Справа № 314/4171/15-ц Провадження № 2/314/89/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2016 року м. Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді - Галянчук Н.М.,

за участю позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

секретар судового засідання Рясна А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вільнянськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди, який згодом уточнила (а.с. 18-20). В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що вона з 30 листопада 2010 року обіймає посаду сільського голови Самійлівської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області. До обрання її головою сільської ради протягом 30 років вона працювала у Самійлівській ЗОШ І-ІІ ступеня, з них 20 років - директором школи. За час трудової діяльності вона жодного разу не притягувалась до дисциплінарної відповідальності, з колишніми і теперішніми колегами по роботі підтримує добрі стосунки. 11 червня 2015 року від громадян ОСОБА_3 та ОСОБА_4 їй стало відомо, що в ході судового засідання, позивачами у якому вони були, представник відповідача ОСОБА_2 заявив, що вона, як посадова особа, бере гроші за позитивне вирішення земельних питань, а також назвав її образливим прізвиськом, підкресливши, що вона відома усім особа - сільський голова. Своєю публічною заявою в суді відповідач ОСОБА_2 не тільки образив позивача, але й наніс шкоду її діловій репутації, принизив в очах колег, знайомих та односельців, оскільки про звинувачення, висунуті на її адресу, стало відомо жителям с. Самійлівки. Своїми безпідставними звинуваченнями і образливими словами відповідач заподіяв їй душевних страждань, оскільки вона щоденно спілкується з громадянами сільської ради, більшість з яких - її колишні учні. Вважає, що діями відповідача їй завдано моральну шкоду, яка полягає у приниженні її честі, гідності і ділової репутації. Розмір грошового відшкодування вона оцінює у 5000,00 грн.

У звязку з викладеним позивач змушена була звернутися до суду і просила суд зобовязати відповідача вибачитися перед нею у присутності тих же осіб, в присутності яких він її образив, а саме ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, а також стягнути з відповідача 5000,00 грн. у рахунок відшкодування завданої їй моральної шкоди.

Ухвалою суду від 17 лютого 2016 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди в частині позовних вимог, предявлених до ОСОБА_2, щодо зобовязання відповідача вибачитися перед позивачем в присутності ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5, у присутності яких він її образив, залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України за заявою позивача (а.с. 63-64).

У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, доповіла обставини, викладені в позові, та просила задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, зазначивши, що обставини, викладені у позовній заяві, не відповідають дійсності, оскільки він під час розгляду цивільної справи Новомиколаївським районним судом Запорізької області не робив жодної заяви, яку позивач розцінює як образливу. Крім того, висловлене ним образливе, на думку позивача, прізвисько не адресувалося конкретній особі, позивач самостійно ідентифікувала себе за таким прізвиськом. Вважає, що він не вчинив жодної дії, якою б міг принизити честь, гідність та ділову репутацію позивача, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснив, що Новомиколаївським районним судом Запорізької області розглядалась цивільна справа за його позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. У судовому засіданні 11 червня 2015 року представник відповідача ОСОБА_2 обізвав ОСОБА_1 прізвиськом «Пупиха» та запитував, скільки грошей вони заплатили їй за позитивне вирішення земельного питання.

Свідок ОСОБА_3 пояснила, що 11 червня 2015 року вона, як представник позивача, приймала участь у судовому розгляді Новомиколаївським районним судом Запорізької області за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Під час судового засіданні представник відповідача ОСОБА_2 обізвав ОСОБА_1 прізвиськом «Пупиха», звинувативши її у вчиненні дій в інтересах ОСОБА_4

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з технічним записом та частковою роздруківкою технічного запису судового засідання у справі № 322/486/15-ц від 11 червня 2015 року, представник відповідача ОСОБА_2 заявив клопотання про відвід головуючого судді. Представник позивача ОСОБА_3, висловлюючи думку з приводу заявленого відводу, заявила: «Моя думка, що на перерві відповідач спрашував скільки ми заплатили судді, щоб все діло рішилось», на що представник відповідача ОСОБА_2 заявив: «Не судді, я сказав пуписі. Пупиха у нас одна - це голова сільської ради» (а.с. 54, 75).

Позивач, вважаючи висловлене відповідачем ОСОБА_2 недостовірною інформацією, яка за своїм змістом є образою та наклепом, носить стверджувальний характер, що начебто сільський голова ОСОБА_1 отримує неправомірну вигоду за вирішення земельних питань, і це висловлювання, а також образливе прізвисько, яким назвав її відповідач, принижує її честь, гідність та ділову репутації, тому просить стягнути з відповідача 5000,00 грн. у рахунок відшкодування завданої їй моральної шкоди.

Згідно зі ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоровя, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом вказаної норми закону особа має право на захист свого (особистого, власного) права, це є основним правом диспозитивності в процесуальному законодавстві, одним із аспектів якого є положення про те, що кожна особа повинна дбати про своє право, і не зобовязана дбати про права інших, якщо останнє не є її обовязком в силу закону чи договору. При таких обставинах предметом захисту може бути тільки цивільне субєктивне право, яке зазнало посягань.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Відповідно до ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. А, згідно з вимогами ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з розясненнями, які містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю повязується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обовязків.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантовано право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Право на свободу вираження поглядів закріплено також у ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка, відповідно до ст. 9 Конституції України, є складовою частиною національного законодавства. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати та передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Суди при вирішенні справ про захист честі, гідності та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» детально розяснений порядок застосування судами норм чинного законодавства щодо правового захисту честі, гідності та ділової репутації. Зокрема, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Тобто відсутність хоча б однієї з вищевказаних ознак виключає склад правопорушення.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного звязку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1, вона вважає недостовірною, такою, що принижує її честь, гідність, ділову репутацію та завдає їй великих душевних страждань, публічно висловлену відповідачем ОСОБА_2 інформацію про те, що «вона, як посадова особа, бере гроші за позитивне вирішення земельних питань». Так само позивач вважає, що прізвисько, яким відповідач ОСОБА_2 назвав її під час судового засідання, «підкресливши, що вона відома усім особа - сільський голова», є образливим прізвиськом, яке також принижує її честь, гідність, ділову репутацію та завдає їй великих душевних страждань.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 11 червня 2015 року у судовому засіданні, яке на підставі ст. 6 ЦПК України проведено відкрито, у присутності головуючого судді, секретаря судового засідання, позивача у справі ОСОБА_4, його представника ОСОБА_3, а також відповідача ОСОБА_5, на ствердження представника позивача ОСОБА_3 про висловлене ним запитання щодо кількості грошових коштів, сплачених судді за вирішення справи, відповів: «Не судді, я сказав пуписі. Пупиха у нас одна - це голова сільської ради».

Як уже зазначалося вище, однією з необхідних підстав для задоволення позову про захист честі, гідності та ділової репутації є поширення інформації, яка стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача.

Іншою необхідною умовою для задоволення позову є поширення неправдивої інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб, і, як зазначено у постанові Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін.

Згідно з вимогами ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши висловлювання відповідача, озвучені 11 червня 2015 року у Новомиколаївському районному суді Запорізької області під час судового засідання у цивільній справі № 322/486/15-ц, зафіксовані на технічному носії, а також у роздруківці технічного запису судового засідання, суд вважає, що у даному випадку немає, ні факту розповсюдження недостовірної інформації, ні факту поширення інформації, яка стосується позивача ОСОБА_1 Висновок суду зроблений на підставі характеру інформації, висловленої відповідачем ОСОБА_2, оскільки його висловлювання не містить саме фактичного твердження, що позивач ОСОБА_1, «як посадова особа, бере гроші за позитивне вирішення земельних питань». Взагалі висловлювання відповідача ОСОБА_2 не містить вказівки на конкретну особу, щодо якої він висловлює думку, є лише вказівка на посаду - сільський голова, а також посилання на прізвисько «Пупиха». Позивач за власною ініціативою ідентифікувала себе у висловлюванні ОСОБА_2 за прізвиськом, що не спростовує позицію відповідача, який, заперечуючи проти позову, зазначав, що його висловлювання не стосувалося певної особи, а було безадресним.

Інші досліджені у судовому засіданні докази вищевказані висновку суду не спростовують.

Таким чином, у порушення вимог ст. 60 ЦПК України, позивач не надала суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту поширення відповідачем ОСОБА_2 недостовірної інформації, яка стосується її - позивача ОСОБА_1

Крім того, згідно з п. 21 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету ОСОБА_6 Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської ОСОБА_7 Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції 1165 (1998) зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Позивач на час звернення до суду перебувала на посаді сільського голови Самійлівської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області (а.с. 8) і, безумовно, відігравала значну роль у суспільному життя територіальної громади Самійлівської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області, а тому межа допустимої критики щодо неї є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції.

Проаналізувавши висловлювання відповідача, суд вважає, що у даному випадку немає факту розповсюдження недостовірної інформації щодо позивача, оскільки це є його власними судженнями та переконаннями.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Виходячи з наведеного, зважаючи, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про захист честі, гідності, ділової репутації і докази порушення особистих немайнових прав позивача відсутні, суд не знаходить підстав для задоволення позову ОСОБА_1

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.М. Галянчук

12.04.2016

12.04.2016