У х в а л а

іменем україни

01 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ШтеликС.П., Журавель В.І., Черненко В.А.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до державного підприємства Завод «Електроважмаш» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Харківської області від 16 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до Державного підприємства заводу «Електроважмаш» (далі - ДПЗ «Електроважмаш»), в якому, посилаючись на вимоги ст. ст. 235, 236 КЗпП України, п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», просив стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за затримку виконання судового рішення про поновлення на посаді за період з 19 вересня 2013 року по 19 листопада 2014 року у загальному розмірі 44 431 грн 80 коп.

Позивач посилався на те, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2013 року його було поновлено на посаді майстра стрижневої дільниці цеху № 111 сталевого литва та термообробки ДПЗ «Електроважмаш» та вказане рішення допущено до негайного виконання. Позивач зазначав, що вказане рішення неодноразово переглядалося судами. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2014 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2013 року було залишено без змін, однак відповідачем рішення суду було виконано лише 19 листопада 2014 року. За період з 19 вересня 2013 року по 19 листопада 2014 року кількість днів вимушеного прогулу становить 426 днів та його середньоденний заробіток становить 104 грн 30 коп.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 16 лютого 2016 року скасовано рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 березня 2015 року.

Ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ДПЗ «Електроважмаш» на користь ОСОБА_4 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 19 вересня 2013 року по 21 квітня 2014 року у сумі 25 071 грн 62 коп. без врахування податків та інших обов'язкових платежів.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та ухвалити нове рішення про задоволення його позову повністю.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З матеріалів справи вбачається, що рішення апеляційного суду Харківської області від 16 лютого 2016 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судами встановлено, що у період з 19 вересня 2013 року по 19 листопада 2014 року судове рішення про поновлення позивача на роботі відповідачем не виконувалось, у зв'язку із чим указаний період є вимушеним прогулом ОСОБА_4 та підлягає оплаті.

Також установлено, що у період з 22 квітня 2014 року до 28 листопада 2014 року ОСОБА_4 працював у ТОВ «Фабрика Фєррарія».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що порушення строків виконання рішення про поновлення позивача на роботі відбулось не з вини відповідача.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про те, що відповідач не виконував судове рішення про поновлення позивача на роботі у період з 19 вересня 2013 року по 19 листопада 2014 року, і за час вимушеного прогулу на користь позивача підлягає стягненню його середній заробіток. При цьому, установивши, що за указаний період на підприємстві не здійснювалось підвищення розміру тарифних ставок і посадових окладів, апеляційний суд, виконавши вимогу ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 листопада 2015 року, дійшов висновку про відсутність підстав для коригування середнього заробітку за указаний позивачем період.

Також суд апеляційної інстанції обґрунтовано врахував, що з 22 квітня 2014 року до 28 листопада 2014 року ОСОБА_4 працював у ТОВ «Фабрика Фєррарія» і отримував заробітну плату. Оскільки позивач не надав суду докази того, що отриманий ним дохід за час роботи в указаному товаристві, який підлягає врахуванню при стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не був вище, ніж середній заробіток, який підлягає стягненню у даній справі, тобто ОСОБА_4 не виконав свій процесуальний обов'язок із доведення належними доказами тих обставин, на які він посилався - суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що період роботи ОСОБА_4 у ТОВ «Фабрика Фєррарія» не може бути зарахований до періоду вимушеного прогулу і періодом такого прогулу слід вважати період з 19 вересня 2013 року по 21 квітня 2014 року.

Розглядаючи справу, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у зв'язку із чим оскаржене рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 16 лютого 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: С.П. Штелик

В.І. Журавель

В.А. Черненко