Номер провадження 22-ц/788/742/16 Суддя-доповідач - Сибільова Л. О.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

06 липня 2016 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Дубровної В. В. , Криворотенка В. І. ,

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, поданою її представником ОСОБА_4,

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 14 березня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, треті особи - ОСОБА_7, Ковпаківський районний відділ у м. Суми управління Державної міграційної служби у Сумській області, Сумська міська рада, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 14 березня 2016 року визнано ОСОБА_3 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 витрати по сплаті судового збору у сумі 487 грн. 20 коп., тобто по 243 грн. 50 коп. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в особі свого представника ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинами справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_5 в задоволенні позовних вимог.

Вказує, зокрема, що суд першої інстанції безпідставно зазначив, що свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зазначили, що позивач проживає вдвох з дружиною, але це не відповідає дійсності, оскільки свідки, навпаки, спростовували позицію позивача.

Суд в рішенні не врахував висновок інспектора Сумського ВП лейтенанта поліції Коваленко І.М. від 22 грудня 2015 року, з якого вбачається, що ОСОБА_5 не надає допуску своїм родичам (відповідачам по справі) до спірної квартири.

Суд першої інстанції не застосував закони, які необхідно було застосувати, а саме: ст. 47 Конституції України, згідно якої ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду; ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої: 1) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції; 2) органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або захисту прав і свобод інших осіб; ст. 71 ЖК України, в якій зазначено, що якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Всупереч ст. ст. 60, 119, 131 ЦПК України позивач не довів, що відповідачі понад шість місяців не перебували за місцем реєстрації, а відповідачі, відповідно до ст. 60 ЦПК України, довели, що перебували за місцем реєстрації останні шість місяців.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, який заперечує проти скарги та вважає рішення суду вірним, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

29 жовтня 2015 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що, згідно ордеру Сумського міськвиконкому №1157 від 06 березня 2003 року, він є наймачем квартири АДРЕСА_1. На сьогоднішній день у зазначеній квартирі зареєстровані він, його дружина ОСОБА_7, його зведена сестра ОСОБА_3 та зведений брат ОСОБА_6 В квартирі фактично мешкають він та його дружина.

Відповідачі з моменту реєстрації (прописки) жодного дня, тобто протягом 12 років, житловим приміщенням не користувалися, жодних витрат по утриманню квартири та по сплаті комунальних платежів не несли.

Він неодноразово звертався до відповідачів з проханням знятися з реєстраційного обліку, але вони йому відмовляють. Вони з дружиною мають невеликий дохід, їм важко сплачувати комунальні платежі, які розраховуються з числа зареєстрованих в квартирі осіб, не можуть отримати субсидію.

Посилаючись на те, що відповідачі не бажають самостійно знятися з реєстрації та не проживають у АДРЕСА_1 з 2003 року по теперішній час, вважає їх такими, що у відповідності з ст. 71 ЖК України втратили право користування цим жилим приміщенням.

Просив визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1, судові витрати по справі покласти на відповідачів.

Вирішуючи спір та задовольняючи позов ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем того, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_6, будучи зареєстрованими у спірній квартирі, не проживають в ній без поважних причин більше шести місяців, а тому, за змістом статей 71, 72 ЖК України, як члени сім'ї наймача можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи, вірно встановленим судом, та вимогам матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що згідно ордеру на житлове приміщення № 1157, виданого виконавчим комітетом Сумської міської Ради народних депутатів 06 березня 2003 року на підставі рішення виконавчого комітету Сумської міської Ради народних депутатів від 27 лютого 2003 року № 87, позивач ОСОБА_5 є наймачем квартири АДРЕСА_2.

В ордері в складі сім'ї зазначені його мати ОСОБА_11, брат ОСОБА_6 і сестра ОСОБА_12 (нині ОСОБА_3) (а.с.11).

З паспорта позивача, відомостей, наданих адресно-довідковим підрозділом ГУДМС України в Сумській області, довідки ТОВ «Керуюча компанія «Коменерго - Суми» від 07 жовтня 2015 року № 571 вбачається, що станом на цю дату за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані: позивач ОСОБА_5, 1967 року народження, третя особа - його дружина ОСОБА_7, 1969 року народження, та відповідачі ОСОБА_3, 1976 року народження, і ОСОБА_6, 1976 року народження (а.с. 9, 10, 16, 17).

Згідно ч. ч. 1, 2 статті 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Статтею 72 ЖК України передбачено, що наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням, якщо вони не проживають у ньому без поважних причин понад шість місяців.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57- 60 ЦПК України.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частинами 2, 3 ст. 60 ЦПК України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 ЦПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

З врахуванням наведених норм матеріального та процесуального права і встановлених обставин справи, суд першої інстанції зробив вірний висновок про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_5

Суд обгрунтовано поклав в основу рішення про задоволення позову покази свідків, які проживають в одному будинку з позивачем і підтвердили, що відповідачі не проживають в спірній квартирі тривалий час.

Зміст показів свідків ОСОБА_13, яка проживає в квартирі № 15 з 2003 року, та ОСОБА_9, який проживає в одному під'їзді з позивачем в квартирі № 8 з 2003 року, які знайомі з позивачем і його дружиною і підтвердили, що в квартирі проживають лише вони вдвох, дає підстави для висновку про доведеність вимог позивача, і ці покази оцінені судом вірно.

Аналіз показів свідків спростовує посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що вони не підтвердили позовні вимоги позивача, оскільки свідки однозначно підтвердили факт не проживання відповідача в спірній квартирі. Поставлені представником відповідача свідкам запитання щодо того, чи знають вони відповідачів в обличчя, чи часто бувають в квартирі позивача, який у свідків графік роботи та чи мають вони можливість постійно спостерігати за спірною квартирою, не спростовують їх пояснень про те, що відповідачі у спірній квартирі не проживають.

Суд обґрунтовано вважав покази свідків переконливими з огляду на ту обставину, яку не спростували відповідачі, що, як пояснив позивач, свідки, як і позивач та інші мешканці будинку, отримали квартири як працівники ПАТ «Укртелеком», де працював і вітчим позивача - батько відповідачів, в одному будинку, знають одне одного, а тому доводи представника відповідача про те, що свідки спростували позицію позивача, є безпідставними.

Не спростовує висновків суду і посилання в скарзі на неврахування судом висновку працівника поліції від 22 грудня 2015 року, в якому зазначено, що 10 грудня 2015 року позивач не надав доступу відповідачам та працівнику БТІ до квартири для складання технічного паспорту, оскільки зазначена обставина виникла через два місяці після звернення позивача з позовом до суду.

В справі відсутні докази поважності відсутності відповідачів в спірному житлі понад шість місяців та звернення їх у встановленому законом порядку до звернення позивача з позовом до суду за захистом свого права на проживання у спірному житлі до відповідних органів чи до суду, а також докази тому, що вони якимось чином брали участь у утриманні квартири, сплаті комунальних платежів, як це здійснював позивач (а.с. 71 - 86), що могло б свідчити про те, що вони не втратили інтересу до спірного житла.

Крім того, відповідачі не спростували доводів позивача, і це підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 5 лютого 2016 року, що відповідачі є співвласниками житлового будинку загальною площею 89,4 кв. м по АДРЕСА_4 на підставі договору дарування від 15 березня 2007 року, укладеного з матір'ю сторін (а.с. 87 - 91).

Рішення суду узгоджується з роз'ясненнями, які містяться в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», згідно яких у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім'ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім'ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім'ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами.

Наявність рішення суду про право громадянина користуватися жилим приміщенням не є перешкодою до розгляду і задоволення позову про визнання його таким, що втратив це право з мотивів, що після набрання рішенням законної сили або після його виконання він був відсутнім понад шість місяців, у тому числі і в тих випадках, коли строк для виконання рішення не скінчився.

Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Таким чином, доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_3 не спростовують висновків суду і є суперечливими, оскільки, з одного боку, він посилається в скарзі на відсутність доказів її не проживання в спірній квартирі, а з іншого - на створення позивачем перешкод у користуванні квартирою, не надавши належних доказів на спростування позовних вимог ОСОБА_5

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд, вірно встановивши обставини справи та відповідні їм правовідносини, правильно застосував правові норми та ухвалив законне і обґрунтоване рішення, для скасування чи зміни якого підстави відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану її представником ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 14 березня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -