АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Саліхова В.В., Шкоріної О.І.

при секретарі: Юрченко А.С.

за участю: представника позивача Хитрової Л.В.

представника відповідача ОСОБА_3

представника третьої особи ОСОБА_4

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 серпня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа: ОСОБА_11, Служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві Державної адміністрації про виселення та зняття з реєстраційного обліку, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом, який неодноразово уточнювався, і остаточно позовною заявою від 20 листопада 2014 року просив суд виселити відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 з квартири АДРЕСА_1, що предметом іпотеки, із зняттям їх з реєстраційного обліку у вказаній квартирі.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 02 серпня 2007 року між банком та відповідачкою ОСОБА_7 був укладений Кредитний договір №КЗА1G115006499, за умовами якого їй був наданий кредит у розмірі 120 910 доларів США строком до 02 серпня 2037 року. 02 серпня 2007 року для забезпечення виконання зобов'язань позичальника перед банком був укладений Договір іпотеки № КЗА1G115006499, відповідно до якого в іпотеку банку було передано нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1, яка належала на праві власності відповідачу - ОСОБА_7

Справа №761/11253/15-ц
№ апеляційногопровадження:22-ц-796/7/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Осаулов А.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
В зв'язку з невиконанням позичальником своїх зобов'язань банк звернувся до суду і рішенням суду було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру квартира АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки банком. Після ухвалення рішення суду відповідачам у порядку виконання вимог закону була направлена вимога про звільнення займаного ними житлового приміщення, однак дану вимогу відповідачі не виконали. Виходячи з наведеного, та вимог ст.40 Закону України «Про іпотеку», ст.109 ЖК України позивач просив суд задовольнити позов.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 серпня 2015 року позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа: ОСОБА_11 про виселення та зняття з реєстраційного обліку - задоволено повністю.

Виселено та знято з реєстрації місця проживання ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 з квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» з ОСОБА_7 та ОСОБА_9 судовий збір в розмірі по - 121 грн. 80 коп. з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідачем ОСОБА_9 подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, прийнятим із порушенням встановленого законодавства.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_7, представник третьої особи ОСОБА_4, яка діє на підставі довіреності в інтересах Органу опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, підтримали доводи апеляційної скарги.

Представник позивача Хитрова Л.В., яка діє на підставі довіреності в інтересах ПАТ «КБ «Приват Банк», проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Відповідачі ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа ОСОБА_11, в судове засідання не з'явилися,

Колегія суддів враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов'язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи.

Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення відповідачів ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та третьої особи ОСОБА_11 про час та місце розгляду справи, забезпечивши їм можливість з'явитися до суду і захистити свої права.

За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов'язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.

Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.305 ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання, не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

За таких обставин, обставин колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідачів ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та третьої особи ОСОБА_11

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 02 серпня 2007 року між позивачем та відповідачкою ОСОБА_7 був укладений Кредитний договір №КЗА1G115006499, за умовами якого їй був наданий кредит у розмірі 120 910 доларів США строком до 02 серпня 2037 року (а.с.4-5).

02 серпня 2007 року з метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника перед банком між позивачем та відповідачем ОСОБА_7 був укладений Договір іпотеки №КЗА1G115006499, відповідно до якого в іпотеку банку було передано нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1, яка належала на праві власності відповідачу ОСОБА_7 (а.с.7-9).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 листопада 2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №КЗА1G115006499 від 02 серпня 2007 року в сумі - 167 778,34 доларів США було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, шляхом визнання за ПАТ «ПриватБанк» права на продаж будь-якій особі покупцеві зазначеної квартири за початковою ціною, що встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки проведеної незалежним експертом оцінювачем на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, з наданням ПАТ «Приватбанк» усіх повноважень продавця, необхідних для здійснення продажу.

30 жовтня 2013 року відповідачу ОСОБА_7 була направлена вимога про те, що в тридцятиденний строк з дня отримання вказаної вимоги, він повинен добровільно звільнити займане приміщення, на яке звернуто стягнення, разом із усіма зареєстрованими у ній членами сім'ї та іншими мешканцями.

Зі зворотнього поштового повідомлення, адресованих відповідачу ОСОБА_7, вбачається, що вимога банку нею була отримана, про що свідчить її підпис із зазначенням прізвища (т.1 а.с. 14-16).

Між тим, відповідач ОСОБА_7 предмет іпотеки не звільнила та продовжує там проживати разом із членами своєї сім'ї.

Згідно з ч.1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека, як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

За правилами ч.1 ст.589 ЦК України та ч.1 ст.ЗЗ Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно з ч.ч.1, 2 ст. 39 даного Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.ч. 2 і 3 ст. 40 цього ж Закону після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічний порядок щодо виселення громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч. З ст. 109 ЖК.

В п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати, що згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39 - 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом.

При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

З наведеного убачається, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо добровільно мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або власника, або в інший погоджений сторонами строк.

Відповідно до матеріалів справи, позивач вказані вимоги законодавства виконав, отримавши рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки та повідомивши у встановлений законом спосіб позивальника про виселення з предмету іпотеки її разом із членами сім'ї та іншими особами.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень,

одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту; повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч,2 ст, 39 Закону України «Про іпотеку», підлягають застосуванню як положення ст.40 даного Закону, так і норма ст. 109 ЖК України.

За змістом даних норм закону особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР).

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах №6-39цс15 від 18 березня 2015 року, №6-447цс15 від 24.06.2015 року, які згідно ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковими для суду.

Як убачається з умов п.33.3 укладеного між сторонами договору іпотеки від 02 серпня 2007 року предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_1 була придбана за кредитні кошти (т.1 а.с.7-9), а відтак жодних підстав для виселення відповідачів із наданням їм іншого житла немає.

Згідно довідки Форми №3 від 10 вересня 2014 року у вказаній квартирі зареєстровані і проживають позичальник ОСОБА_7 із членами її сім'ї - ОСОБА_13, 2001 р.н., ОСОБА_9, 1980 р.н., ОСОБА_10, 2004 р.н. (т. 1 а.с.63), що також підтверджується актом обстеження житлових умов від 24.11.2014 року (т.1 а.с.96).

Вимогами п.18.12 кредитного договору від 02 серпня 2007 року сторонами узгоджено, що іпотекодавець-відповідач ОСОБА_14 зобов'язана не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотеко держателя.

Статтею 627 ЦК України, передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Таким чином, вказаний кредитний договір був укладений з урахуванням волевиявлення позивача, оскільки підпис на договорі є доказом того, що сторони погодилися з його умовами, а відтак відповідач ОСОБА_7. повинна дотримуватись і не порушувати його умови. Отже, дії останньої по реєстрації у предметі іпотеки малолітніх дітей ОСОБА_13, 2001 р.н. та ОСОБА_10, 2004 р.н. без згоди банку є порушенням умов вказаного кредитного договору.

При прийнятті рішення про виселення малолітніх дітей з предмету іпотеки судом першої інстанції враховано, що останні були зареєстровані і проживають там без згоди банку в порушення умов п.18.12 кредитного договору, а у відповідності до вимог ст.55, 150, 180 Сімейного кодексу України, ст.27 Конвенції про права дитини, батьки зобов'язані виконувати свої обов'язки по утриманню дітей та забезпечення їх усім необхідним для життя, в тому числі житлом, а відтак підстави для покладення такого обов'язку на позивача відсутні.

При цьому, відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, треті особи ОСОБА_11, Служба у справах Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації не позбавлені права про застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року №1304-VІІ на стадії виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки (квартиру) та виселення.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: