Справа №339/37/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2016 року м. Болехів Болехівський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді: Сметанюка В.Б.,

з участю секретарів: Стельмах М.Ю., Ганчар Л.В.,

позивача: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Болехові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Євролізинг Україна" про захист прав споживача та застосування наслідків нікчемного правочину, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з метою придбання автомобіля Toyota Gorollf Business 2014року випуску за ціною 220 000 грн,. ним було сплачено 110 000грн. Однак, під час підписання договору № д01469 фінансового лізингу з ТОВ "Євролізинг Україна" йому стало відомо, що вартість автомобіля вказана 366 950 грн. рік випуску 2015. Просить стягнути з відповідача на його користь сплачені як авансовий платіж на рахунок ТОВ "Євролізинг України" 110 000 грн. за нікчемним договором фінансового лізингу № д 01469 від 09.12.2015р. та 10 000 грн. моральної шкоди.

В судовому засіданні позивач підтримав позовну заяву в повному обсязі, та просив суд її задовольнити. Також подав заяву про зменшення позовних вимог просив стягнути з відповідача сплачені кошти за нікчемним договором фінансового лізингу.

Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причин неявки суду не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Згідно із ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 77, 169, 224 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних у ній даних і доказів, так як у суду є достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, а позивач не заперечує проти такого розгляду.

Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов у зменшеному вигляді підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 09.12.2015р. було укладено між з TOB «Євролізинг Україна» договір № д 01469 фінансового лізингу з додатками за наступних обставин (а.с. 4-9).

Предметом лізингу є автомобіль марки Toyota Gorollf Business 2015року вартістю 366950грн.

У той же день на виконання умов договору позивач ОСОБА_1 сплатив на користь відповідача 09 грудня 2015р. 110000грн. - авансовий платіж (а.с.12), який просить стягнути із відповідача.

Через декілька днів представник відповідача в телефонному режимі повідомив позивача, що надати останньому домовлений автомобіль не можуть, оскільки є інші претенденти.

У березні та квітні 2016 року позивач звертався до відповідача з проханням припинити дію укладеного договору та повернути суму сплаченого авансового платежу, оскільки відповідач зобов'язання з придбання автомобіля не виконав (а.с.37, 49-51). Однак, відповідач не надав відповіді на звернення ОСОБА_1 та не повернув кошти.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим, може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень договору або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону).

Зі змісту договору випливає, порушення принципу добросовісності положень договору, які істотно обмежують права лізингоодержувача на розірвання договору, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін умови договору про неповернення адміністративного платежу у випадку розірвання договору.

Відповідно до п. 1.4 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

Згідно додатку №2 (специфікація) до договору предмет лізингу не визначений: відсутні технічні та індивідуальні характеристики транспортного засобу, рік його випуску, продавець (постачальник), ціна у грошовій одиниці України, тощо.

Вказані положення договору містять односторонню відповідальність лізингоодержувача за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо, бо визначено, що за вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

Таким чином, умови договору суттєво обмежують права позивача, як споживача та звужують обов'язки відповідача, що в свою чергу тягне за собою виключення його відповідальності за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі товару.

За змістом ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Окрім того, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Суду не надано доказів, що у відповідача наявна ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2766цс15.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності до нікчемного правочину.

В судовому засіданні встановлено, що підтверджено матеріалами справи та показами свідків ОСОБА_2, ОСОБА_3, що договір фінансового лізингу №д01469 від 09.12.2015року не був нотаріально поосівідений, тому він є нікчемним.

Отже, суд дійшов висновку про те, що до оспорюванього догову можуть бути застосовані лише наслідки недійсності правочину.

Оскільки предмет лізингу позивачу не передавався, то з відповідача слід стягнути на користь позивача усі сплачені кошти відповідачу на виконання цього договору.

Так, позивач сплатив відповідачу 09.12.2015року 110 000 гривень, що підтверджується банківською квитанцією (а.с.12), тому ця сума повинна бути стягнена з відповідача на користь позивача.

Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Будь-яких доказів, які б спростовували заявлені вимоги позивача відповідачем не представлено суду.

Тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення коштів сплачених за нікчемним договором фінансового лізингу №д01469 від 09.12.2015 р. підлягають до задоволення. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 84-88 ЦПК України.

На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 203, 204, 215, 220, 799 ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг», керуючись ст.ст. 84, 88, 213-215, 218, 224-226 ЦПК України суд,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги у зменшеному вигляді ОСОБА_1 до ТОВ "Євролізинг Україна" про захист прав споживача та застосування наслідків нікчемного правочину задоволити.

Стягнути з ТОВ "Євролізинг Україна" () на користь ОСОБА_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_1, Болехівської міської ради Івано-Франківської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, грошові кошти в сумі 110 000 (сто десять тисяч) гривень.

Стягнути з ТОВ "Євролізинг Україна" () на користь держави (одержувач УДКСУ у Долинському районі (м. Болехів), код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37964129, банк одержувача ГУДКСУ в Івано-Франківській області, МФО 836014, номер рахунку 0008, код ЄДРПОУ Болехівського міського суду 23925410, код класифікації доходів 22030001) - 1100 (одну тисячу сто) грн. судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Болехівський міський суд шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя В.Б. Сметанюк

18 квітня 2016 року