Справа № 462/3425/15 Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/783/2782/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Богонюка М.Я., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 02 березня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 02 березня 2016 року задоволено частково позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 4000 (чотири тисячі) гривень моральної шкоди.

В решті позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 до про захист честі і гідності та відшкодування моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, відмовлено.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5І. зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необгрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права та без належного зясування обставин, що мають значення для справи. Вважає, що позовна вимога про стягнення 120 000 грн. моральної шкоди є співрозмірною зі шкодою, яку вона понесла як потерпіла внаслідок вчинення злочину та ціленаправлених дій ОСОБА_3 на затягування розгляду кримінального провадження. Переконує апеляційний суд в тому, що майновий стан ОСОБА_3 дозволяє компенсувати матеріальні, моральні та судові витрати. Вважає, що районний суд недостатньо дослідив докази у справі, а його висновок про те, що вона не надала належних доказів щодо необхідності застосовувати ті ліки, на які вона подала аптечні чеки, суперечить вимогам ст.ст.57-59 ЦПК України. Вказує, що неправомірно відмовлено їй і у стягненні витрат на правову допомогу.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та «прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 про відшкодування матеріальних та моральних збитків, стягнення судових витрат задовольнити в повному обсязі».

Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням, ОСОБА_3 в своїй апеляційній скарзі зазначає, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не взяв до уваги п.п. 9, 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4, не врахував того, що вона є інвалідом другої групи, потребує постійного лікування. Вважає, що районний суд помилково дійшов до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та «постановити нове рішення, яким зобовязати ОСОБА_4 сплатити судовий збір за розгляд справи в Залізничному районному суді, визначити розмір відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_4 в сумі 300 грн., задоволити зустрічний позов ОСОБА_3І.».

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення у повній мірі відповідає даним вимогам.

Районним судом встановлено, що ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 15.04.2015 року звільнено ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України у звязку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження про її обвинувачення закрито.

Згідно даної ухвали обвинувачена ОСОБА_3 26.12.2012 року в період часу з 15.00 год. до 15.30 год., перебуваючи на третьому поверсі в приміщенні Залізничного районного суду м. Львова, що за адресою: м. Львів, вул. С. Бандери,3, маючи умисел на спричинення умисного легкого тілесного ушкодження, стала умисно наносити потерпілій ОСОБА_4 удари руками по голові та обличчю, в результаті чого згідно висновку судово-медичної експертизи № 2832 від 27.12.2012 року спричинила потерпілій ОСОБА_4 садна на верхній і нижній губах, підшкірний крововилив на верхній губі, які утворилися від дії тупих предметів, могли виникнути 26.12.2012 року і відносяться до легкого тілесного ушкодження.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Частиною 1ст.1195 ЦК України встановлено, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду .

Відповідно до розяснень, викладених у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», додаткові витрати потерпілих, підлягають стягненню з особи, відповідальної за шкоду, на підставі ст.1195 ЦК. При вирішенні таких вимог судам належить виходити з того, що розмір витрат на ліки, лікування, предмети догляду за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість.

Відповідно до ч.ч. 3 і 4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Доказами в розумінні ст.57 ЦПК України є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Колегія суддів вважає правильним висновок районного суду про те, що належними доказами позивачкою не доведено розміру майнової шкоди, яку вона просила стягнути з відповідача, зокрема понесених нею витрат на лікування внаслідок отриманого 26.12.2012 року тілесного ушкодження, так як подані нею чеки на придбання ліків такими доказами бути не можуть, оскільки ОСОБА_2 не подала доказів того, яке саме лікування їй було необхідне, які медичні препарати потрібні для цього, в яких кількостях, на протязі якого періоду часу.

Згідно із ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно розяснень, викладених у п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року (із змінами та доповненнями), у позовній заяві про відшкодування моральної(немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Пунктом 5 даної Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної(немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями(бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також з врахуванням конституційної значимості здоровя, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від її народження й охороняється державою, положень ст. 23 ЦК України, роз'яснень Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 (з наступними змінами) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" висновки суду щодо розміру відшкодування моральної шкоди в повній мірі відповідають обставинам справи, є обґрунтованими, а тому, на думку судової колегії, є правильними.

Твердження апелянта ОСОБА_2 у тій частині, що суд першої інстанції не дав належної оцінки доказам по справі, на думку судової колегії, є безпідставними, так як оцінюючи зібрані по справі докази, суд дотримався встановленого ст.212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й обєктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозвязку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та дав їм належну оцінку.

Колегія суддів вважає неспроможними доводи апелянта ОСОБА_3 про те, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не взяв до уваги п.п. 9, 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4, не врахував, що вона є інвалідом другої групи, потребує постійного лікування.

Даючи оцінку зібраним доказам та враховуючи обставини, встановлені Галицьким районним судом м. Львова при розгляді справи про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП та викладені у постанові від 06.03.2013 року, на думку колегії суддів, районний суд зробив правильний висновок про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_3

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать: витрати на правову допомогу, витрати сторін та їх представників, що повязані з явкою до суду; витрати, повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, повязані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчинення інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Згідно із ст.84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Розподіл судових витрат здійснюється судом відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом (статті 88, 89 ЦПК України). Крім цього, суд під час ухвалення рішення вирішує, зокрема, питання про розподіл судових витрат, про що зазначається в його резолютивній частині (п.6 ч.1 ст. 214, п.4 ч.1 ст. 215 ЦПК України).

Колегія суддів вважає безпідставними твердження апелянта ОСОБА_2 про те, що суд неправомірно відмовив їй у стягненні витрат на правову допомогу, оскільки обґрунтування розміру судових витрат(а.с.189-192) не були предметом дослідження суду першої інстанції.

У разі не вирішення питання про судові витрати суд, що ухвалив рішення, за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи може ухвалити додаткове рішення (п.4 ч.1 ст. 220 ЦПК України ). Ухвали суду щодо визначення розміру судових витрат окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку відповідно до п.9 ч.1 ст. 293 ЦПК України.

Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 02 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: