Справа № 465/7390/15 Головуючий у 1 інстанції: Козюренко Р.С.
Провадження № 22-ц/783/2852/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Шумської Н.Л.

секретаря: Симець В.І.

за участю: представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 03 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 03 березня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість в сумі 921 173 гривні 40 копійок. Вирішено питання стягнення судового збору.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_3, подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим у звязку з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням норм процесуального права. Зазначає, що районним судом не було винесено на розгляд питання щодо залучення ОСОБА_5 до участі у справі в процесуальному статусі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, не заслухано думку сторін з цього приводу та не постановлено відповідної ухвали, що є порушенням норм процесуального права. Вважає, що обставини викладені у заяві про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, і які у випадку залучення ОСОБА_5 до участі у даній справі, були б особисто підтверджені останньою в судовому засіданні, підтверджують відсутність факту передання позивачкою грошових коштів відповідачці, згідно розписки від 29 липня 2015 року, стягнення яких було предметом розгляду у даній справі, відповідно, спростовують доводи викладені в позовній заяві і підставність стягнення таких коштів з відповідачки. Окрім того апелянт вважає, судом першої інстанції не обґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання про допит відповідачки як свідка, чим було позбавлено останню можливості реалізувати свої права надані статтею 27 ЦПК України, довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та порушено принцип рівності та змагальності сторін.

Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 03 березня 2016 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_6 в судове засідання не зявилася хоча про розгляд була повідомлена належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 94), про причини неявки суд не повідомила та з клопотанням про відкладення розгляду справи не зверталася, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 позичила у ОСОБА_4 42 000 (сорок дві тисячі) доларів, що підтверджується розпискою від 29.07.2015 року (а.с. 41). В даній розписці ОСОБА_3 зобовязалась віддати гроші від 3-ох до 5-ти місяців 2015 року та по можливості віддати дану суму з відсотками.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 районний суд виходив з того, що позовні вимоги позивача щодо стягнення грошових коштів є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції виходячи із наступного.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вищенаведена правова позиція викладена також у Постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року по справі № 6-50цс16, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів України.

Покликання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що у випадку залучення ОСОБА_5 до участі у даній справі, було б підтверджено останньою відсутність факту передання позивачкою грошових коштів відповідачці, згідно розписки від 29 липня 2015 року, колегія суддів не бере до уваги, оскільки такі спростовуються розпискою, з якої вбачається, що ОСОБА_3 позичила у ОСОБА_4 42 000 доларів. (а.с. 41)

Згідно ч.1 ст. 35 ЦПК України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до ухвалення судом рішення, якщо рішення в справі може вплинути на їх права або обовязки щодо однієї із сторін.

Судова колегія вважає, що апелянтом не доведено порушення прав ОСОБА_5 оскаржуваним рішенням, тому залучення її як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору не може бути підставою для скасування рішення районного суду.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Окрім того клопотання про те, щоб допитати ОСОБА_5 як свідка щодо передачі коштів за вказаною розпискою в суді першої інстанції та апеляційної інстанції не заявлялось.

Отже, ОСОБА_3 не доведено належними доказами те, що вона не отримувала кошти згідно розписки від 29.07.2015р.

Згідно ч.1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судова колегія приходить до висновку, що районний суд належним чином дослідив всі обставини справи у їх сукупності та прийняв законне і обґрунтоване рішення по суті заявлених вимог у відповідності до норм матеріального та процесуального закону.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для скасування рішення Франківського районного суду м. Львова від 03 березня 2016 рокуколегія суддів не вбачає.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 03 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Л.Б. Струс

Судді М.М. Шандра

ОСОБА_7