У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення процентів за депозитним вкладом та трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Донецької області від 29 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 1 березня 2014 року між нею та публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») укладено строковий договір банківського вкладу в розмірі 6850 євро на строк 366 днів до 31 березня 2015 року включно з виплатою 10,5% річних. Відповідно до умов додаткової угоди до договору, банк збільшує процентну ставку за вкладом на 1% річних. 1 квітня 2015 року вона звернулась до відповідач з вимогою про повернення вкладу, однак у видачі грошових коштів їй було відмовлено, у зв'язку з відсутністю валюти вкладу у всіх відділеннях банку.

ОСОБА_3вважала, що відповідач порушив свої зобов'язання, оскільки сума вкладу та нараховані проценти повертались частинами, остання виплата була 23 червня 2015 року, тому просила судстягнути з відповідача на її користь 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання та проценти за договором банківському вкладу за прострочений період виплати з 1 квітня 2015 року по 23 червня 2015 року в розмірі 189євро 17 центів.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 листопада 2015 року позов ОСОБА_3. задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 35 євро 67 центів, що є еквівалентом 914 грн 39 коп. У решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 29 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. Позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 проценти за договором банківському вкладу за прострочений період виплати в розмірі 189 євро 17 центів та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 1 318 грн 07 коп.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до положень ст. ст. 1058, 1060, 1061 ЦК України ПАТ КБ «ПриватБанк» повино було повернути позивачу вклад по закінченню строку його дії, однак банк зазначених вимог закону та обов'язків, взятих на себе за укладеним договором, не виконав, сума вкладу та нараховані проценти повертались частинами, тому наявні всі підстави для стягнення 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання. При цьому у період дії договору з 31 березня 2014 року до 6 квітня 2015 року банком нараховувалися проценти за вкладом, а відповідно до заяви позивача договір розірвано 6 квітня 2015 року, тому відсутні підстави для стягнення процентів, нарахованих за кожен день прострочення вкладу.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов ОСОБА_3, виходив із того, що після припинення укладеного 1 березня 2014 року з позивачем договору банківського вкладу банк порушив свої грошові зобов'язання щодо повернення депозитних коштів із процентами на вимогу вкладника, тому повинен виплатити проценти по банківському вкладу до дня фактичного повернення вкладнику із процентною ставкою за вкладом на вимогу - 1 %. Крім того, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦК України).

Проте повністюпогодитись із таким висновкомапеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 31 березня 2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір банківського вкладу «ДЕПОЗИТ ПЛЮС», за умовами якого вклад в розмірі 6850 євро на строк 366 днів до 31 березня 2015 року включно з виплатою 10,5% річних. Відповідно до умов додаткової угоди до договору, банк збільшує процентну ставку за вкладом на 1% річних.

ОСОБА_3 6 квітня 2015 року звернулась до відповідача із заявою про розірвання договору банківського вкладу від 31 березня 2014 року та сплату за договором 7 513 євро 90 центів, згодна, що до закінчення строку дії депозиту 363 дні, при розірванні депозиту 6 квітня 2015 року, втратить частину нарахованих процентів за неповний строк вкладу у розмірі 4 євро 66 центів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З огляду на визначення договору банківського вкладу, що закріплене в

ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

Згідно із ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов'язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов'язання.

Окрім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності.

Однак, підп. 9 п. 6 постанови Правління Національного банку України від 3 березня 2015 року № 160 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» передбачено, що уповноважені банки зобов'язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 15 000 грн на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України.

Враховуючи сутність пені та беручи до уваги вимоги постанови Правління Національного банку України, якою встановлено обмеження щодо здійснення виплат банками на певний період, не можна кваліфікувати дії банку як неналежне виконання покладених на нього зобов'язань.

Тому, на час дії постанови Правління Національного банку України від 3 березня 2015 року № 160 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України», а саме з 3 березня 2015 року до 3 червня 2015 року, не підлягає нарахуванню пеня у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення, що передбачена ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у зв'язку з встановленням обмеження щодо видачі банками коштів.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 11 травня 2016 року № 6-37цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Крім того, замість постанови Правління Національного банку України від 3 березня 2015 року № 160 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» 3 червня 2015 року була прийнята постанова № 354, підп. 10 п. 6 якої містить аналогічні обмеження.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 66 Закону України «Про банки і банківську діяльність» державне регулювання діяльності банків здійснюється Національним банком України у таких формах, зокрема, адміністративне регулювання, а саме встановлення вимог та обмежень щодо діяльності банків.

Проте апеляційний суду порушення ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, не з'ясував, чи підлягають застосуваннюположення Закону України «Про захист прав споживачів» до спірних правовідносин у поєднанні з постановою Правління Національного банку України від 3 березня 2015 року № 160 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» та дійшов передчасного висновку про задоволення позову.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 29 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта