Справа № 466/6946/14 Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/4573/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Берези В.І., Бойко С.М.

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представника апелянта ОСОБА_2, представників позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представника відповідачів - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_8, ОСОБА_9 про виконання зобов`язання за договором та зустрічним позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом, в якому, після уточнення, просив стягнути із відповідачів ОСОБА_8 та ОСОБА_10 на свою користь у солідарному порядку 36000 доларів США за користування земельною ділянкою, згідно умов договору суперфіцію.

В обґрунтування остаточно уточнених позовних вимог покликався на те, що на підставі свідоцтва про право власності та державного акта на право власності на землю йому належить 16/25 частин житлового будинку по вул. Львівська, 23 у м. Львів, смт. Брюховичі, а також земельна ділянка по вул. Львівська, 27 у м. Львів, смт. Брюховичі. 13.11.2010 року між ним та відповідачами укладений договір користування зазначеною вище земельною ділянкою для забудови багатоповерхового будинку (договір суперфіцію), за яким у рахунок плати за користування земельною ділянкою останні зобовязались передати йому у власність двохкімнатну квартиру та виплатити 36000 доларів США за користування нею. Після завершення такого будівництва йому дійсно передано у власність 2-х кімнату квартиру, однак обумовлену договором суму грошових коштів у встановленому розмірі виплачено не було. З огляду на вказане, він вимушений був звертатись в суд за захистом свого права із даним позовом.

У свою чергу, відповідач ОСОБА_11 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив стягнути з позивача ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_4 на свою користь 71000 доларів США, які було виплачено останнім при укладенні попереднього договору про зобовязання укласти у майбутньому договір купівлі-продажу16/25 частин вказаних вище житлового будинку та земельної ділянки, так як такий договір укладено не було з вини ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 20 січня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Стягнено солідарно з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на користь ОСОБА_3 грошову суму, еквівалентну 36 000 доларам США, що становило 567 720 грн..

Вирішено питання судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_9 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення коштів відмовлено.

Не погоджуючись з цим рішенням суду, таке оскаржив представник відповідачів за первісним позовом ОСОБА_12 та ОСОБА_8 ОСОБА_6.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 травня 2015 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_12 та ОСОБА_8 ОСОБА_6 відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 січня 2015 року залишено без змін.

На даний час рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 січня 2015 року оскаржила ОСОБА_7, котра не брала участі при вирішенні зазначеного спору у суді першої інстанції.

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного зясування усіх обставин справи та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме з порушенням норм ст. ст. 125, 126 ЗК України.

Зазначає, що 13.11.2010 року між ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_8, з яким апелянт на той момент перебувала у зареєстрованому шлюбі, а також ОСОБА_9 з другої сторони, укладено договір користування земельною ділянкою для забудови багатоповерхового будинку (договору суперфіцію), за яким у рахунок плати за користування земельною ділянкою останні зобовязались передати ОСОБА_3 у власність двохкімнатну квартиру та виплатити йому 36 000 доларів США за користування ділянкою. Пунктом 4.1 вказаного договору передбачено, що у рахунок оплати за користування земельною ділянкою та будівлі (16/25 частин житлового будинку за адресою: м. Львів, смт. Брюховичі, вул. Львівська, 23), яка може бути знесена у майбутньому у разі необхідності, суперфіціарій передає суперфіціару житлову квартиру на другому поверсі (квартира № 6 за проектом) орієнтовною площею 60 м. кв., з лоджією та терасою, з повним завершеним ремонтом та гаражем. Окремо здійснюється доплата у розмірі 285 000 грн., що еквівалентно 36 000 доларів США.

Вказує, що суд першої інстанції не дослідив тієї обставини, що станом на день підписання договору суперфіцію вона перебувала з ОСОБА_8 у зареєстрованому шлюбі та не давала свою згоду на укладення зазначеного договору, згідно з яким (п. 4.1. договору) ОСОБА_8 розпорядився спільним майном подружжя, а саме: квартирою та грошовими коштами в розмір 36 000 доларів США. Також судом не досліджено та не надано оцінку нотаріальній згоді на укладення зазначеного договору, виданій приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу ОСОБА_13 21.05.2009 року. Так, в п. 13.4 договору суперфіцію від 30.11.2010 року зазначено, що дана згода надавалася ще 21.05.2009 року, тобто, більш як за рік до укладення договору суперфіцію, а відтак, така згода не могла надаватися на його укладення.

Вважає, що кошти стягнуто з ОСОБА_8 за договором суперфіцію у той час, коли вона перебувала з останнім у зареєстрованому шлюбі, а тому, кошти і майно, відповідно до п. 4.1. цього договору, є спільною сумісною власністю подружжя. Відтак, ОСОБА_8 не мав права розпоряджатися зазначеним майном одноособово.

Звертає увагу й на те, що суд першої інстанції не залучив її до участі в розгляді справи в якості співвідповідача, тим самим, порушив її права та інтереси.

Ще звертає увагу суду на ту обставину, що договір суперфіцію від 13.11.2010 року не був зареєстрований у встановленому порядку згідно із чинним на той час законодавством, а, відтак, є таким, що неукладений, і тому правові наслідки за цим договором у вигляді передачі позивачу квартири та 36000 доларів США не настали. Тому вважає, що така форма захисту прав позивача, як стягнення коштів за договором суперфіцію на підставі п. 4.1 даного договору, є безпідставною.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 січня 2015 року скасувати в частині задоволення первісного позову та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильного встановлення існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суду України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року №11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

Згідно із ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Судом першої інстанції встановлено, що 13.11.2010 року між ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_8 і ОСОБА_9 з другої укладено договір суперфіцію строком на один рік, за умовами якого суперфіціар ОСОБА_3 надав, а суперфіціарії ОСОБА_8 та ОСОБА_9 прийняли у строкове платне користування земельну ділянку, котра знаходиться у м. Львів, смт. Брюховичі, по вул. Львівська, 27, площею 0,0712 га, із цільовим призначенням будівництво житлового будинку і господарських споруд. Разом з тим пунктом 3.3. договору передбачено, що суперфіціарій продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення терміну його дії і такий вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, якщо суперфіціар за 30 календарних днів до закінчення терміну дії договору не повідомить письмово суперфіціарія про закінчення договірних відносин. Одночасно, у пункті 4.1 договору передбачено, що у рахунок оплати за користування земельною ділянкою та будівлі (16/25 частин житлового будинку за адресою: м. Львів, смт.Брюховичі, вул. Львівська, 23, котра може бути знесена у майбутньому у разі необхідності, суперфіціарій передає суперфіціару житлову квартиру на другому поверсі (квартира № 6 за проектом) орієнтовною площею 60 м. кв., з лоджією та терасою, з повним завершеним ремонтом та гаражем. Окремо здійснюється доплата у розмірі 285 000 грн., що еквівалентно 36 000 доларів США.

Встановлено й те, що відповідачі за первісним позовом збудували на земельній ділянці, котра була предметом договору суперфіцію, багатоповерховий будинок і при тому знесли 16/25 житлового будинку останнього за адресою: м. Львів, смт. Брюховичі, вул. Львівська, 23., у звязку з чим, у рахунок оплати за користування земельною ділянкою та будівлі, позивачу за первісним позовом ОСОБА_3 в силу пункту 4.1. договору передано двохкімнатну квартиру у новозбудованому будинку, однак доплати в сумі 285 000 грн. в еквіваленті 36 000 доларів США не проведено.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що апелянт ОСОБА_7 та відповідач за первісним позовом ОСОБА_8 18.09.1982 року зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії ІІ-СГ № 259847, виданого цього-ж дня Залізничним ЗАГС м. Львова.

Вказаний шлюб станом на дату укладення згаданого вище договору суперфіцію не розірвано у встановленому законом порядку.

Відповідачем за первісним позовом ОСОБА_8 та апелянтом ОСОБА_7 у суді апеляційної інстанції не заперечувалось того факту, що нерухоме майно, котре було предметом договору суперфіцію, набуто останніми за час перебування у шлюбі.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відтак, колегія суддів погоджується з твердженням апелянта про необхідність надання нею у встановленому законом порядку обовязкової згоди на укладення її чоловіком ОСОБА_8 13.11.2010 року договору суперфіцію, так як останній розпорядився майном, котре було обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим, з витребуваних судом апеляційної інстанції матеріалів, повязаних із укладенням та нотаріальним посвідченням вказаного вище договору суперфіцію вбачається, що нотаріусом при цьому взято до уваги оформлену у встановленому порядку заяву апелянта ОСОБА_7 від 21.05.2009 року, якою вона надала відповідну згоду своєму чоловікові ОСОБА_8 на відчуження, передачу в іпотеку, заставу, оренду тощо будь-якого рухомого і нерухомого майна, котре було придбане ними в шлюбі і належить їм на праві спільної сумісної власності, а також на придбання будь-якого рухомого та нерухомого майна та будь-яких земельних ділянок на території України за ціну та на умовах на його розсуд.

Важливою є та обставина, що апелянт ОСОБА_7 зазначену вище заяву терміном дії не обмежила, про що безпосередньо вказала у її змісті. Доказів про відмову від такої заяви суду не подала.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає безпідставними твердження апелянта ОСОБА_7 про те, що оскільки така заява була надана нею більш як за рік до укладення її чоловіком договору суперфіцію, то й не могла братись до уваги. Це ж стосується і тверджень останньої щодо того, що така заява не має відношення до конкретно вказаного договору суперфіцію, так як у змісті цієї заяви чітко окреслена згода апелянта на розпорядження її чоловіком у будь-якій законній формі належним їм на праві спільної сумісної власності майном.

Відтак, нотаріусом при укладенні 13.11.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 і ОСОБА_9 договору суперфіцію правомірно взято до уваги надану 21.05.2009 року апелянтом ОСОБА_7 як дружиною ОСОБА_8 оформлену у встановленому порядку згоду останньої на відчуження спільно нажитого майна.

Усім іншим доказам, на які посилається апелянт ОСОБА_7 в обґрунтування поданої нею апеляційної скарги, у тому числі і щодо неправомірності укладення та відсутності державної реєстрації договору суперфіцію, а також причин не укладення основного договору і відсутності підстав для стягнення на користь ОСОБА_3 36000 доларів США у гривневому еквіваленті, судом апеляційної інстанції оцінка не надається, так як таким надавалась оцінка при постановленні апеляційним судом Львівської області 22.05.2015 року за результатами розгляду апеляційної скарги представника ОСОБА_12 та ОСОБА_8 ОСОБА_6 у даній справі ухвали, якою таку апеляційну скаргу відхилено, а оскаржуване рішення залишено без змін.

За таких обставин, а також враховуючи наявність у матеріалах договору суперфіцію належно оформленої письмової згоди апелянта ОСОБА_14 у вигляді заяви без встановленого терміну її дії на відчуження чоловіком належних їм на праві спільної сумісної власності подружжя будь-яких обєктів рухомого чи нерухомого майна, у тому числі і обєктів, котрі були предметом вказаного договору, колегія суддів приходить до висновку про те, що права апелянта не порушені, а відтак і про правильність висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам як матеріального, так і процесуального права, ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів.

Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних у справі доказів.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 січня 2015 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч.3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 січня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Береза В.І.

ОСОБА_15