АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2016 року м. Дніпро

23 червня 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Кочкової Н.О., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Сахарову Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Тахтаївський граніт» до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2016 року,

В С Т А Н О В И В:

05 листопада 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2, прохаючи суд визнати недійсною довіреність № 12 від 03 березня 2011 року, на підставі якої ТОВ «Тахтаївський граніт» в особі ОСОБА_3 уповноважило ОСОБА_2 представляти інтереси товариства у суді, господарському суді, апеляційному суді, касаційному та Верховному Суді України. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що ухвалою господарського суду Полтавської області від 21 листопада 2013 року відкрито провадження у справі про його банкрутство. 05 грудня 2013 року у ЗМІ здійснено відповідну публікацію, після якої кредитори мали право на звернення до нього із заявами, як до боржника. Однією із таких заяв є заява ОСОБА_4, який у додатку до неї приклав рішення третейського суду від 07 грудня 2012 року про стягнення з товариства на його користь боргу у сумі 5000000 гривень. При ознайомленні із матеріалами справи третейського суду, було виявлено довіреність № 12 від 03 березня 2011 року, яку, начебто, видано директором ТОВ «Тахтаївський граніт» ОСОБА_3 на імя ОСОБА_2 на представництво інтересів товариства у судах. Однак, ОСОБА_3 призначено на посаду директора товариства з 14 березня 2011 року, а розпочав він виконувати обовязки директора з 23 березня 2011 року. 03 березня 2011 року товариство очолював інший керівник, а не ОСОБА_3 У своїх письмових поясненнях на імя власника товариства, ОСОБА_3 пояснив, що довіреності № 12 від 03 березня 2011 року він ОСОБА_2 не видавав, будь-якого листування з цього приводу не проводив, ніякої кореспонденції не отримував. Через те, що ОСОБА_3 03 березня 2011 року не був директором товариства, а відтак і не міг видавати будь-які довіреності будь-яким фізичним особам, у тому числі і ОСОБА_2 З посиланням на порушення ст.ст. 203, 215 ЦК України, позивач просить визнати даний правочин (довіреність) недійсним ( а.с.3-6).

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2016 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Тахтаївський граніт» задоволенні.

Визнано недійсним односторонній правочин у формі довіреності № 12 від 03 березня 2011 року, виданій ОСОБА_3, як директором товариства з обмеженою відповідальністю «Тахтаївський граніт», ОСОБА_2 на представництво інтересів цього товариства у судах.

Також вирішено питання щодо судових витрат (а.с.59-61).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с. 64-69).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що існує довіреність від 03 березня 2011 року видана ТОВ «Тахтаївський граніт» в особі директора ОСОБА_3, якою уповноважено ОСОБА_2 на представництво інтересів цього товариства у судах (а.с. 16). Згідно з протоколом загальних зборів засновників ТОВ «Тахтаївський граніт» від 12 березня 2011 року, у цей день прийнято рішення про призначення з 14 березня 2011 року ОСОБА_3 на посаду директора цього товариства (а.с. 9). Відповідно до наказу № 8 від 22 березня 2011 року директора ТОВ «Тахтаївський граніт» ОСОБА_5, новим директором цього товариства призначено ОСОБА_3 (а.с. 10). Відповідно до копію витягу з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців станом на 03.03.2011 року ОСОБА_3 не був керівником ТОВ «Тахтаївський граніт» (а.с. 12-13).

Тобто на час видання довіреності ОСОБА_3 не був керівником підприємства, а отже не міг її видавати та підписувати.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що станом на 03 березня 2011 року ОСОБА_3 не був директором ТОВ «Тахтаївський граніт», а отже не міг вчиняти будь-які правочини в інтересах цього товариства, що відповідно до вимог ст.. ст. 202, 203, 215 є підставою для визнання даного спірного правочину (довіреності) недійсним.

Колегія суддів погоджується з висновками суду 1 інстанції, оскільки вони є обґрунтованими та відповідають вимогам закону.

Так, згідно з положеннями п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ст. 203 ЦК України, для чинності правочину, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 237 ЦК України представництво - це є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Відповідно ч.3 ст. 42 ЦПК України, довіреність від імені юридичної особи видається за підписом посадової особи, уповноваженої на це законом, статутом або положенням, з прикладанням печатки юридичної особи.

Як вбачається зі справи на день видання спірного правочину (довіреності) ОСОБА_3 не був особою уповноваженою на підписання довіреності, відповідно було відсутнє волевиявлення та спрямованість на реальне настання правових наслідків щодо підприємства, обумовлених спірним правочином, що відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України є підставою недійсності правочину, не зважаючи на відсутність у сторін його оригіналу, оскільки його наявність вони не заперечували та зазначили, що його оригінал був вилучений правоохоронними органами.

Твердження апелянта, що при датуванні довіреності була допущена технічна помилка, є його особистим припущенням і не є підставою для скасування рішення суду.

Посилання апелянта на те, що судові рішення по справам, в яких вона приймала участь на підставі спірної довіреності, як представник підприємства набрали чинності, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки дані обставини не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав визнання правочину недійсним.

Крім того, апелянт не заперечує того факту, що на дату зазначену у спірній довіреності ОСОБА_3 не був керівником підприємства і взагалі на ньому не працював.

Щодо порушення на думку апелянта правил підсудності при розгляді справи, то колегія суддів вважає дані доводи не обґрунтованими, оскільки майнові вимоги до підприємства по даній справі відсутні.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: