АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 536/2023/15-ц Номер провадження 22-ц/786/1709/16Головуючий у 1-й інстанції Бондаренко О.В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді Лобова О.А.,

суддів Акопян В.І., Абрамова П.С.

за участю секретаря Гнатюк О.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 24 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Банк «Фінанси і кредит» про стягнення коштів.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовами до ПАТ «Банк «Фінанси і кредит» і просила ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь 338 доларів США 94 центи відсотків, 1 958 грн. 34 коп. три відсотки річних та 22 961 грн. 05 коп. інфляційних за договором банківського вкладу від 18 грудня 2014 року, а також 5 885 грн. 59 коп. відсотків, 832 грн. 87 коп. три відсотки річних та 1 041 грн. 42 коп. інфляційних за договором банківського вкладу від 28 січня 2015 року, мотивуючи заявлені вимоги невиконанням Банком зобовязань з повернення коштів за укладеними договорами банківського вкладу.

Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 24 лютого 2016 року обидва позови обєднані в одне провадження.

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 24 лютого 2016 року позов задоволений частково: стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси і кредит» на користь ОСОБА_2 за договором банківського вкладу від 18 грудня 2015 року три відсотки річних за період з 18 березня 2015 року по 28 серпня 2015 року у сумі 1 958 грн. 34 коп., інфляційні втрати у сумі 22 961 грн. 05 коп.; стягнуто за договором банківського вкладу від 28 січня 2015 року три відсотки річних за період з 28 квітня 2015 року по 28 серпня 2015 року у сумі 665 грн. 21 коп., інфляційні втрати у сумі 1 041 грн. 42 коп.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено, вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції у частині відмовлених позовних вимог скасувати, ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що рішення суду про відмову у задоволенні вимог щодо стягнення відсотків за користування коштами після закінчення договорів банківського вкладу не є вмотивованим, суперечить правовій позиції Верховного Суду України в аналогічній справі.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав:

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції вправі відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що 18 грудня 2014 року між ОСОБА_2 і ПАТ «Банк «Фінанси і кредит» укладений договір банківського вкладу №300131/150611/3-14, відповідно до умов якого ОСОБА_2 внесла, а Банк прийняв грошові кошти в іноземній валюті у сумі 6 857 доларів США 71 цент на строк з 18 грудня 2014 року по 18 березня 2015 року зі сплатою 11 відсотків річних за користування коштами на вкладі.

Після закінчення строку дії договору Банк на вимогу ОСОБА_2 не виконав зобовязання з повернення коштів.

Заочним рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 05 травня 2015 року задоволений частково позов ОСОБА_2: стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси і кредит» на її користь 6 857 доларів США 71 цент вкладу.

22 червня 2015 року Кременчуцьким районним судом Полтавської області виданий виконавчий лист на виконання вказаного рішення суду.

28 січня 2015 року між ОСОБА_2 і ПАТ «Банк «Фінанси і кредит» укладений договір банківського вкладу №300131/164766/07-15, відповідно до умов якого ОСОБА_2 внесла, а Банк прийняв грошові кошти у національній валюті у сумі 65 800 грн. на строк з 28 січня 2015 року по 28 квітня 2015 року зі сплатою 21,2 відсотків річних за користування коштами на вкладі.

Після закінчення строку дії договору Банк на вимогу ОСОБА_2 не виконав зобовязання з повернення коштів.

Заочним рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 03 червня 2015 року задоволений позов ОСОБА_2: стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси і кредит» на її користь 65 800 грн. суми вкладу і 343 грн. 96 коп. відсотків за користування коштами.

10 серпня 2015 року Кременчуцьким районним судом Полтавської області виданий виконавчий лист на виконання вказаного рішення суду.

З цими позовами ОСОБА_2 звернулася до суду 03 вересня 2015 року.

На підставі Постанови Правління НБУ №612 від 17 вересня 2015 року та згідно рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №171 від 17 вересня 2015 року розпочата процедура виведення ПАТ «Банк «Фінанси і кредит» з ринку шляхом запровадження у ньому тимчасової адміністрації на три місяці з 17 вересня 2015 року по 17 грудня 2015 року.

Постановою Правління НБУ № 898 від 17 грудня 2015 року відкликана банківська ліцензія та ліквідований ПАТ «Банк «Фінанси і кредит».

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив надані сторонами докази, належно їх оцінив і дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, а саме про стягнення з Банку на користь позивачки трьох відсотків річних та інфляційних на підставі ст.625 ЦК України.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

У постанові ВСУ №6-2001цс15 від 20 січня 2016 року сформульована правова позиція, згідно якої у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

У справі, переглянутій Верховним Судом України, суди задовольнили вимоги вкладників про стягнення сум банківських вкладів. Позов про стягнення вкладів за договорами, строк дії яких закінчився, предявлений у лютому 2015 року, а 03 березня 2015 року у Банк-відповідач запроваджена тимчасова адміністрація. Скасовуючи рішення судів попередній інстанцій, Верховний Суд України звернув увагу на те, що на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банк вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

З огляду на наведене при вирішенні цього спору слід застосовувати спеціальний закон, а саме ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Пунктами 1,2,3,5 частини пятої статті 36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку); нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобовязань щодо сплати податків і зборів (обовязкових платежів), а також зобовязань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобовязань банку; нарахування відсотків за зобовязаннями банку перед вкладниками та кредиторами.

Пунктом першим частини шостої ст.36 Закону передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини пятої цієї статті, не поширюється на зобовязання банку щодо: виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

Згідно ст.26 Закону Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Виплата відшкодування здійснюється з урахуванням сум, сплачених вкладнику протягом дії тимчасової адміністрації у банку.

Статтями 27 і 28 Закону встановлений порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, а також порядок розрахунків з вкладниками

Статтями 46 і 52 Закону встановлені наслідки ліквідації Банку і порядок та черговість задоволення вимог до Банку.

Таким чином, відповідно до наведених приписів спеціального Закону вкладнику гарантоване відшкодування коштів за його вкладом в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше 200 000 грн.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 заявлена вимога про стягнення з Банку відсотків за користування коштами за період з дня закінчення строку дії договорів банківського вкладу по 28 серпня 2015 року, проте зазначені суми мають бути нараховані та виплачені ОСОБА_2 у межах процедури виведення Банку з ринку та його ліквідації згідно Закону.

Посилання в апеляційній скарзі на постанову ВСУ №6-247цс14 від 28 січня 2015 року не може бути прийняте до уваги, оскільки у зазначеній справі мали місце інші фактичні обставини за станом на час розгляду справи Банк-відповідача не перебував у стадії виведення з ринку та (або) ліквідації.

Суд першої інстанції при вирішенні цього спору у порушення вимог ст.212, ст.214, ст.215 ЦПК України у мотивувальній частині рішення не навів жодних мотивів чи обґрунтувань відносно вимог про стягнення відсотків за користування коштами в порядку ст.625 ЦК України, проте спір по суті вирішений правильно. Отже, відповідно до ч.2 ст.308 ЦПК України зазначений недолік не може підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Апеляційна скарга не містить нових засобів доказування, її доводи не спростовують правильність рішення суду першої інстанції, у звязку з чим відсутні підстави для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.303, ст.307 ч.1 п.1, ст.308, ст.314, ст.315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 24 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.А. Лобов

Судді В.І. Акопян

ОСОБА_3

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов