Провадження № 2/225/95/2016
Справа № 225/6218/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повне)

17 червня 2016 року Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

судді Нємиш Н.В.,

за участю

секретаря Андрієвій Т.О.

позивача ОСОБА_1М

представника позивача ОСОБА_2М,

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

свідка ОСОБА_5

свідка ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Дзержинського міського суду Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину квартири, вселення в квартиру та визначення порядку користування та зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 2/3 частини квартири та поділ 1/3 частини квартири в рівних долях, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання права власності на 1/2 частину квартири, вселення в квартиру та визначення порядку користування. Зазначив, що 28.08.1993 року зареєстрував шлюб з відповідачкою. Від шлюбу неповнолітніх дітей у них не має. Разом з відповідачкою не проживають, не ведуть сумісне господарство з березня 2015 року. 26.05.2015 року шлюб було розірвано. В період шлюбу, 07.07.2006 року ними на спільні кошти було придбано двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Інвентаризаційна вартість квартири на той час складала 27 480 гр. ОСОБА_7 купівлі-продажу було укладено 07.07.2006 року Дзержинською державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер 2-3256. Покупцем квартири в договорі зазначена відповідач.

Внаслідок постійних сварок позивач змушений був залишити спільну квартиру. Спочатку відповідач погодилась вирішити питання про розподіл квартири, але потім змінила замки та чине перешкоди у користування позивачем квартирою.

У зв'язку з цим позивач просить суд визнати зазначену квартиру об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частину спірної квартири, вселити його в квартиру та визначення порядок користування нею.

Відповідач основний позов не визнала, подала зустрічний позов про визнання права власності на 2/3 частини квартири та поділ 1/3 частини квартири в рівних долях. В обґрунтування вимог зазначила, що перебувала з ОСОБА_1 у шлюбі з 28.08.1993 року по 26.05.2015 року. 07.07.2006 року нею було придбано у свою власність двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до договору купівлі-продажу від 07.07.2006 року, посвідченого державним нотаріусом Дзержинської нотаріальної контори Донецької області, реєстр № 2-3256, зазначене нерухоме майно було придбано за 7545,00 грн., з яких 5000,00 грн. були подаровані їй її батьками, які при наполягали на тому, щоб спірна квартира була оформлена саме на неї. Тому вона просить визнати її особистою власність 2/3 частини зазначеної квартири, розділити між нею та ОСОБА_1 1/3 частину квартиру в рівних долях, тобто по 1/6 частини квартири кожному.

В судовому засіданні позивач та представник позивача свій позов підтримали, пославшись на викладені в позовній заві обставини. Зустрічний позов не визнав, зазначив, що квартира належить їм на спільної праві власності, так як придбана за час шлюбу.

В судовому засіданні відповідач та її представник основний позов не визнали, підтримали зустрічний позов, пославшись на викладені в зустрічній позовній заяві обставини.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що є матірю ОСОБА_3 Сторони по справі не проживають разом більше року. До купівлі спірної квартири орендували житло, оскільки не мали власного. Зазначила, що вона та чоловік подарували своїй доньці на день народження 1 000 доларів США на купівлю житла з умовою, що квартира буде оформлена на доньку.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що є знайомою ОСОБА_5 та ОСОБА_3 Підтвердила в судовому засіданні той факт, що ОСОБА_3 батьками було подаровано грошові кошти для купівля квартири.

Суд, опитавши сторіни, свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні правовідносини.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.08.1993 року по 26.05.2015 року (а.с.8,9). Від шлюбу неповнолітніх дітей у них не має. Разом з відповідачкою не проживають, не ведуть сумісне господарство з березня 2015 року

В період шлюбу, 07.07.2006 року, ОСОБА_3 було придбано у свою власність двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до договору купівлі-продажу від 07.07.2006 року, посвідченого державним нотаріусом Дзержинської нотаріальної контори Донецької області, реєстр № 2-3256, зазначене нерухоме майно було придбано за 7545,00 грн., спірна квартира була оформлена на відповідачку, що підтверджено інформацією з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно та договором купівлі-продажу(а.с.12,13,14).

На теперішній час взаємної згоди щодо добровільного поділу майна нажитого під час шлюбу сторонами не досягнуто. На даний час відповідачка створює перешкоди для проживання позивача в квартирі.

Розглянувши вимоги основного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину квартири, вселення в квартиру та визначення порядку користування, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

При розгляді справи судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.08.1993 року по 26.05.2015 року. В період перебування сторін у шлюбі, було придбано вищезазначену квартиру.

За ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. ОСОБА_7, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Оскільки спірну двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1. було придбано 07.07.2006 року, тобто за час шлюбу, цей майно вважається таким, що належить подружжю. Відповідачем не доведено, що це майно є роздільним і таким, що належить їй особисто, оскільки придбане за частину особистих коштів. У зв'язку з цим квартира, набута за час шлюбу та автоматично підпадає під режим спільного майна подружжя.

Що стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 2/3 частини квартири та поділ 1/3 частини квартири в рівних долях суд зазначає наступне.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України, майно, набуте кожним з подружжя за час шлюбу, але за кошти, які належали кожному з них особисто, є роздільним майном. Тобто у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно не може визнаватися спільним майном подружжя.

Проте як кошти, за рахунок яких майно було набуте, так і сама річ мають однаковий правовий режим - режим роздільності. Це правило стосується як грошей, які були набуті одним із подружжя до шлюбу, так і тих, які були одержані одним із подружжя за час шлюбу (за договором дарування, внаслідок спадкування тощо). Правило залишається єдиним: майно, набуте за роздільні кошти, складає роздільне майно кожного з подружжя.

В Україні діє загальний режим спільності майна подружжя (ст. 60 СК України), згідно з яким майно, набуте за час шлюбу, вважається таким, що належить подружжю. Протилежне має бути доведене особою, яка вважає майно роздільним і таким, що належить їй особисто. У зв'язку з цим речі, набуті за час шлюбу, автоматично підпадають під режим спільного майна подружжя. Лише у випадку, коли чоловік/дружина зможуть довести, що гроші, за які була набута річ, належали йому/їй особисто, майно може визнаватися роздільним.

Доводи ОСОБА_3 про вкладення її особистих коштів, а саме 5000 грн., подарованих їй батьками на придбання квартири не обґрунтовані.

Її посилання, що гроші на придбання квартири надали її родичі, не є підставою до відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні, оскільки жодних договорів або умов з цього приводу не укладалось, ці кошти були надані для забезпечення житлових умов подружжя.

Оскільки не надано доказів, підтверджуючих цей факт, суд доходить висновку, що ці кошти були надані на інтереси сім'ї та вважаються спільними коштами і не є особистими коштами ОСОБА_3 в розумінні ст. 57 СК України.

Відповідачем ОСОБА_3 не спростована презумпція права спільної сумісної власності на спірну квартиру, і правові підстави для задоволення зустрічного позову відсутні.

Суд приходить до висновку, що відповідачем не надано доказів придбання спірної квартири за особисті кошти, а тому судом застосована презумпція належності квартири як речі, набутої в шлюбі, до спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину квартири, вселення в квартиру та визначення порядку користування, а саме визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: Донецька область, м. Дзержинськ, с. Кірово, вул. Юності, будинок № 19 квартира № 62, припинивши право власності ОСОБА_3 на зазначену 1/2 частину, у звязку з поділом квартири, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, вселити ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_2, визначити порядок користування квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_3, виділивши в користування ОСОБА_1 одну житлову кімнату - спальню «3» житловою площею 12,5 кв.м, ОСОБА_3А.і зал «4» житловою площею 15,8 кв.м., залишивши у загальному користуванні лоджію, коридор, комору, кухню площею 7,6 кв.м., туалет площею 1,0кв.м., ванну кімнату площею 2,7 кв.м.

В задоволенні зустрічних позовних вимогах ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 2/3 частини квартири та поділ 1/3 частини квартири в рівних долях суд вважає за необхідне відмовити.

Керуючись ст.ст. 3, 21, 57-74 СК України, постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину квартири, вселення в квартиру та визначення порядку користування задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: Донецька область, м. Дзержинськ, с. Кірово, вул. Юності, будинок № 19 квартира № 62, припинивши право власності ОСОБА_3 на зазначену 1/2 частину, у звязку з поділом квартири, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вселити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 до квартири АДРЕСА_2.

Визначити порядок користування квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_3, виділивши в користування ОСОБА_1 одну житлову кімнату - спальню «3» житловою площею 12,5 кв.м, ОСОБА_3 зал «4» житловою площею 15,8 кв.м., залишивши у загальному користуванні лоджію, коридор, комору, кухню площею 7,6 кв.м., туалет площею 1,0кв.м., ванну кімнату площею 2,7 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати в сумі 1461 (одна тисяча чотириста шістдесят одна) гривень 60 копійок.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 2/3 частини квартири та поділ 1/3 частини квартири в рівних долях відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: