Справа № 362/2103/15-ц Головуючий у І інстанції Ковбель М. М.
Провадження № 22-ц/780/2883/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 01.07.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

01 липня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - Іванової І.В.,

суддів - Даценко Л.М., Гуля В.В.

при секретарі - Петленко І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит" до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що між Банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір від 09 червня 2005 року, додаткову угоду №1 від 19 червня 2007 року та додаткову угоду №2 від 17 червня 2013 року до договору, відповідно до умов яких відповідач отримав кредитні кошти в розмірі 230 000 доларів США з розрахунку 11 % річних.

Окрім того в забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором від 09 червня 2005 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір від 19 червня 2007 року.

На думку позивача, відповідач належним чином не виконує умови кредитного договору, в звязку з чим виникла заборгованість в розмірі 6 129 786,88 гривень, а тому позивач змушений звернутися до суду.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2016 року позов задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №1547рvі-06-05 від 09 червня 2005 року в розмірі 6129786,88 грн., шляхом визнання за ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" права власності на земельну ділянку загальною площею 0,0998 га, що розташована у смт. Глеваха Київської об., Васильківського району по вул. Боярська, 12, цільове призначення для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки :01:036:005, що належить ОСОБА_2, ринкова вартість якої становить 294 567 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідачка подала апеляційну скаргу, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові. Посилається на те, що суд не врахував вимоги Закону України «Про іпотеку», чим порушив норми матеріального та процесуального права та ухвалив незаконне рішення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню у зв'язку з наступним.

Судом першої інстанції встановлено, що між ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір від 09 червня 2005 року, додаткову угоду №1 від 19 червня 2007 року та додаткову угоду №2 від 17 червня 2013 року, відповідно до умов яких відповідачка отримала кредитні кошти в розмірі 230 000 доларів США з розрахунку 11 % річних (а.с.6-11).

19 червня 2007 року в забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором між "Банк "Фінанси та кредит" та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір, відповідно до якого відповідачка надала в іпотеку земельну ділянку, загальною площею 0,0998 га, що розташована за адресою: Київська область, Васильківський район, смт. Глеваха, вул. Боярська, 12, цільове призначення для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки :01:036:005 (а.с.14).

В п. 17 Іпотечного договору від 19 червня 2007 року зазначено, що цей договір укладено за згодою чоловіка іпотекодавця ОСОБА_3

Відповідно до висновку про вартість майна від 18.04.2007 року, складеного суб'єктом оціночної діяльності «АВІРС» ринкова вартість земельної ділянки, загальною площею 0,0998 га, що розташована за адресою: Київська область, Васильківський район, смт. Глеваха, вул. Боярська, 12, цільове призначення для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки :01:036:005 складає 294 567 грн. (а.с.18).

Відповідно до розрахунку заборгованості, станом на 17 грудня 2014 року за кредитним договором наявна заборгованість в розмірі 6 129 786,88 гривень, в тому числі: заборгованість за кредитом 3 171 293,34 гривень (200 983,17 доларів США), заборгованість за відсотками 1 697 475,44 гривень (107 578,82 доларів США), заборгованість по комісії - 109 273,18 гривень, пеня - 1 151 744,92 гривень. (а.с.35)

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в п.11.3.1 іпотечного договору, задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку встановленому ст.37 Закону України «Про Іпотеку», тобто в позасудовому порядку (а.с.16).

Задовольняючи позов та визнаючи за банком право власності на земельну ділянку, суд першої інстанції виходив з того, що у звязку з невиконанням відповідачем зобовязань за кредитним договором, в рахунок погашення боргу, на іпотечне майно слід визнати право власності за банком на підставі ст.ст. 33, 37 Закону України «Про іпотеку».

Однак з вищенаведеними висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст.7 цього ж Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині.

Частиною 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України Про іпотеку договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України Про іпотеку.

Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, що діяла на час укладення договору іпотеки, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Пунктом 11.1 Іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за рішенням суду, у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в п.11.3.1 іпотечного договору, а саме задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку встановленому ст.37 Закону України «Про Іпотеку», та 11.3.2 продаж іпротекодержателем від свого імені предмету іпотеки у порядку встановленому ст..38 Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, як у статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і у договорі іпотеки, укладеному між сторонами, зазначено, що за рішенням суду предмет іпотеки підлягає реалізації шляхом проведення процедури прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки і суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання таким способом.

Звертаючи стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, суд не взяв до уваги умови договору іпотеки, укладеного між сторонами, а саме пункт 11.3.1, який регулює умови задоволення вимог іпотекодержателя у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки та передбачає, що це застереження, що визнається договором про задоволення вимог іпотеко держателя, є правовою підставою для реєстрації права власності останнього на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

В матеріалах справи відсутні дані про вирішення позасудового способу врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, що передбачено умовами договору іпотеки в якості правової підстави для реєстрації права власності іпотекодержателя.

Суд першої інстанції не врахував вимог статті 39 Закону України «Про іпотеку» та не узяв до уваги умови договору іпотеки, в звязку з чим помилково застосував спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, що не підлягає застосуванню у судовому порядку.

Крім того, можливість виникнення права власності за рішенням суду, у цивільному кодексі України передбачається лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851 цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для усіх судів України.

Враховуючи те, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань є позасудовим способом врегулювання такого питання, що випливає як з вимог ст.ст. 37, 39 Закону України «Про іпотеку», так і з договору іпотеки, укладеного між сторонами, рішення суду про задоволення позову шляхом визнання за ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» права власності на предмет іпотеки земельну ділянку, є таким, що порушує норми матеріального права та підлягає скасуванню на підставі ст. 309 ЦПК України з ухваленням по справі нового рішення про відмову в позові.

Відповідно до положень ст.88 ЦПК України, змінюється і розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 309,314,316 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит" відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит" на користь держави судові витрати у розмірі 4019 (чотири тисячі девятнадцять) грн. 40 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :