АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/9956/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Сташків Н.М.
Провадження № 22-ц/789/1445/16 Доповідач - Дикун С.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

при секретарі - Коваль О.І.

з участю сторін - відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу. Обґрунтовує заявлені вимоги тим, що 07 листопада 2004 року між сторонами укладено у формі розписки договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу 12000 доларів США на строк до 08 листопада 2005 року. Однак, 01 листопада 2005 року відповідач повернув лише частину коштів у сумі 2000 доларів США, про що складено письмову розписку відповідно до якої сторони домовились, що відповідач ОСОБА_1 решту боргу у сумі 10000 доларів поверне до кінця 2008 року. Оскільки відповідач борг не повернув, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 суму боргу із врахуванням 3% річних за неналежне виконання зобов'язань, розмір яких складає 2308 доларів США, що разом становить 12308 доларів США, та враховуючи офіційний курс Національного банку України гривні до долара США станом на 07 вересня 2016 року, позивач просив стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 330470 гривень.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 жовтня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканця АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3, мешканця АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1) заборгованість за договором позики від 07 листопада 2004 року в розмірі 314975 (триста чотирнадцять тисяч гривень дев'ятсот сімдесят п'ять) гривень 93 (дев'яносто три) копійки.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3149 грн. 75 коп. понесеного судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 07 листопада 2004 року в розмірі 255953,14 грн., а в частині стягнення 3% річних та понесеного судового збору в сумі 3149,75 грн. відмовити. Вважає, що рішення суду є необгрунтованим, невмотивованим і незаконним. Вказує, що суд першої інстанції не вирішив питання чи мали місце всі обставини, якими обгрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджені, а тому безпідставно стягнув з ОСОБА_1 3% річних від простроченої суми. Особа, яка подала апеляційну скаргу наголошує, що суд першої інстанції неправильно вирішив питання про розподіл між сторонами судових витрат - стягнув з відповідача, хоча позивач у позовній заяві про це не просив, чим порушив принципи статей 10,11 ЦПК України про межі розгляду справи судом.

Під час розгляду справи в апеляційному суді відповідач підтримав апеляційну скаргу.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи відповідача щодо апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та доказів, поданих у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Судом установлено, що 07 листопада 2004 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 уклали договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу 12000 доларів США з терміном повернення до 07 листопада 2005 року, що підтверджується письмовою розпискою з власноручним підписом відповідача ОСОБА_1

Як вбачається із вказаної письмової розписки, 01 листопада 2015 року відповідач ОСОБА_1 повернув позивачу ОСОБА_2 2000 доларів США та зобов'язався повернути решту боргу у сумі 10000 доларів США до кінця 2008 року.

До 31 грудня 2008 року ОСОБА_1 залишку боргу не повернув, ухиляється від його повернення і до сьогодні. Вимоги ОСОБА_2 про повернення коштів ігнорує.

Таким чином, відповідач взяті на себе зобов'язання належним чином не виконав.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальник) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Зокрема, як слідує з правової позиції, викладеної в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Стаття 1049 ЦК України передбачає обов'язок позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та порядку, встановлені договором.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 35 Закону України «Про Національний банк України» гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч.2 ст. 533 ЦК України передбачено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Таким чином, незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання за договором позики від 07 листопада 2004 року року та стягнув заборгованість за цим договором 314975,93 грн у вигляді суми боргу у гривневому еквіваленті на день розгляду справи із врахуванням 3% річних від простроченої суми, оскільки інший розмір процентів не був установлений договором та вирішив питання про розподіл судових витрат.

Колегія суддів із наведеним висновком суду погоджується, вважаючи його законним та обгрунтованим.

За положенням ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи наведене, колегія суддів не може прийняти до уваги доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що між сторонами не було домовленості про стягнення 3% річних від простроченої суми, оскільки така відповідальність за порушення грошового зобов'язання встановлена законом - ст.625 ЦК України, а тому не потребує доказів на її обумовлення між сторонами договору. Виходячи зі змісту вказаної норми закону та ч.1 ст.1048 ЦК України, яка розповсюджується на спірні правовідносини, незважаючи на те, що в розписці не вказуються умови щодо нарахування процентів на суму боргу та їх розмір, законом передбачена можливість нарахування в такому разі процентів, розмір яких визначається на рівні облікової ставки НБУ, які виплачуються позичальником щомісяця до дня повернення позики.

Безпідставними є посилання особи, яка подала апеляційну скаргу про неправильне вирішення судом питання щодо розподілу між сторонами судових витрат, оскільки позивач у позовній заяві не просив про покладення сплати судового збору на відповідача.

Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно із ч.1 п.4 ст.215 ЦПК України резолютивна частина рішення повинна містити висновок суду щодо розподілу судових витрат.

Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Зазначені вимоги процесуального закону стосуються і доказів щодо понесення судових витрат та пільг щодо їх сплати.

Враховуючи наведене, суд, відповідно до матеріалів справи, у яких були наявні докази про понесення судових витрат позивачем у вигляді сплати судового збору та відсутністю доказів щодо пільг по сплаті судового збору відповідачем, вирішив питання про розподіл судових витрат у відповідності до вимог ст.88, ч.1 п.4 ст.215 ЦПК України.

Підстав до скасування судового рішення з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324,325 ЦПК України,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області С.І. Дикун