Апеляційний суд міста Києва
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4698/16 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Слюсар Т.А.

при секретарі Крічфалуши С.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Держави України в особі Генеральної прокуратури України, третя особа: Державна казначейська служба України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2014 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Генеральної прокуратури України: третя особа Державна казначейська служба України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Просила стягнути з Держави Україна на її користь ринкову вартість 0,052 га земельних ділянок по АДРЕСА_1, 487,20 грн. моральної шкоди за кожну з робочих годин з серпня 2008 року за змушені зміни у її житті в цілому 3 000 000 грн., а також судові витрати й витрати на правову допомогу понесених нею, починаючи з 2009 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Державою Україна не вжито заходів щодо захисту її права власності від протиправних посягань та поверненню цієї власності у її володіння та користування.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до Держави Україна в особі Генеральної прокуратури України: третя особа Державна казначейська служба України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду позивач ОСОБА_3 подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність. При цьому зазначала, що судом неповно досліджені надані нею докази, зокрема, документи щодо права власності на земельну ділянку. Наголошувала на тому, що вона не отримала захисту щодо своєї власності у Генпрокуратурі. Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку третьої особи Державної казначейської служби України в судове засідання, яка належним чином про час та місце розгляду справи повідомлялася, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін ( ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України).

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положеньст.57-66 ЦПК України.

Відповідно до вимог частини першої ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В судовому засіданні не знайшов підтвердження факт спричинення відповідачем протиправних дій або бездіяльності, які б привели до порушень прав позивача. Доказів на підтвердження своїх позовних вимог стороною позивача не було надано.

З такими висновками суду слід погодитися виходячи з наступного.

При ухваленні рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

Пред'являючи позов до суду позивач ОСОБА_3 просила стягнути з Держави Україна в особі Генеральної прокуратури України матеріальну та моральну шкоду, посилаючись на бездіяльність відповідача, яка полягала у невжитті заходів щодо захисту її права власності (земельної ділянки) від протиправних посягань та поверненню цієї власності у володіння та користування. З метою захисту своїх права, вона багато часу безрезультатно потратила на звернення до органів прокуратури, міліції та судів. За наведених обставин вважає, що їй завдано матеріальну та моральну шкоду і просить задовольнити позов у заявлений нею спосіб. Правові підстави зазначала Конституцію України, норми ст.ст. 1173, 1174 ЦК України.

Із позовної заяви вбачається, що позивач у 2004 році придбала у м. Бровари земельну ділянку площею 0,1 га. В подальшому ця земельна ділянка позивачем частинами продавалася, а на теперішній час (зазначено в позовній заяві) вона складається з п'яти земельних ділянок площею 0,02 га, 0,0135 га, 0,028 га, 0,0196 га та 0,0189 га. Відносини з приводу відчуження, користування земельною ділянкою слугували зверненню до органів міліції, прокуратури та суду. Оскільки право власності у обраний позивачем спосіб не було захищено, на думку позивача, Держава Україна в особі Генеральної прокуратури України зобов'язана відшкодувати їй матеріальну та моральну шкоду.

Як вбачається з матеріалів справи позивач звернулася до суду про відшкодування матеріальної та моральної шкоди на підставі ст.ст. 1166, 1173, 1174 ЦК України, що нею було уточнено і в апеляційному суді.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ст. 56 Конституції України закріплено право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійснення ними своїх повноважень.

Частиною 1 статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Тобто, необхідною підставою для притягнення відповідача до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

За правилами ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України та ст.ст. 1166, ЦК України позивач доказує наявність шкоди та її розмір.

Проте позивач не надала належні та допустимі докази в розумінні ст.ст. 58-60 ЦПК України про факт завдання шкоди, розмір завданої шкоди.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

Докази повинні бути належними та допустимими.

Відповідно до ч.2 ст.58 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Між тим, до позовної заяви ОСОБА_3 не надала жодного документу, який би підтверджував набуття нею права власності у встановленому Законом порядку на земельну ділянку розміром 0,052 га по АДРЕСА_1, а також жодного доказу протиправного позбавлення її права власності на вказану земельну ділянку.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що доданий до матеріалів справи диск містить інформацію щодо її права власності на земельну ділянку, копії рішень судів та переписку із правоохоронними органами не можуть бути прийняті до уваги, як належні та допустимі у розумінні ст.57-59 ЦПК України, оскільки докази повинні подаватися у письмовій формі з належним посвідченням. А додані ксерокопії документів ( договору купівлі-продажу земельної ділянки, державні акти, відповідь Держкомзему, плани земельної ділянки та акт встановлення меж) до апеляційної скаги не є доказами, які б свідчили про неправомірність дій відповідача та спричинення позивачу матеріальної та моральної шкоди.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав до відмови у задоволені позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо безпідставності заявленого позову повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду першої інстанції, апеляційна скарга позивача не містить, в ході апеляційного розгляду позивач також не навела таких обставин.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: