Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді: - ОСОБА_1,

суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

секретар судового засідання - Мельник С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за порушення (прострочення) виконання грошового зобов»язання,

в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 листопада 2015 року позов ОСОБА_5 задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 24505 грн, в тому числі: 23324,54 грн інфляційних втрат, 1180,48 грн 3% річних та судові витрати по справі в сумі 245,05 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 вказує, що рішення є незаконним та необгрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального права.

Зазначає, що у нього та його колишньої дружини ОСОБА_5 виник спір з питання поділу спільної сумісної власності, справа неодноразово розглядалась судами та поділ майна був здійснений у судовому порядку, ніякі договори між ними щодо порядку володіння майном, поділу його часток, відчуження одним з подружжя на користь другого своєї частки у праві спільної сумісної власності, чи інші договори щодо спільного майна подружжя ними не укладались.

Стверджує, що відбувся виключно поділ спільної сумісної власності подружжя у судовому порядку, так як існував спір, який не був вирішений за домовленістю.

Доводить, що неправомірним є стягнення судом на підставі ст.625 ЦК України коштів за невиконання відповідачем рішення, ухваленого із незобов»язальних відносин. Грошові зорбов»язання, відповідальність за які встановлена ст.625 ЦК України, передбачають насамперед договірні правовідносини.

________________________________________________________________________________

Справа № 569/12273/15-ц Головуючий у суді 1 інстанції - ОСОБА_6

Провадження № 22-ц/787/1256/2016 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

Також вказує, що частина третя статті 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що цивільні права та обов»язки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами відносин щодо прав спільної сумісної власності подружжя, що регулюються СК України, а не договірних зобов»язань чи завдання шкоди. Крім того, із рішення суду зобов»язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.Судові витрати у справі покласти на позивача.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність судового рішення в межах апеляційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що відповідач у визначений строк борг не повернув, чим порушив (прострочив) виконання грошового зобов»язання, а тому, виходячи з положень ст.625 ЦК України відповідач зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції, яка становить 23324,52 грн, та 3% річних, які становлять 1180,48 грн.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29 грудня 2014 року позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення коштів задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 59349,92 грн грошової компенсації замість частки в спільній сумісній власності в квартирі № 22 загальною площею 57,4 м.кв. за адресою: м.Рівне, вул.Є.Коновальця, 4 та 593,50 грн судового збору.

На виконання вказаного рішення 26 березня 2015 року був виданий виконавчий лист № 569/8760/14-ц, а 27 березня 2015 року позивачем до Відділу ДВС Рівненського міського управління юстиції була подана заява про відкриття виконавчого провадження по виконанню рішення.

У позовній заяві ОСОБА_5 вказувала, що не зважаючи на рішення суду відповідач у визначений строк борг не повернув, чим порушив (прострочив) виконання грошового зобов»язання. Покликаючись на ст.625 ЦК України просила стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 23324,52 грн інфляційних втрат та 1180,48 грн 3% річних, а всього 24505,00 грн.

Однак, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, згідно зі ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 625 ЦК України міститься в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена ст. 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України на вищевикладені положення законодавства уваги не звернув, фактичних обставин справи щодо заявлених вимог не з'ясував, зокрема, поза увагою суду залишилося те, що у даній справі спір виник у зв'язку із тривалим невиконанням рішення суду про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 майнової компенсації замість частки у спільній сумісній власності в квартирі відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України.

Таким чином, судом першої інстанції не перевірено, чи можуть бути застосовані до спірних правовідносини положення, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання, а саме ст. 625 ЦК України.

Крім того, правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК України).

Ухвалене у справі судове рішення не відповідає вищезазначеній правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. За таких обставин висновок суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_5 на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України є передчасним.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

Враховуючи зазначене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст. 307, ст. 309, ст. ст. 313-314, ст. ст. 316-117 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити.

Заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 листопада 2015 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за порушення (прострочення) виконання грошового зобов»язання відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 269 грн 56 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий: З.М.Максимчук

Судді: С.В. Хилевич

ОСОБА_3