У х в а л а

іменем україни

13 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк», третя особа - ОСОБА_5, про припинення зобов'язання

та зустрічним позовом публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання недійсним удаваного правочину,

за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 30 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив припинити його зобов'язання перед Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») за кредитним договором від 18 квітня 2008 року № 129/08 та додаткових угод до нього в частині заборгованості за кредитом у розмірі 16 282,66 доларів США.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 18 квітня 2008 року між ним та ПАТ «ВіЕйБі Банк» було укладено вказаний вище кредитний договір про надання кредитних коштів в сумі 100 000,00 доларів США терміном до 18 квітня 2018 року.

Також вказував, що на підставі договору про відступлення права вимоги від 06 жовтня 2014 року ОСОБА_5 передав йому право вимоги за договором банківського вкладу на суму 16 000,00 доларів США, укладеним з ПАТ «ВіЕйБі Банк».

Позивач зазначав, що ним 10 листопада 2014 року було подано заяву про припинення банківського вкладу, закрито рахунки та доручено банку перерахувати залишок коштів на його поточний рахунок та зарахувати їх в повному обсязі на дострокове погашення його кредитних зобов'язань.

Посилаючись на те, що банком його доручення про перерахування коштів не виконано, та враховуючи вимоги ст. 606 ЦК України, ОСОБА_3 просив позов задовольнити.

У квітні 2015 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» звернулось до суду із зустрічною позовною заявою, у якій просило визнати недійсним договір про відступлення права вимоги, укладений 06 жовтня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, як удаваний правочин, який по суті є договором факторингу, спрямованим на припинення зобов'язань ОСОБА_3 перед ПАТ «ВіЕйБі Банк» за кредитним договором від 18 квітня 2008 року № 129/08.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 червня 2015 року первинний позов задоволено.

У зв'язку з поєднанням боржника і кредитора в одній особі зобов'язання ОСОБА_3 перед ПАТ «ВіЕйБі Банк» за кредитним договором від 18 квітня 2008 року № 129/08 та додаткових угод до нього в частині заборгованості за кредитним договором у розмірі 16 282,66 дол. США визнано припиненим з 10 листопада 2014 року.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 30 вересня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ «ВіЕйБі Банк» задоволено частково, рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 червня 2015 року в частині задоволення первинного позову та вирішення судових витрат скасовано.

У задоволенні первісного позову відмовлено.

У іншій частині рішення залишено без змін.

Стягнуто зі ОСОБА_3 в дохід держави 1 721 грн 89 коп. судового збору за апеляційний розгляд справи.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду в частині вирішення питання про розподіл судових витрат і ухвалити нове рішення, яким витрати зі сплати судового збору компенсувати за рахунок держави.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Рішення суду апеляційної інстанції оскаржується лише в частині вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому в іншій частині на предмет законності і обґрунтованості судом касаційної інстанції не переглядається.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції задовольняючи первинний позов, виходив з того, у правовідносинах, які виникли між банком та ОСОБА_3, відбулося поєднання боржника і кредитора в грошовому зобов'язанні, а тому дійшов висновку про наявність підстав для зобов'язання банку здійснити списання грошових коштів з депозитних рахунків строкового банківського вкладу на направити їх на погашення поточної заборгованості за кредитним договором. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив з того, що відступлення права вимоги було здійснено на підставі договору, який не суперечить положенням ст. ст. 512-516 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_3 та стягнення з тимчасової адміністрації ПАТ «ВіЕйБі Банку» судового збору та відмовляючи у задоволенні прозову в цій частині, апеляційний суд виходив з того, що у правовідносинах сторін не відбулося збігу та поєднання боржника і кредитора в одній особі в розумінні ст. 606 ЦК України. В іншій частині вирішення позовних вимог апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції. При цьому, враховуючи, що банк звільнений від сплати судового збору на підставі п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» в редакції, чинній на час подачі апеляційної скарги, дійшов висновку про стягнення зі ОСОБА_3 в дохід держави судового збору за апеляційний розгляд справи відповідно до задоволених апеляційним судом вимог майнового характеру.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що рішення суду апеляційної інстанції в частині розподілу судових витрат ухвалене із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, права споживачів, а також механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів урегульовані Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 3 ст. 22 вказаного Закону споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Звертаючись до суду з указаною позовною заявою, ОСОБА_3 посилався на ст. ст. 512, 606, 1058, 1075 ЦК України та зазначав, що у правовідносинах, які виникли між ним та банком, відбулося поєднання в його особі боржника і кредитора банку в грошовому зобов'язанні, у зв'язку із чим його зобов'язання перед банком вважаються частково виконаними на підставі доручення про перерахування коштів. При цьому заявником було сплачено судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 243 грн 60 коп. (а. с. 1, 2).

Проте у касаційній скарзі заявник посилається на те, що грошові кошти за вказаним вище кредитним договором були видані йому на споживчі потреби, а тому на нього розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів», а на підставі ст. 22 вказаного Закону він звільнений від сплати судового збору.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що посилання ОСОБА_3 на Закон України «Про захист прав споживачів» є безпідставними, оскільки чинним законодавством передбачено, що цей Закон регулює договірні відносини у сфері фінансово-кредитних послуг лише перед укладенням договору, тобто після укладення договору, відносини між банком та клієнтом регулюються цивільним законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком, а тому посилання заявника на те, що дана категорія справи підпадає під дію ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», є помилковими.

Враховуючи предмет та підстави первинного позову, а також з огляду на те, що ОСОБА_3 не посилався на Закон України «Про захист прав споживачів» як на підставу для задоволення позову, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного суду, що позивач за первинним позовом не звільнений від сплати судового збору.

За вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав, однак із матеріалів справи вбачається, що у даному випадку позов подано не в рамках Закону України «Про захист прав споживачів», а в рамках договірних зобов'язань між сторонами у справі з підстав, встановлених ст. 606 ЦК України.

Таким чином, враховуючи, що відповідач за первісним позовом (ПАТ «ВіЕйБі Банк») був звільнений від сплати судового збору, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення зі ОСОБА_3 судового збору у розмірі 1 721 грн 89 коп. відповідно до задоволених апеляційним судом вимог майнового характеру в межах розгляду первинного позову.

З огляду на вказане колегія суддів суду касаційної інстанції не вбачає підстав для скасування рішення апеляційного суду в частині вирішення розподілу судових витрат.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_3, подану представником ОСОБА_6, відхилити.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 30 вересня 2015 року в частині розподілу судових витрат залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.М. Коротун

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана