АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22ц/796/5210/2016 Головуючий у 1-й інстанції - Волошин В.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Поливач Л.Д., Вербової І.М.

при секретарі - Литвиненку Р.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської державної адміністрації, Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Державна архітектурно - будівельна інспекція України, Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання права власності за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою її представником ОСОБА_3, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 лютого 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що в 1996 року дирекцією ВАТ «Завод «Укркабель» їй було надано дозвіл на відновлення приміщення, яке відведено під смітник. У 2002 р. вона відремонтувала за власні кошти (фактично збудувала заново споруду господарського призначення), яка розташована у дворі будинку АДРЕСА_1. У 2015 році на її прохання, Бюро технічної інвентаризації ПП ОСОБА_4, після огляду та проведення необхідних замірів було виготовлено технічний паспорт на вищезазначену будівлю. Так як, позивач продовжує користуватися вищезазначеною будівлею по теперішній час, просила на підставі ст. 344 ЦК України визнати за нею право власності на спірну нежитлову будівлю.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду представник позивача подав апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що судом першої інстанції не враховано, що відповідно до вимог ст. 344 ЦК України у позивача є всі правові підстави для визнання за нею право власності на нежитлову будівлю літ. «Д» по АДРЕСА_1.

У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник третьої особи заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Інші особи в судове засідання не з'явились.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи позивача, що вона добросовісно заволоділа спірним майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

За змістом ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, які виникли з 01 січня 2001 року.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.9 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, що для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до зазначеної статті повинні існувати наступні ознаки: володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю; володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним; володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків.

При вирішенні спорів про набувальну давність необхідно враховувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися у повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знає хто є власником.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Така правова позиція викладена у п.6 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» за №24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року.

Судом встановлено, що позивач здійснює користування нежитлову будівлею, літ. «Д» по АДРЕСА_1.

На підставі листа №2004 від 03 грудня 1996 року за підписом директора по кадрах та з соціальних питань ВАТ «Завод «Укркабель» Кроля В.Я., споруда господарського призначення, яка знаходиться у дворі будинку АДРЕСА_1 станом на 01 листопада 1996 року на балансі ВАТ «Завод «Укркабель» не значиться, при цьому використання цієї споруди не можливо враховуючи те, що вона перебуває у напівзруйнованому стані, однак позивачу було дозволено нею користуватись за умови відновлення належного технічного стану, з обов'язковим влаштування штахетної огорожі під дахом для зручного зберігання та використання контейнерів для сміття. ВАТ «Завод «Укркабель», як землекористувач, не заперечувало проти відновлення одноповерхової будівлі господарського призначення та оформлення права власності на відновлену будівлю та права користування земельною ділянкою ОСОБА_1 у встановленому законом порядку.

Листом Департаменту комунальної власності м. Києва від 26 травня 2015 р. № 062/02/07-5869 повідомлено, що спірний об'єкт (нежитлова будівля - відремонтований сміттєзбірник), розташований у дворі житлового будинку по АДРЕСА_1, є самочинно збудованим, документи про відведення земельної ділянки та присвоєння поштової адреси відсутні, при цьому будинок АДРЕСА_1 віднесено до сфери управління Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 грудня 2012 р, № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві».

25 лютого 2015 року Бюро технічної інвентаризації ПП ОСОБА_4 видано технічний паспорт на нежитлову будівлю літ. «Д», будинок АДРЕСА_1 , який має примітку, що об'єкт збудований самочинно; документи про відведення земельної ділянки, розпорядження про присвоєння поштової адреси не надані.

Із копії акту прийняття - передачі виконання робіт із будівництва та ремонту також вбачається, що на замовлення позивача ТОВ «Буд Гео Технологія» фактично були проведені будівельні роботи по зведенню ( будівництву ) нової сталої споруди, а не відновлення попереднього приміщення ( перебудова ), як то зазначав представник позивача в судовому засіданні.

Згідно плану (експлікація будівельна) та технічного паспорту, площа відновленої спірної нежитлової будівлі значно відрізняється від первинної, що також свідчить про будівництво нового окремого (стійкого ) приміщення.

Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, набуває права власності на нього. Права власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Встановивши, що нежитлова будівля літ. «Д» по АДРЕСА_1, не може вважатися чужим майном оскільки є самочинним будівництвом, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність визначених ст. 344 ЦК України правових підстав для визнання за позивачем права власності на спірну будівлю за набувальною давністю.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до вимог ст. 344 ЦК України у позивача є всі правові підстави для визнання за нею право власності на нежитлову будівлю літ. «Д» по АДРЕСА_1 є безпідставними з наступних підстав.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об'єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об'єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

Правила набуття права власності за набувальною давністю, встановлені ст. 344 ЦК України, стосуються майна, яке перебуває у власності однієї особи і яким інша особа (відмінна від особи власника майна) добросовісно заволоділа і продовжує відкрито безперервно володіти.

Позивачем у справах про набуття права власності за набувальною давністю є володілець чужого майна.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна.

В даному конкретному випадку з наявних у матеріалах справи письмових доказів убачається, що спірна нежитлова будівля є самочинним будівництвом.

Ураховуючи вищенаведені норми цивільного законодавства стосовно обставин даної справи, право власності за набувальною давністю не може бути набуте щодо майна, яке не є об'єктом права власності взагалі. У даному випадку таким майном є нежитлова будівля у дворі будинку АДРЕСА_1, на яку у жодної з осіб, що беруть участь у справі, у встановленому законом порядку не виникло право власності як на об'єкт нерухомості.

Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що судом першої інстанції при вирішенні позовних вимог ОСОБА_1 дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану її представником ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до вказаного суду.

Головуючий

Судді