АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3346/16 Справа № 201/3173/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Доповідач - Ремез В.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого судді Ремеза В.А.

суддів Міхеєвої В.Ю., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2015 року за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання договору, стягнення суми депозитного вкладу і грошових сум, зобовязання вчинити певні дії і стягнення коштів та стягнення судових витрат, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про розірвання договору, стягнення суми депозитного вкладу і грошових сум, зобовязання вчинити певні дії і стягнення коштів, посилаючись на те, що між нею ПАТ КБ «ПриватБанк» 30.11.2006р. було укладено договір депозитного вкладу, згідно якого в той же день в регіональному відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк», яке знаходиться в м. Сімферополь філії Кримського РУ ПАТ КБ «ПриватБанк», було відкрито рахунок по договору, відповідно до якого вона передала ПАТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти в сумі 32 000 доларів США для їх розміщення на депозитному рахунку на термін вкладу 366 днів (12 місяців) із зобовязанням банку нараховувати відсотки на суму вкладу за ставкою обумовлених річних (3%).

Додаткові угоди до цього договору не укладалися. Сторони вказаний договір виконували. Крім того, на золоту картку «Бонус плюс» в 2013 році нею були внесені грошові кошти в доларах США, які Банк також не бажає повернути.

Строк дії вказаних договорів закінчився, вона звернулася до Банку з заявою про повернення коштів, однак відповідач відмовляється повернути кошти, а тому позивач просила суд розірвати укладений з відповідачем договір банківського вкладу від 30.11.2006р. № SAMDN 1702 валютний рахунок №6988, стягнути з відповідача на її користь залишок за вказаним договором у розмірі 128,69 доларів США з нарахованими відсотками за користування коштами в розмірі 364 доларів США, пеню за несвоєчасне повернення суми вкладу в сумі 27,70 доларів США, 3% річних 3,64 долара США, а всього 163,67 доларів США в еквіваленті до гривні на час стягнення, зобов'язати відповідача поновити обслуговування та витратні операції по банківському валютному рахунку №136994 «голд для виплат» на її ім'я, з залишком на рахунку 2 169,32 доларів США станом на 04.10.2014р. шляхом розблокування та поновлення права щодо розпорядження грошовими коштами. Стягнути з відповідача на її користь за незаконне обмеження користування банківським рахунком №136994 «голд для виплат» «бонус плюс» з залишком коштів в розмірі 2 169,32 долара США відсотки за користування коштами в розмірі 629,66 доларів США, пеню в сумі 1 259,32 долара США, 3% річних в сумі 61,34 долара США, а разом 1 950,32 долара США станом на 03.03.2015р. в еквіваленті до гривні на час стягнення, та стягнути судові витрати по справі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині правового обґрунтування відмови позивачу у задоволенні позовних вимог зміні з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції встановив, що 30 листопада 2006 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір депозитного вкладу, згідно якого ОСОБА_1 передала ПАТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти в сумі 32 000 доларів США для їх розміщення на депозитному рахунку банку на термін вкладу 366 днів (12 місяців) із зобовязанням банку нараховувати відсотки на суму вкладу за ставкою обумовлених річних (3%). Додаткові угоди до цього договору не укладалися.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про розірвання договору, стягнення суми депозитного вкладу і грошових сум, зобовязання вчинити певні дії і стягнення коштів та стягнення судових витрат, суд першої інстанції посилався на те, що в матеріалах справи відсутній належним чином оформлений оригінал договору банківського вкладу та квитанції про внесення грошових коштів і вони позивачем не надавалися для дослідження під час судового засідання суду, а також суд зазначив, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів відкриття депозитного рахунку у відповідача.

Однак такий висновок не відповідає обставинам справи, виходячи з наступного.

Звернувшись до суду з позовом за захистом свого права, позивач просила розірвати укладений договір банківського вкладу від 30.11.2006р. № SAMDN 1702 валютний рахунок №6988.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до умов укладеного договору, у разі, якщо в строк не пізніше дня закінчення строку вкладу Вкладник не заявив Банку про відмову від продовження строку вкладу, договір автоматично вважається продовженим ще на один строк, указаний в п. 1 даного договору. Договір продовжується неодноразово без явки Вкладника в Банк.

Згідно ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Однак позивач не надала доказів про те, що вона зверталась до відповідача у передбаченому умовами договору порядку з вимогою про розірвання укладеного договору, і матеріали справи не містять доказів про відмову Банку у задоволенні заяви позивачу про розірвання укладеного договору, а тому колегія суддів вважає, що заявлені вимоги ОСОБА_1 про розірвання договору в судовому порядку не підлягають задоволенню, за недоведеністю порушення її прав.

Що стосується вимог ОСОБА_1 про стягнення коштів за вищевказаним депозитним договором від 30.11.2006р. № SAMDN 1702, та валютним рахунком №6988, то колегія суддів вважає, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача залишок коштів за договором від 30.11.2006р. № SAMDN 1702 в розмірі 128,69 доларів США, з нарахованими відсотками в сумі 364 долара США, пені за несвоєчасне повернення вказаної суми в розмірі 27,70 доларів США, 3% річних в сумі 3,64 долара США, а також просила стягнути з відповідача кошти в розмірі 2 169,32 доларів США, які знаходяться на валютному рахунку №6988, а також відсотки за користування вказаною сумою коштів в розмірі 629,66 доларів США, пеню в сумі 1 259,59 доларів США.

Згідно рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.11.2014р. (справа №201/4952/14ц) за позовом за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів за договором про вклад та картковим рахунком, ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення грошових коштів.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.02.2015р. було змінено вказане рішення суду с частині правового обґрунтування відмови ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, проте вказаними судовими рішеннями ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» залишку коштів за депозитним договором від 30.11.2006р. № SAMDN 1702, в сумі 128,69 доларів США з нарахованими відсотками, пені, 3% річних, та коштів за валютним рахунком №6988 в сумі 2 169,32 долара США з нарахованими відсотками пені, 3% річних з посиланням на те, що позивач не надала суду належних доказів наявності залишків коштів на рахунках, зазначених нею в позовній заяві.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.04.2015р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в незміненій частині та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.02.2015р. залишено без змін.

З огляду на визначений статтею 129 Конституції України принцип обов'язковості рішення після вирішення судом справи, та набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники, не можуть заявляти в суді тотожний позов.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України установлені судовим рішенням, що набрало законної сили, обставини, зокрема й у цивільній справі, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті ж особи або особа, щодо якої або яких встановлено ці обставини.

Таким чином колегія суддів вважає, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача залишків коштів на рахунках не підлягають задоволенню, оскільки вказані вимоги були предметом розгляду за іншою справою, де позивачу було відмовлено у задоволенні позовних вимог за недоведеністю і рішення суду за якою набрало законної сили, а тому суд під час вирішення справи за вимогами ОСОБА_1 про стягнення з Банку коштів за депозитним договором від 30.11.2006р. № SAMDN 1702, та валютним рахунком №6988 повинен враховувати встановлені попереднім судовим рішенням зазначені обставини.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року по справі № 6-2017ц15.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про зобов'язання Банк поновити обслуговування та витратні операції по банківському валютному рахунку №136994 «голд для виплат» на її ім'я, з залишком на рахунку 2 169,32 доларів США станом на 04.10.2014р. шляхом розблокування та поновлення права щодо розпорядження грошовими коштами, колегія суддів вважає, що заявлені вимоги не можуть бути задоволенні виходячи з наступного.

Відповідно до роз'яснень п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Разом із тим, в порушення вимог ст. 60 ЦПК України позивачем не надано належних та допустимих доказів спричинення відповідачем перешкод в доступі до спірного рахунку, оскільки із листів ПАТ КБ «ПриватБанк», що наявні в матеріалах справи, даних обставин безспірно не вбачається, а крім того, в зазначеній частині вимоги заявлені позивачем не конкретно, із них неможливо зрозуміти, яким чином і в якій спосіб ОСОБА_1 просить відновити доступ до вказаного рахунку, який був відкритий у відокремленому підрозділі банку, що припинив діяльність.

Крім того позивач під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції заявила, що у неї відсутня картка «голд для виплат», у зв'язку з тим, що вона передала картку у березні 2016р. працівникам Банку для її активації, і працівники Банку не повернули їй картку, тоді як представник відповідача зазначив, що працівники Банку не мають повноважень для вилучення від клієнтів банківських карток.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів також не знаходить підстав для задоволення позову в цій частині.

Оскільки суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про відмову позивачу у задоволенні позову, однак неправильно зазначив правові підстави для відмови у задоволенні позову, а тому колегія суддів вважає за необхідне рішення суду змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог в порядку ст. 309 ЦПК України, тим самим частково задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2015 року в частині правового обґрунтування відмови у задоволені позовних вимог змінити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду вступає в силу з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: