Провадження №2/359/598/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2016 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого Борця Є.О.,

при секретарі судового засідання Коробові О.П.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

за участю представника відповідача Гамрецького Є.О.,

розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стяг-нення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

В грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом та об-ґрунтовує його тим, що він працював в Концерні РРТ на посаді директора департаменту розвитку інфраструктури, будівництва та експлуатації. Він є членом ПС Концерну РРТ. Наказом генерального директора Концерну РРТ №48/ок від 16 листопада 2015 року пози-вач був звільнений з роботи у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Відповідач не отримав згоду ПС Концерну РРТ на звіль-нення ОСОБА_3 з роботи. Ця обставина свідчить про те, що Концерн РРТ порушив ч.1 ст.43 КЗпП України. Тому позивач просить суд визнати незаконним та скасувати наказ генерального директора Концерну РРТ №48/ок від 16 листопада 2015 року, поновити ОСОБА_3 на роботі в Концерні РРТ на посаді директора департаменту розвитку інфраструктури, будівництва та експлуатації, та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В ході розгляду цивільної справи представник позивача ОСОБА_1 доповнив під-стави пред'явленого позову: він посилається на те, що Концерн РРТ не використав всі наявні можливості для забезпечення зайнятості працівників. Ця обставина свідчить про недотримання п.3.2 та п.3.5 колективного договору. Крім того, відповідач не надав ПС Концерну РРТ інформацію про намічувані звільнення та не провів консультації про заходи щодо запобігання звільнення працівників або зведення їх кількості до мінімуму. Ця обставина свідчить про те, що Концерн РРТ порушив ч.3 ст.22 Закону України «Про про-фесійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Тому 7 квітня 2016 року профспілковий комітет ПС Концерну РРТ прийняв рішення про відмову у наданні згоди на звільнення ОСОБА_3 з роботи.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримує позов та просить суд задовольнити його.

Представник відповідача Гамрецький Є.О. не визнає позов та заперечує проти його задоволення. В обґрунтування своїх заперечень він посилається на те, що на підприємстві діє ППО Концерну РРТ, а не ПС Концерну РРТ. Відповідач своєчасно повідомив ППО Концерну РРТ та ПС працівників зв'язку України інформацію про скорочення чисельності працівників. Ці обставини свідчать про те, що рішення профспілкового комітету ПС Кон-церну РРТ від 7 квітня 2016 року про відмову у наданні згоди на звільнення позивача з роботи є необґрунтованим. Тому представник відповідача Гамрецький Є.О. просить суд відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши пояснення учасників цивільного процесу та дослідивши письмові дока-зи, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_3 працював в Концерні РРТ на посаді директора департаменту розвитку інфраструктури, будівництва та експлуатації. Рішенням профспіл-кового комітету ПС Концерну РРТ від 12 березня 2015 року (а.с.20) позивач був прийня-тий в члени цієї професійної спілки.

Наказом т.в.о. генерального директора Концерну РРТ №299 від 13 серпня 2015 року (а.с.95) було вирішено з 17 листопада 2015 року ліквідувати департамент розвитку інфра-структури, будівництва та експлуатації, та скоротити посаду директора цього департа-менту.

Наказом генерального директора Концерну РРТ №48/ок від 16 листопада 2015 року (а.с.5, 101) позивач був звільнений з роботи у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за поперед-ньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Згідно з ч.9 цієї ж статті якщо розірвання трудового договору з працівником про-ведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абз.5 п.15 постанови №9 від 6 лис-топада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», відмова профспілко-вого органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

Встановлено, що відповідач не звертався до ПС Концерну РРТ з поданням про на-дання згоди на звільнення ОСОБА_3 з роботи. Тому ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 24 березня 2015 року (а.с.33-34) у цієї професійної спілки була запитана згода на звільнення позивача з роботи. Рішенням профспілкового комітету ПС Концерну РРТ від 7 квітня 2016 року (а.с.39-46) було відмовлено у наданні згоди на звіль-нення ОСОБА_3 з роботи. Аналіз цих обставин свідчать про те, що звільнення пози-вача з роботи було проведено з порушенням ст.43 КЗпП України.

З огляду на це суд вважає, що з метою відновлення законності та порушеного права на працю належить визнати незаконним та скасувати наказ генерального директора Кон-церну РРТ №48/ок від 16 листопада 2015 року та поновити ОСОБА_3 на роботі в Концерні РРТ на посаді директора департаменту розвитку інфраструктури, будівництва та експлуатації з 16 листопада 2015 року.

Відповідно до ч.6 ст.39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

З копії повідомлення голови ПС Концерну РРТ №1 від 24 квітня 2015 року (а.с.141) вбачається, що 29 квітня 2015 року відповідачу було відомо про те, що ОСОБА_3 став членом цієї професійної спілки. Однак в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач проводив з ПС Концерну РРТ консультацію про за-ходи з приводу запобігання або пом'якшення несприятливих наслідків звільнення ОСОБА_3 з роботи. Ця обставина свідчить про те, що Концерн РРТ не виконав вимогу, передбачену ч.3 ст.22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяль-ності». Саме тому профспілковий комітет ПС Концерну РРТ прийняв рішення про від-мову у наданні згоди на звільнення позивача з роботи.

З огляду на це суд вважає, що рішення профспілкового комітету ПС Концерну РРТ від 7 квітня 2016 року є обґрунтованим. Підстави для звільнення позивача з роботи без згоди виборного органу профспілки відсутні.

Встановлено, що до вступу в члени ПС Концерну РРТ ОСОБА_3 був членом ППО Концерну РРТ, яка діє на підприємстві. Однак 27 серпня 2015 року позивач подав заяву про його вихід з членів цієї профспілкової організації (а.с.104). Рішенням проф-спілкового комітету ППО Концерну РРТ від 2 жовтня 2015 року (а.с.175) ОСОБА_3 був виключений з членів цієї профспілкової організації з 28 квітня 2015 року. Ця обстави-на свідчить про те, що з 28 квітня 2015 року позивач був членом лише ПС Концерну РРТ. Як вбачається з копії ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 4 люто-го 2016 року (а.с.162-165), ця професійна спілка має право представляти інтереси праців-ників Концерну РРТ, які є її членами.

З огляду на це суд критично оцінює доводи представника відповідача Гамрецького Є.О. Крім того, в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач звертався до ППО Концерну РРТ або ПС працівників зв'язку України з подан-ням про отримання згоди на звільнення позивача з роботи.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Згідно з п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постано-вою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року, у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування ви-плат, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньо-місячне число робочих днів. Середньомісячне число робочих днів розраховується ділен-ням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законо-давства.

З довідки головного бухгалтера Концерну РРТ №33 від 18 квітня 2016 року (а.с.140) вбачається, що у вересні 2015 року ОСОБА_3 працював 18 робочих днів, за це йому була нарахована заробітна плата в розмірі 7357 гривень 86 копійок. В жовтні 2015 року він працював 13 днів, за що йому була нарахована заробітна плата в розмірі 5567 гривень 6 копійок. Середньоденна заробітна плата становить 416 гривень 93 копійки ((7357,86 + 5567,06) : (18 + 13)), а середньомісячне число робочих днів - 15,5 днів ((18 + 13) : 2). Ці обставини свідчать про те, що розмір середнього заробітку позивача за 1 місяць склав 6462 гривні 42 копійки (416,93 х 15,5). Тривалість вимушеного прогулу за період часу з 16 листопада 2015 року по 29 червня 2016 року становить 7,5 місяців.

З огляду на це суд вважає, що з відповідача на користь ОСОБА_3 належить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 48468 гривень 15 копі-йок (6462,42 х 7,5).

Відповідно до п.2, п.4 ч.1 ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рі-шень у справах про: поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на ін-шу роботу працівника; присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Згідно з ч.2 цієї статті суд, ухвалюючи рішення, може допустити негайне його вико-нання у разі стягнення всієї суми заробітної плати.

Встановлено, що ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_1 не подали жод-ного доказу на підтвердження необхідності негайного виконання рішення суду в частині присудження середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З огляду на це суд вважає, що належить допустити негайне виконання ухваленого рішення в частині поновлення позивача на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку лише за 1 місяць в розмірі 6462 гривень 42 копійок.

Керуючись п.2 ч.1, ч.3 ст.208, ч.1-ч.3 ст.209, ст.ст.213-218, ч.1 ст.218 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_3 до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стяг-нення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ генерального директора Концерну радіо-мовлення, радіозв'язку та телебачення №48/ок від 16 листопада 2015 року.

Поновити ОСОБА_3 на роботі в Концерні радіомовлення, радіозв'язку та телебачення на посаді директора департаменту розвитку інфраструктури, будівництва та експлуатації з 16 листопада 2015 року.

Стягнути з Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період часу з 16 листопада 2015 року по 29 червня 2016 року в розмірі 48468 гривень 15 копійок.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку за 1 місяць в розмірі 6462 гривень 42 копійок.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області шляхом подачі апеляційної скарги через Бориспільський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його оголошення.

Суддя

Бориспільського міськрайонного суду Є.О. Борець