит в сумі 11114 доларів США строком до 26 лютого 2015 року з відсотковою ставкою 11.99% річних. Ціллю кредитування визначено придбання позичальником транспортного засобу за договором купівлі-продажу автомобіля №335 від 12 лютого 2008 року та з метою страхових платежів згідно договору страхування автомобіля. Зазначає, що вищевказаний кредитний договір суперечить законодавству України, оскільки ні перед укладенням кредитного договору, ні протягом його дії його не повідомлено відповідачем про умови надання кредиту та не надано інформації про умови кредитування. Крім того, йому не надано жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, не надано інформацію про вірогідність і наслідки такого подорожчання, що спричинило придбання ним продукції (кредиту), яка не має потрібних властивостей: стійкої вартості оплати за кредит. Також кредитний договір не містить умов, які б встановлювали відповідальність Банку за невиконання або неналежне виконання умов договору, містить пункти, що встановлюють відповідальності тільки з боку позичальника. Зазначає, що в заяві на видачу готівки за №1 від 27 лютого 2008 року відсутній його підпис. Вказує, що він не здійснював волевиявлення (розпорядження) щодо отримання (видачі готівки) із каси банку, як наслідок кошти в порушення визначеного договором порядку перераховані з каси банку самовільно, позичальник їх не отримував та відповідного розпорядження стовно їх видачі і подальшого перерахування не здійснював. Просить визнати недійсним кредитний договір, зарахувавши грошові кошти, сплачені ним в рахунок погашення тіла споживчого кредиту та відсотків по кредитному договору, в суму коштів, що фактично повернута позивачем відповідачу, судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Козівського районного суду від 11 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 подав на вказане рішення апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам. Зазначає, що незважаючи на очевидні ознаки несправедливості укладеного кредитного договору та присутність у його положеннях дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача суд першої інстанції необґрунтовано відхилив пред'явлений позов. Просив скасувати рішення та прийняте нове, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та його представник - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Представник відповідача ОСОБА_3 проти апеляційної скарги заперечив, просив рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 11 лютого 2016 року залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що сторони підписали кредитний договір, чим виразили своє волевиявлення. При підписанні спірного кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору: мети, суми та строків кредиту, умов та порядку його видачі та погашення, видів забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, тощо. Спірний договір укладено у письмовій формі у повній відповідності до чинного законодавства, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності.

З таким висновком колегія суддів погоджується.

Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Ч.1 ст.530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 1055 ЦК України визначає імперативну вимогу щодо форми договору кредиту - письмову.

Згідно ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах та підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

З матеріалів справи вбачається, що 26 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Правекс-Банк» укладено кредитний договір №2479-025/08Р, згідно якого ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 11114 (одинадцять тисяч сто чотирнадцять) доларів США з метою оплати вартості автомобіля, терміном до 26 лютого 2015 року з відсотковою ставкою 11.99% річних.

Посилання апелянта на недійсність вищевказаного договору спростовується наступним.

Частинами 1, 3 та 5 ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

ч.1 ст.216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Згідно п.14 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що кредитний договір укладений з дотриманням норм чинного законодавства та не порушує права позивача.

Згідно п.8 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлюються статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача, тощо).

26 лютого 2008 року сторони підписали кредитний договір, чим виразили своє волевиявлення. При підписанні спірного кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору: мети, суми та строків кредиту, умов та порядку його видачі та погашення, видів забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, тощо. Спірний договір укладено у письмовій формі, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності.

До кредитного договору, як невід'ємні додатки, сторонами підписано додаток № 1 та додаток № 2 (орієнтовні втрати при оформленні, користуванні і повному погашенні кредиту на купівлю автомобіля) до кредитного договору №2479-025/08Р від 26 лютого 2008 року.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що банком його було введено в оману через неповідомлення про можливість зростання курсу долара, оскільки зростання курсу валюти не може бути обставиною, яка тягне за собою невиконання або неналежне виконання зобов'язань за кредитним договором. Позичальник на момент укладання кредитного договору мав можливість передбачити зміну курсу гривні у відношенні до долара США, виходячи з динаміки курсу в валют з моменту введення в обіг національної валюти гривні та її девальвації і можливості отримання кредиту в національній валюті.

Відповідальність за валютні ризики лежить на позичальникові, що передбачено статтями 1046, 1064 ЦК України. Із кредитного договору та приписів статті 652 ЦК України випливає, що зміна економічної ситуації та факт коливання курсу іноземної валюти стосовно національної валюти України є комерційним ризиком позичальника, а тому не можу бути підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Окрім того, п.3 Додатку 1 до кредитного договору встановлено, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе позичальник.

Колегія суддів також критично оцінює посилання апелянта на те, що грошове зобов'язання у вказаному кредитному договорі виражене в іноземній валюті та на право зазначати зобов'язання в іноземній валюті тільки стороні, яка займається зовнішньоекономічною діяльністю, виходячи з наступного.

Згідно п.11 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 23 березня 2012 року, у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 142S 10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-УІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Враховуючи викладене, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата, процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Оцінюючи доводи апелянта щодо фактичного неотримання коштів за кредитним договором колегія суддів вважає за необхідне зазначити про таке.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на те, що фактично кредитні кошти не отримував, гроші з каси банку перераховані самовільно, розпорядження щодо їх видачі не здійснював, оскільки відсутній його підпис на копії заяви про видачу готівки №1 від 27 лютого 2008 року, а міститься лише його прізвище.

Однак, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач дійсно не отримував кошти за кредитним договором, останній суду не надав. В прохальній частині позову позивач просить зарахувати кошти, сплачені ним в рахунок погашення тіла кредиту та відсотків по кредитному договорів кошти, що фактично повернуті позивачем ПАТ КБ «Правекс-Банк», що суперечить вищенаведеним доводам.

Тому, посилання апелянта щодо недійсності кредитного договору є безпідставними і необґрунтованими.

Також колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта на те, що судом необґрунтовано зазначено про пропуск позивачем позовної давності, оскільки наслідки пропуску строку позовної давності судом не застосовувалися.

Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У відповідності до ст.ст.57, 58 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування,

Згідно ч.3 ст.212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи в задоволенні позову, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам. Позивачем суду не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог по суті заявленого позову.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 11 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала вступає в законну силу з моменту проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_4