АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/4997/2016 Суддя-доповідач Антоненко Н.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 квітня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

у складі судді-доповідача АнтоненкоН.О.,

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І., при секретарі Юрченко А.С.,

за участю перекладача ОСОБА_3,

позивача ОСОБА_4,

представників позивача ОСОБА_5, ОСОБА_6,

представників відповідача ОСОБА_7, ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргами ОСОБА_5 як представника за довіреністю ОСОБА_9 та ОСОБА_6 як представника за довіреністю Головного територіального управління юстиції у місті Києві, яке діє в інтересах ОСОБА_9, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 2 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_9, в інтересах якого діє Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, до ОСОБА_10, третя особа Дарницька районна у місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування про забезпечення повернення малолітньої дитини до Сполучених Штатів Америки.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія

в с т а н о в и л а :

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 2 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_9, в інтересах якого діє Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, відмовлено.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 травня 2013 року ОСОБА_11 ОСОБА_10 уклали шлюб в м. Абу-Дабі (Об'єднані Арабські Емірати - ОАЕ), ІНФОРМАЦІЯ_3 року в м. Абу-Дабі (ОАЕ) у нихнародився син - ОСОБА_12. До червня 2014 року позивач, відповідач і їх син ОСОБА_12 проживали в м. Абу-Дабі (ОАЕ), а у червні 2014 року переїхали до м. Дубай (ОАЕ). 21 вересня 2014 року позивач, відповідач, їх син ОСОБА_12, а також матиОСОБА_10 - ОСОБА_13, старший син відповідача ОСОБА_14 переїхали до США та проживали в орендованій квартирі за адресою: 55428. АДРЕСА_1. При цьому ОСОБА_10, ОСОБА_16 та ОСОБА_14 в'їхали до США по гостьовій візі. 21 грудня 2014 року відповідач, її мати, старший син та малолітній син ОСОБА_12 виїхали з м. Даллас (США) у м. Дубай (ОАЕ) і 23 грудня 2014 року прибули до міста Києва (Україна).

Також судом установлено, що у Києві малолітній ОСОБА_12 з 25 червня 2015 року проживає та зареєстрований у АДРЕСА_2, де постійно проживають та зареєстровані його мати ОСОБА_10, брат ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_2, бабуся ОСОБА_13, дядько ОСОБА_17 З 9 квітня 2015 року дитина перебуває під наглядом лікарів Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Дарницького району м. Києва. Малолітній ОСОБА_12 відвідує дошкільний навчальний заклад №805 Дарницького району м. Києва з жовтня 2015 року, має відповідний для його віку розклад занять та режим.

Виходячи з того, що на момент виїзду 21.12.2014 відповідача з дитиною з м. Даллас (США) заборон на їх переміщення не було, адже позивач до Окружного суду №302 судового округу Даллас звернувся лише 23.12.2014, враховуючи, що позивач не надав достатніх доказів на підтвердження здійснення ним права піклування щодо малолітнього ОСОБА_12 та про те, що місце проживання у м. Даллас (США) було постійним місцем проживання дитини, вважаючи також серйозним наявний ризик того, що повернення дитини може завдати їй фізичної або психічної шкоди або створити для дитини нетерпиму обстановку та порушити її тісний зв'язок з матір'ю, а також що дитина більше року проживає на території України, - суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову.

В апеляційних скаргах представники позивача просять скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 2 лютого 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_18 задовольнити у повному обсязі.Посилаються на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представники просили задовольнити апеляційні скарги з наведених у них доводів. Представники відповідача заперечували проти доводів апеляційних скарг і просили їх відхилити.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають відхиленню, а оскаржуване рішення - залишенню без змін з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини, що мають значення для справи і на які посилалися в обгрунтування своїх вимог за позовом і заперечень проти нього сторони, вірно встановив спірні правовідносини, дійшов висновків, які відповідають установленим обставинам справи та правильно застосував норми матеріального права.

Предметом спору у даній справі є забезпечення повернення малолітньої дитини до Сполучених Штатів Америки у відповідності до положень Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція).

Головним правилом Конвенції є захист найвищих інтересів дитини від шкідливих наслідків їх незаконного переміщення або утримання і забезпечення їх негайного повернення до держави постійного проживання.

Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції переміщення дитини розглядається як незаконне, якщо при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення; якщо у момент переміщення ці права ефективно здійснювалися або здійснювалися б, якби не переміщення.

За змістом ч.2 ст.3 Конвенції права піклування, про які йдеться в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Виходячи зі змісту Конвенції, для прийняття рішення про повернення дитини правове значення мають такі обставини: чи постійно дитина мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції); чи було переміщення дитини порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); чи здійснював заявник фактично права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції). При цьому підлягають урахуванню найвищі інтереси дитини, наявність (відсутність) шкідливих наслідків її незаконного переміщення та наявність (відсутність) передбачених статтями 13 і 20 Конвенції виключень як підстав для відмови у поверненні дитини.

Отже, предметом доказування у даній справі є факт постійного проживання малолітнього ОСОБА_12 за адресою 55428. АДРЕСА_1; факт неправомірного переміщення дитини з США в Україну з порушенням права його батька - позивача у справі на піклування про дитину; факт ефективного здійснення позивачем у момент переміщення дитини прав піклування про неї.

Правильно встановлено судом, що ОСОБА_12 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 року у м. Абу-Дабі (ОАЕ), у червні 2014 року разом з батьками переїхав до м. Дубай (ОАЕ), а у вересні 2014 року разом з батьками переїхав до США, де проживав у орендованій квартирі за адресою 55428, АДРЕСА_3 до грудня 2014 року.

Також установлено і не заперечується сторонами, що позивач є громадянином США, відповідач - громадянином України, що створення їх сім'ї відбулося в Об'єднаних Арабських Еміратах, де кожна зі сторін перебувала у зв'язку з виконанням трудових обов'язків; що переміщення родини до Сполучених Штатів Америки було пов'язано з виконанням трудових обов'язків позивача. Під час перебування в США стосунки подружжя погіршилися, у зв'язку з чим позивач став проживати окремо і що стало причиною того, що відповідач виїхала з дитиною до України до свого постійного місця проживання.

З огляду на викладене сумнівними є доводи позивача про постійне проживання ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3 народження, за адресою 55428 АДРЕСА_1, адже п'ять місяців від народження дитина проживала в одному місті держави Об'єднані Арабські Емірати, три місяці - в іншому місті цієї держави і три місяці в державі США за вказаною адресою. Протягом перебування малолітнього ОСОБА_12 у США щоденне фактичне піклування дитиною здійснювали його матір та бабуся (матір матері), батько у неробочий час; дитина спостерігалася лікарем-педіатром, для дитини був оформлений поліс медичного страхування.

Щодо порушення права позивача піклування про дитину, то слід зазначити, що обидва з батьків малолітньої дитини мають рівні права піклування про дитину, передбачені ст.5 Конвенції, зокрема, і права визначати місце проживання дитини. З огляду на таке вивезення дитини з країни, де сім'я проживала останні три місяці, матір'ю без згоди батька, є порушенням права батька на піклування про дитину. Разом з тим, оскільки сім'я не проживає сумісно, сам по собі факт проживання дитини з одним з батьків порушує (обмежує) право іншого з батьків на піклування про дитину. Без вирішення батьками питання про місце проживання дитини таке порушення права піклування одного з них триватиме. Справедливий баланс інтересів усіх причетних осіб та загального інтересу дотримання верховенства права має забезпечити суд.

Крім того, з урахуванням віку малолітнього сина позивача, особливостей режиму життя дитини такого віку, її потреби на увагу та безпосередню участь дорослих у забезпеченні життєдіяльності дитини, а також установлених судом у даній справі обставин підстав уважати, що станом на грудень 2014 року батько ефективно здійснював своє право піклування щодо малолітнього ОСОБА_12 (п.b ст.3 Конвенції), немає.

З урахуванням викладеного сам по собі факт порушення права батька на піклування про дитину без належних і допустимих доказів постійного проживання дитини у країні, з якої дитину вивезено її матір'ю, та відсутністю об'єктивних даних про ефективне здійснення права піклування про дитину її батьком не дає підстав уважати переміщення дитини незаконним.

За таких обставин правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність передбачених ст.3 Конвенції підстав вважати переміщення малолітнього ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3 народження, з США до України у грудні 2014 року незаконним.

Посилання позивача та його представників на постанови Окружного суду №302 судового округу Даллас, штат Техас, США, від 6, 20, 29 січня 2015 року як на доказ постійного проживання малолітнього ОСОБА_12 за адресою 55428, АДРЕСА_3, не є переконливими з огляду на встановлені у даній справі обставини та з огляду на предмет розгляду Окружним судом №302, адже зазначені постанови лише містять інформацію про зазначену адресу проживання дитини у м. Даллас.

Правильним і обгрунтованим є посилання суду на наявність підстав уважати, що ОСОБА_12 прижився в Україні і існує серйозний ризик того, що його повернення поставить дитину під загрозу заподіяння психічної шкоди, адже хлопчик тривалий час (понад два роки) постійно проживає у сім'ї разом із матір'ю, бабусею, старшим братом та дядьком, з якими у дитини виникли стійкі родинні стосунки, відвідує дитячий дошкільний заклад, спостерігається в медичному закладі за місцем проживання.

Оцінюючи у сукупності встановлені судом факти і обставини, враховуючи інтереси дитини як на даний час, так і в майбутньому, враховуючи Принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, відповідно якого малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю, а також що перш за все саме інтереси дітей є найважливішим у справі турботи про них, виходячи з того, що будь-яких шкідливих наслідків для дитини після переміщення її з США у грудні 2014 року до теперішнього часу не встановлено, а також що батько не позбавлений права на визначення порядку спілкування з дитиною та учать у її вихованні та утриманні незважаючи на рішення суду у даній справі, - колегія дійшла висновку про законність і обгрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції у даній справі та відсутність передбачених ст.309 ЦПК України підстав для його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_5, яка на підставі довіреності діє в інтересах ОСОБА_9, та ОСОБА_6, який на підставі довіреності від імені Головного територіального управління юстиції у м. Києві діє в інтересах ОСОБА_9, відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 2 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Суддя-доповідач Н.О. Антоненко

Судді А.М. Стрижеус

О.І.Шкоріна