У х в а л а

іменем україни

28 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Остапчука Д. О., Гончара В. П., Дербенцевої Т. П.,

провівши попередній розгляд справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, приватний нотаріус Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Хомич Віра Степанівна, ОСОБА_13, про визнання договору дарування удаваним правочином, що приховує договір купівлі-продажу, за касаційними скаргами ОСОБА_14, який діє в інтересах ОСОБА_8, та ОСОБА_10 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 09 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, у якому зазначала, що 01 грудня 2000 року ОСОБА_15, перебуваючи у зареєстрованому з нею шлюбі, придбав за договором дарування у ОСОБА_5 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Проте вказаний правочин є удаваним, оскільки насправді було укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири, за яким ОСОБА_5 отримала грошові кошти у розмірі 4 850 доларів США. Вказувала, що 2 тис. доларів США було сплачено нею та, на той час її чоловіком - ОСОБА_15, решту 2 850 доларів США сплатили її батьки ОСОБА_11 та ОСОБА_10 Зазначала, що при оформленні договору ОСОБА_15 наполіг на тому, щоб договір був оформлений саме на нього, оскільки у іншому випадку він піде з сім'ї.

Посилаючись на вказані обставини, просила визнати вказаний договір дарування спірної квартири удаваним правочином, яким приховано договір купівлі-продажу квартири.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 09 жовтня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_14, який діє в інтересах ОСОБА_8, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалені у справі судові рішення просить скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_10, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалені у справі судові рішення просить скасувати та направити справу на новий розгляд.

Касаційні скарги ОСОБА_14, який діє в інтересах ОСОБА_8, та ОСОБА_10 необхідно відхилити з огляду на наступне.

Статтею 335 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_15 з 16 вересня 1990 року по 10 вересня 2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

01 грудня 2000 року ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_15 прийняв у дар двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_15 помер.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилалась на те, що замість договору дарування спірної квартири фактично був укладений договір купівлі-продажу, оскільки дарувальник за оспорюваним договором не мала волевиявлення безоплатно передавати майно, яке має істотну вартість, фактично ж її дійсна воля була спрямована саме на укладання договору купівлі-продажу, за який остання від позивача та ОСОБА_15 отримала 2 тис. доларів США, а решту 2 850 доларів США сплатили батьки позивача ОСОБА_11 та ОСОБА_10 Оскільки вказаний договір було укладено про людське око, без наміру створити юридичні наслідки, просила визнати його удаваним правочином.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦК України у редакції 1963 року, чинної на час укладення спірного договору, недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).

За змістом цієї норми закону мнима угода вчиняється її учасниками без наміру виникнення, зміни або припинення цивільних прав і обов'язків. Однак, якщо на виконання такого договору було передано майно або майнові права, такий договір не може бути кваліфіковано як мнимий.

Так, із матеріалів справи вбачається, що оспорюваний договір укладено та посвідчено 01 грудня 2000 року приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області ХомичВ. С. та зареєстровано в реєстрі за № 4316.

24 січня 2001 року право ОСОБА_15 на подаровану квартиру за вказаним договором дарування було зареєстровано Волинським обласним БТІ.

Таке свідчить про те, що ОСОБА_15 після дарування квартири фактично прийняв дарунок та набув на нього право власності у встановленому законом порядку.

Крім того, 23 грудня 2009 року ОСОБА_15 за договором купівлі-продажу відчужив спірну картиру ОСОБА_13, яка за договором купівлі-продажу від 04 липня 2014 року відчижила її ОСОБА_16

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, відповідно до приписів ст. ст. 212, 303 ЦПК України суди виходили із того, що позивач у суді не довела обставин про удаваність вчиненого договору дарування; не надала належних доказів, які б спростовували наявність у сторін наміру укладати договір дарування та підтверджували спрямованість їхньої волі на виникнення цивільно-правових відносин, що випливають із договору купівлі-продажу; доказів про передачу нею, її батьками та ОСОБА_15 ОСОБА_5 коштів за оспорюваним договором в якості вартості спірної квартири не надала.

Такі висновки судів відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на досліджених у суді доказах.

Доводи касаційних скарг про неналежну оцінку судами наданих доказів - безпідставні, оскільки обставини, на які посилаються заявники, були предметом дослідження у судах і висновки з цього приводу, зроблені судами, ґрунтуються на встановлених у судах обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи скарг про неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права безпідставні.

Враховуючи наведене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відхилення касаційних скарг та залишення рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_14, який діє в інтересах ОСОБА_8, та ОСОБА_10 відхилити.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 09 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Д. О. Остапчук

В.П. Гончар

Т. П. Дербенцева