АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №645/8927/15-ц Головуючий суддя І інстанції Бондарєва І. В.
Провадження № 22-ц/790/1136/16 Суддя доповідач Малінська С.М.
Категорія: Спори, що виникають із трудових правовідносин про поновлення на роботі
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2016 року судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області у складі :

головуючого - судді Малінської С.М.,

суддів : Бурлака І.В., Швецової Л.А.,

за участю секретаря : Єрьоменко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні залі суду в м. Харкові справу за апеляційними скаргами Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, Державного підприємства «Державний проектний інститут «Дніпроверф», треті особи: Міністр економічного розвитку і торгівлі Айварас Абромавичус, ОСОБА_1, про поновлення на роботі, визнання недійсними та скасування наказів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

встановила:

ОСОБА_2 звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова із позовною заявою до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, Державного підприємства «Державний проектний інститут «Дніпроверф», треті особи: Міністр економічного розвитку і торгівлі Айварас Абромавичус, ОСОБА_1, про поновлення на роботі, визнання недійсними та скасування наказів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якій просив суд визнати недійсним та скасувати наказ № 144-п від 21.09.2015 року щодо увільнення ОСОБА_2 від виконання обов'язків генерального директора Державного підприємства «Державний проектний інститут «Діпроверф»; визнати недійсним та скасувати наказ № 145-п від 21.09.2015 року про призначення ОСОБА_1 генеральним директором Державного підприємства «Державний проектний інститут «Діпроверф»; поновити ОСОБА_2 на посаді генерального директора Державного підприємства «Державний проектний інститут «Діпроверф»; стягнути з Державного підприємства «Державний проектний інститут «Діпроверф» (далі - ДП «ДПІ «Діпроверф») на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.09.2015 року - 3418, 59 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 25 вересня 2014 року наказом Міністерства промислової політики України № 67-Д «Про покладення виконання обов'язків генерального директора на ОСОБА_2.» на нього покладено виконання обов'язків керівника ДП «ДПІ «Діпроверф» з 26 вересня 2014 року.

Постановою Кабінету Міністрів України України від 23.03.2014 року Міністерство промислової політики було реорганізовано шляхом приєднання до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України.

Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (далі - Мінекономрозвитку України) № 144-п від 21.09.2015 року ОСОБА_2 було увільнено від виконання обов'язків директора ДП «ДПІ «Діпроверф». З даним наказом він не був ознайомлений у порядку, передбаченому чинним законодавством України, внаслідок перебування на стаціонарному лікуванні.

Наказом Мінекономрозвитку України № 145-п від 21.09.2015 року генеральним директором ДП «ДПІ «Діпроверф» призначено ОСОБА_1.

Позивач вважає такі дії Мінекономрозвитку незаконними і такими, що суперечать нормам діючого законодавства України, виходячи з наступного.

В абзаці першому пункту 2 роз'яснень Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС «Про порядок оплати тимчасового замісництва» від 29 грудня 1965 року № 30/39 (далі - роз'яснення № 30/39) йдеться про те, що керівник підприємства, установи, організації (у даному випадку - директор Департамента взаємодії з підприємствами базових галузей) зобов'язаний не пізніше місячного строку з дня прийняття працівника на роботу (в даному випадку - виконуючого обов'язки директора) надати документи для його призначення на посаду до вищого органу управління. Цей орган в місячний строк з дня отримання цих документів повинен розглянути питання і повідомити керівникові про результати.

Тобто, працівник не може вважатися виконуючим обов'язки більше ніж два місяці, це можливо лише до затвердження його або іншого на цій посаді вищим органом управління на строк не більше двох місяців. Після закінчення цього терміну має бути ухвалено відповідне рішення. Якщо ж працівник виконує обов'язки керівника більше двох місяців, то після цього строку він вважається затвердженим на цій посаді, хоча відповідного документа не було видано.

Пунктом 3 наказу Міністерства промислової політики України № 67-Д від 25.09.2014 року було зобов'язано у місячний термін Департамент високотехнологічних галузей внести доповідною запискою пропозицію щодо подальшого призначення ОСОБА_2 генеральним директором ДП «ДПІ «Діпроверф» та забезпечити виконання даного пункту, однак, рішення прийнято не було.

ОСОБА_2 зазначив, що був призначений виконуючим обов'язки генерального директора з числа працівників підприємства і тому, у випадку не затвердження його кандидатури протягом двох місяців з дня призначення, його повинні були перевести на попередню посаду, а у випадку відмови - звільнити на підставі КЗпП України за угодою сторін. Але з дня призначення на посаді тимчасового виконуючого обов'язки генерального директора державного підприємства не відбулося ані затвердження його кандидатури вищим органом управління, ані призначення нового директора.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України, продовження ОСОБА_2 після 25.11.2014 року виконувати обов'язки генерального директора та за відсутності вимог про припинення трудового договору від Міністерства, строковий трудовий договір вважається безстроковим. В наказі про звільнення не вказані підстави звільнення за безстроковим договором, що не відповідає нормам КЗпП України.

Також, на підставі ч.2 ст.235 КЗпП України, норм постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100, позивач просить стягнутиз Державного підприємства «Державний проектний інститут «Діпроверф» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.09.2015 року в розмірі 3418, 59 грн.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені. Визнано незаконним та скасовано наказ № 144-п від 21.09.2015 року про увільнення ОСОБА_2 від виконання обов'язків генерального директора Державного підприємства «Державний проектний інститут «Діпроверф». Визнано незаконним та скасовано наказ № 145-п від 21.09.2015 року про призначення ОСОБА_1 генеральним директором Державного підприємства «Державний проектний інститут «Діпроверф». Стягнено з Державного підприємства «Державний проектний інститут «Діпроверф» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21.09.2015 року по 17.12.2015 року, з врахуванням проведених виплат.

Додатковим рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 17 грудня 2015 року вирішено допустити негайне виконання рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2015 року в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді генерального директора Державного підприємства «Державний проектний інститут «Діпроверф».

Представник Мінекономрозвитку Т. Харабара подав апеляційну скаргу на рішення та додаткове рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2015 року, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2015 року, ухвалити нове рішення про відхилення позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі, виходячи з нижченаведеного.

Згідно з п.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про управління об'єктами державної власності», уповноважені органи управління призначають на посаду та звільніють з посади керівників державних підприємств, установ, організацій та господарських структур, укладають та розривають з ними контракти. Мінекономрозвитку є органом управління ДП «ДПІ «Діпроверф», однак, ОСОБА_2 не призначався на посаду генерального директора, контракт з ним не укладався.

Погодження кандидатури ОСОБА_2 відповідно до положень Порядку погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2013 № 818 та Закону України «Про місцеві державні адміністрації» не відбувалося.

Таким чином, ОСОБА_2 ніколи не обіймав посаду генерального директора, а поновлення його на посаді є фактично призначенням на посаду генерального директора, проте законодавством не надано суду повноважень щодо призначення працівника на посаду, оскільки відповідно ст. 6 Закону призначення керівника державного підприємства належить до повноважень органу управління - Мінекономрозвитку.

Апелянт посилається на те, що судом зроблено неправильні висновки на підставі Роз'яснень Державного комітету Ради міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС від 29.12.1965 № 30/39, які не підлягали застосуванню; судом не було встановлено, що ОСОБА_2 не є учасником правовідносин, пов'язаних із призначенням ОСОБА_1, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2008 № 777, призначення на посаду директора відбувається виключно на конкурсних засадах, позивач не скористався правом участі у конкурсному відборі, за результатами конкурсного відбору на підставі рішення комісії ОСОБА_1 було оголошено переможцем та призначено на посаду генерального директора ДП «ДПІ «Діпроверф»; суд прийшов до висновку про порушення Мінекономрозвитку трудового законодавства, при цьому, судом необґрунтовано ототожнюються поняття «звільнення з посади» та «увільнення від виконання обов'язків», висновки суду щодо необхідності застосування ст. ст. 32-34 КЗпП України є безпідставними, право ОСОБА_2 на працю жодним чином не порушено, положення ст. ст. 40, 149 КЗпП України не підлягали застосуванню до спірних правовідносин.

Також апелянт вважає, що додаткове рішення суду від 17 грудня 2015 року ухвалено з порушенням вимог ч.3 ст.220 ЦПК України, принципу змагальності, закріпленого у ст.10 ЦПК України, та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки представника Мінекономрозвитку не було повідомлено про розгляд даного питання в судовому засіданні, отже було обмежено право на захист, додаткове рішення прийнято без участі відповідача.

Не погоджуючись з рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2015 року, ОСОБА_1 також подав апеляційну скаргу, вважає його необґрунтованим та незаконним, прийнятим з порушенням норм матеріального права, з неправильним встановленням обставин, які мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

Апелянт посилається на те, що рішення суду ухвалено всупереч положень Закону України «Про управління об'єктами державної власності», вимог постанови Кабінету Міністрів України № 777 від 03 вересня 2008 року № 777 «Про проведення конкурсного відбору керівників суб'єктів господарювання державного сектору економіки», судом не взято до уваги те, що відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 23.03.2014 року № 408-р «Деякі питання управління Міністерством економічного розвитку і торгівлі об'єктами державної власності, постанови Кабінету Міністрів України від 23.03.2014 року № 94 «Про реорганізацію Міністерства промислової політики, Мінекономрозвитку є органом управління ДП «ДПІ «Діпроверф» та здійснює функції щодо призначення його керівника, відповідно до положень п. п. 2.3 постанови Кабінету Міністрів України від 19.03.1993 № 203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності», п. 4 ч.1 ст.6 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» передбачена особлива форма трудових правовідносин між керівником державного підприємства і власником, однак контракт з позивачем не укладався, погодження його кандидатури, відповідно до вимог Закону України «Про місцеві державні адміністрації» та Порядку погодження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2013 № 818, не відбулось.

Застосування судом до спірних правовідносин положень ст. ст. 36, 38, 40-43-1, 45, 49-2 КЗпП України апелянт вважає помилковим, просить скасувати рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2015 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволення позовних вимог повністю.

Представник позивача ОСОБА_6 подав до суду письмові заперечення, в яких зазначив, що, апеляційні скарги, на його думку, не підлягають задоволенню, оскільки мотиви та підстави, зазначені в цих скаргах щодо скасування рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2015 року, є незаконними та необґрунтованими, а рішення суду ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи, в межах наданих суду повноважень, судом правильно застосовано норми процесуального і матеріального права, в повному обсязі з'ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності. Просить апеляційні скаргиМіністерства економічного розвитку і торгівлі України, ОСОБА_1 відхилити, рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2015 року та додаткове рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2015 року залишити без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції та доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що відповідно до вимог п.2 роз'яснень Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС «Про порядок оплати тимчасового замісництва» від 29 грудня 1965 року № 30/39, якщо працівник виконує обов'язок більше двох місяців є підстави вважати, що він затверджений на цій посаді, хоча відповідного документа й не було видано. Посилаючись на п.3 наказу № 67-Д суд дійшов висновку, що кандидатура позивача була попередньо погоджена з Департаментом, підпорядкованим Міністерству промислової політики України.

Враховуючи, що на момент призначення позивача посада генерального директора була вакантною, та після сплину двохмісячного строку після його призначення інша особа не була призначена генеральним директором, фактично позивач працював на цій посаді майже рік, суд вважав, що позивача було переведено на іншу постійну роботу.

Наказ про звільнення ОСОБА_2 було видано під час його тимчасової непрацездатності, що є порушенням вимог ч. 3 ст.40 КЗпП України.

Судом першої інстанції встановлено, що наказ №144-п не містить ані підстав увільнення позивача, ані посилань на відповідні норми КЗпП України, якими регулюються питання припинення трудового договору, передбачені ст. ст. 36, 40, 41, 42, 42-1, 43, 43-1, 45, 47 КЗпП України в разі звільнення, ст. ст. 32-33 КЗпП України в разі переведення на іншу роботу, на підставі чого, суд дійшов висновку, що звільнення ОСОБА_2 було проведено з порушенням норм трудового законодавства, тому є незаконним та підлягає скасуванню.

Враховуючи, що на момент призначення ОСОБА_1 генеральним директором ДП ця посада не була вакантною, оскільки її фактично займав ОСОБА_2, суд визнав наказ № 145-п від 21 вересня 2015 року незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Також суд вважав необхідним стягнути на користь позивача середній заробіток на час вимушеного прогулу за період з 21.09.2015 року по 17.12.2015 року, після проведення відповідного перерахунку, з врахуванням виплачених сум.

Судова колегія погоджується з даними висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Наказом Промислової політики України Мінпромполітики України від 25 вересня 2014 року № 67-Д покладено на ОСОБА_2, заступника генерального директора з економічних питань Державного підприємства «Державний проектний інститут «Діпроверф», м. Київ, виконання обов'язків генерального директора зазначеного підприємства з 26 вересня 2014 року. (а.с.25, т.1).

П.3 наказу № 67-Д було зобов'язано у місячний термін Департамент високотехнологічних галузей Міністерства промислової політики України внести доповідною запискою пропозицію щодо подальшого призначення керівника Державного підприємства «Державний проектний інститут «Діпроверф».

Відповідно до наказу Промислової політики України Мінпромполітики України від 26 вересня 2014 року № 124-к ОСОБА_2 приступив до виконання обов'язків генерального директора ДП «ДПІ «Діпроверф» з 26 вересня 2014 року. (а.с. 26, т. 1).

Нормами п.21 ч.1 ст.6 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" та постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2008 року № 777 "Про проведення конкурсного відбору керівників суб'єктів господарювання державного сектору економіки" передбачено проведення конкурсного відбору керівників суб'єктів господарювання державного сектору економіки (Порядок).

Згідно з п.2 Порядку підставою для оголошення конкурсного відбору керівника підприємства є рішення (наказ) міністерства, Фонду державного майна або іншого органу, який виконує функцію з управління підприємством, із зазначенням строку приймання заяв і проведення конкурсного відбору, яке приймається не пізніше ніж через 10 днів після відкриття вакансії керівника підприємства.

Незважаючи на те , що посада генерального директора не була вакантною, оскільки її тривалий час займав ОСОБА_2, наказом Мінекономрозвитку від 02.03.2015 № 208 було оголошено конкурсний відбір керівників суб'єктів господарювання державного сектору економіки, що належить до сфери управління Мінекономрозвитку, зокрема на посаду генерального директора ДП «ДПІ «Діпроверф», яким встановлено, що заяви від осіб, які виявили бажання взяти участь у конкурсному відборі, приймаються протягом 30 календарних днів після оприлюднення оголошення про проведення конкурсного відбору на посаду, що стала вакантною. (а.с.20-24, т.1). Інформація про оголошення конкурсу була розміщена на офіційному веб-сайті Мінекономрозвитку та оприлюднена в газеті «Урядовий кур'єр» від 12.03.2015 № 45. (а.с.77-78, т.1).

Наказом Мінекономрозвитку від 05.03.2015 № 220 утворено постійно діючу комісію для проведення конкурсного відбору керівників суб'єктів господарювання державного сектору економіки та визначення претендентів на посади керівників особливо важливих для економіки підприємств, що належить до сфери управління Мінекономрозвитку та затверджено Порядок роботи комісії. (а.с. 69-76, т.1).

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 23.03.2014 № 408-р «Деякі питання управління Міністерством економічного розвитку і торгівлі об'єктами державної власності», постанови Кабінету Міністрів України від 23.03.2014 № 94 «Про реорганізацію Міністерства промислової політики», Мінекономрозвитку є органом управління ДП «ДПІ «Діпроверф» та здійснює функції щодо призначення його керівника.

За результатами конкурсного відбору наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України №145-п від 21 вересня 2015 року ОСОБА_1 призначено на посаду генерального директора ДП «ДПІ «Діпроверф», як такого, що пройшов конкурсний відбір на цю посаду, на термін та на умовах, визначених контрактом. (а.с.79, т.1).

Наказом Міністерства економічної політики України № 144-п від 21 вересня 2015 року ОСОБА_2 увільнено від виконання обов'язків генерального директора ДП «ДПІ «Діпроверф».

Пунктом 2 ч.1 ст.36 КЗпП України врегульовано, що підставою припинення трудового договору є закінчення строку на який його укладено (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Згідно з ч. 3 статті 24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Відповідно до ч.4 статті 24 КЗпП України трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Як убачається з матеріалів справи, наказом Міністерства промислової політики України № 67-Д від 25.09.2014 року на ОСОБА_2 покладено виконання обов'язків генерального директора з 26 вересня 2014 року. Підстава : заява ОСОБА_2 , доповідна записка Департаменту високотехнологічних галузей.

Зі змісту даного наказу вбачається, що в його тексті відсутня вказівка щодо терміну дії трудових відносин між позивачем та відповідачем.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991р. № 1545-XII "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції ( 888-09 ) і законам України.

В Україні, в частині що не суперечить її законодавству, продовжує діяти роз'яснення Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС "Про порядок оплати тимчасового замісництва" від 29 грудня 1965 року № 30/39.

Пунктом 2 вищезазначеного роз'яснення передбачено: "Призначення працівника виконуючим обов'язки за вакантною посадою не допускається. Таке можливе лише за посадою, призначення на яку здійснюється вищим органом управління. В цьому випадку, не пізніше місячного строку з дня прийняття працюючого на роботу, до вищестоящого органу повинні бути подані документи для його призначення на посаду. Цей орган у місячний строк з дня отримання документів повинен розглянути їх та прийняти відповідне рішення".

Таким чином, у трудовому договорі від 25 вересня 2014 року позивач і відповідач визначили строк його дії у відповідності до вимог п.2 роз'яснення Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС "Про порядок оплати тимчасового замісництва" від 29 грудня 1965 року № 30/39.

Пункт 2 вищезазначеного роз'яснення застосовується до спірних правовідносин так як жодний акт законодавства держави України не регулює правовідносини, щодо призначення виконуючого обов'язки директора підприємства, що здійснюється вищім органом управління, що не було враховано судом першої інстанції.

Згідно з ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч.3 ст.21 КЗпП України : "Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України".

Постановою Кабінета Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203 :" Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності" затверджено Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу".

Згідно з розділом 2 п.6 вищевказаного положення : "З керівником підприємства, раніше обраним чи призначеним на посаду, також укладається або переукладається контракт, а у разі відмови органу управління майном укласти контракт з керівником підприємства, трудовий договір розривається на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України".

Відповідно до абз.2 п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" відмова працівника укласти контракт може бути підставою для припинення трудового договору за п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України, у тому разі, коли відповідно до законодавства така форма трудового договору для даного працівника була обов'язкова.

Згідно з п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Відповідно до ч.1 ст.40 КЗпП України підставою розірвання трудового договору за ініціативою власника є зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Матеріали справи не містять доказів, що відповідач здійснив дії щодо припинення або розірвання трудового договору з позивачем з правових підстав, визначених п.6 ч.1 ст.36 або ч.1 ст.40 КЗпП України.

Статтею 23 КЗпП України внормовано строки трудового договору. Згідно з ст.23 КЗпП України : "Трудовий договір може бути : 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами".

Відповідно до ст. 39-1 КЗпП України : " Якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк".

Отже, трудовий договір між відповідачем і позивачем в силу норм ст.ст.23, 39-1 КЗпП України був подовжений на невизначений строк.

Судова колегія не погоджується з посиланнями апелянтів, що позивач до свого звільнення з посади директора не займав, а був призначений тимчасово виконувати обов'язки.

Згідно з п. п. 1 та 3 Указу Президії Верховної ради СРСР № 311-09 від 24.09.74 року "Про умови праці тимчасових робітників і службовців": "Тимчасовими робітниками і службовцями вважаються робітники і службовці, прийняті на роботу на строк до двох місяців. Осіб, яких приймають на роботу тимчасовими робітниками і службовцями, має бути попереджено про це при укладенні трудового договору. В наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу зазначається, що даний працівник приймається на тимчасову роботу, або зазначається строк його роботи". Але трудовий договір від 25 вересня 2014 року, укладений між позивачем і відповідачем , не містить посилань, що працівник приймався на тимчасову роботу або у ньому визначений строк такої роботи.

Законодавством України встановлений спеціальний порядок управління об'єктами державної власності.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про управління об'єктами державної власності":- "Управління об'єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб".

Відповідно до підпункту "г" п. 18 ст. 5 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" - здійснюючи управління об'єктами державної власності, Кабінет Міністрів України визначає порядок конкурсного відбору керівників суб'єктів господарювання державного сектору економіки.

Згідно з п.2 Постанови Кабінету Міністрів України "Про проведення конкурсного відбору керівників суб'єктів господарювання державного сектору економіки" від 03.09.2008 року №777 в редакції від 21.02.2015 року чинній на час призначення відповідачем конкурсу призначення керівників суб'єктів господарювання державного сектору економіки виключно за результатами конкурсного відбору.

Відповідно до п.3 Постанови КМУ від 19.03.2003 року "Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності" : "У разі відмови міністерства або іншого підвідомчого Кабінету Міністрів України органу виконавчої влади укласти контракт з керівником підприємства, трудовий договір розривається на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. У разі відмови керівника підприємства укласти контракт,трудовий договір з ним припиняється на підставі пункту 6 статті 36 Кодексу законів про працю України".

Однак, виконання відповідачем приписів Закону України "Про управління об'єктами державної власності" та Постанови Кабінету Міністрів України "Про проведення конкурсного відбору керівників суб'єктів господарювання державного сектору економіки" від 03.09.2008 року №777 не повинно порушувати конституційні права громадян.

Відсутність укладеного зі ОСОБА_2 трудового контракту як з керівником державного підприємства не є підставою для розірвання з ним безстрокового трудового договору.

Згідно із ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Постановою Верховної ради України від 4.02.1994 року "Про ратифікацію Конвенції Міжнародної Організації Праці N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця " ратифіковано цю Конвенцію.

Відповідно до п.4 Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов'язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що звільнення позивача відбулось з порушенням вищевказаних норм Конституції України , КЗпП України, Конвенції Міжнародної Організації Праці N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця , а тому апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган , який розглядає трудовий спір , одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до вищевказаної норми права , суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314,316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційні скарги Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення , але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :