У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоСитнік О.М.,
суддів: Завгородньої І.М., Парінової І.К.,
Карпенко С.О. Ткачука О.С.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про виділ в натурі частки нерухомого майна, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 01 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що 29 грудня 1987 року він та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб.

За час спільного проживання сторонами набуто майно, а саме: житловий будинок по АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки площею 0,105 га і 0,07 га на території Гаї-Шевченківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області.

На підставі договорів дарування від 26 квітня 2006 року позивач подарував ОСОБА_7 1/2 частини зазначених земельних ділянок та будинку. Однак вважав, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 вересня 2011 року встановлено, що насправді сторони вчинили договори поділу спільного сумісного майна подружжя, і договори дарування є удаваними.

Тому вважав, що має право на виділ у натурі належних йому 1/2 частини житлового будинку та земельних ділянок на підставі висновку експертного дослідження. Просив позов задовольнити.

Справа переглядалася судами неодноразово.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 травня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 01 жовтня 2015 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 травня 2014 року скасовано, позов задоволено. Виділено в натурі у приватну власність ОСОБА_6 як одному з співвласників 1/2 частини житлового будинку, надвірних будівель та споруд по АДРЕСА_1 згідно з варіантом № 2 висновку будівельно-технічної експертизи від 29 січня 2014 року № 5490/13-22, а саме:

1-1 коридор площею 14,9 кв. м вартістю 57 510 грн;

1-2 коридор площею 14,2 кв. м вартістю 54 808 грн;

1-3 житлову кімнату площею 13 кв. м вартістю 50 176 грн;

1-4 житлову кімнату площею 25,4 кв. м вартістю 98 037 грн;

1-5 кухню площею 14,6 кв. м вартістю 56 352 грн;

1-6 коридор площею 1,3 кв. м вартістю 5 018 грн;

1-7 роздягальна площею 1,7 кв. м вартістю 6 562 грн;

1-8 умивальник площею 2,4 кв. м вартістю 9 263 грн;

1-9 вхід в підвал площею 3,8 кв. м вартістю 14 666 грн;

ІІІ підвал площею 11,6 кв. м вартістю 35 818 грн;

ІV гараж площею 25,6 кв. м вартістю 79 047 грн;

ІХ підвал площею 2 кв. м вартістю 5 404 грн;

СХ сходи вартістю 6 311 грн;

Б хлів-літня кухня вартістю 103 959 грн;

Пд підвал вартістю 10 836 грн;

В Вбиральня вартістю 5 478 грн;

1 хвіртка вартістю 2 382 грн;

2 ворота вартістю 4 882 грн;

3-4 огорожа 17,5 м/п вартістю 6 194 грн;

5 огорожа вартістю 2 501 грн;

І 1/2 відмостки вартістю 2 739 грн;

разом - 617 943 грн.

Виділено в натурі у приватну власність ОСОБА_8 як другому з співвласників 1/2 частини житлового будинку, надвірних будівель та споруд по АДРЕСА_1 згідно з варіантом № 2 висновку будівельно-технічної експертизи від 29 січня 2014 року № 5490/13-22, а саме:

2-1 коридор площею 18,4 кв. м вартістю 71 019 грн;

2-2 житлову кімнату площею 18,7 кв. м вартістю 72 177 грн;

2-3 житлову кімнату площею 19,5 кв. м вартістю 75 265 грн;

2-4 житлову кімнату площею 14,5 кв. м вартістю 55 965 грн;

2-5 санвузол площею 5,3 кв. м вартістю 20 457 грн;

2-6 кладову площею 0,7 кв. м вартістю 2 702 грн;

2-7 житлову кімнату площею 14,9 кв. м вартістю 57 510 грн;

І підвал площею 11,5 кв. м вартістю 31 071 грн;

ІІ коридор площею 17,9 кв. м вартістю 55 271 грн;

V кладову площею 5 кв. м вартістю 15 439 грн;

VІ котельня площею 9,6 кв. м вартістю 29 643 грн;

VІІ санвузол площею 5,3 кв. м вартістю 16 365 грн;

VІІ підвал площею 14,8 кв. м вартістю 39 986 грн;

Бал. балкон вартістю 1 786 грн;

3-4 огорожа площею 72 м/п вартістю 25 482 грн;

І 1/2 відмостки вартістю 2 739 грн;

разом − 572 877 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 грошову компенсацію за нерівність часток між ідеальними та реальними частинами у розмірі 22 533 грн. Виділено ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у натурі у спільну власність, згідно з варіантом № 1, вказаному у додатку 1 від 29 січня 2014 року № 5489/13-22 висновку земельно-технічної експертизи, земельну ділянку площею 242 кв. м. Виділено ОСОБА_6 у натурі у приватну власність, згідно з варіантом № 1, вказаному у додатку 1 від 29 січня 2014 року № 5489/13-22 висновку земельно-технічної експертизи, як першому співвласнику земельні ділянки площею 405 кв. м та 350 кв. м. Виділено ОСОБА_7 у натурі у приватну власність, згідно з варіантом № 1, вказаному у додатку 1 від 29 січня 2014 року № 5489/13-22 висновку земельно-технічної експертизи, як другому співвласнику земельні ділянки площею 405 кв. м та 350 кв. м. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга має бути задоволена частково.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції керувався тим, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що договори дарування від 26 квітня 2006 року підписані для приховання інших правочинів - про поділ спільного майна, у зв'язку з чим позивач має право претендувати на виділ йому у натурі лише ј частини житлового будинку та земельних ділянок, а відповідачці ОСОБА_7 після такого поділу належить ѕ частини зазначеного майна. Позивачем відповідних позивних вимог не заявлено і експертиза про виділ таким чином нерухомого майна не проводилася.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, апеляційний суд керувався тим, що між сторонами не відбулося договору дарування, ОСОБА_6 був зазначений титульним власником у правовстановлюючих документах на спільно нажите за час шлюбу майно подружжя, тобто, подарувавши у 2006 році 1/2 частини майна він, таким чином, провів добровільний поділ майна подружжя, визнавши за дружиною право на Ѕ частини майна, що встановлено рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 вересня 2011 року. Виділ майна на підставі варіанту № 2 висновку будівельно-технічної експертизи від 29 січня 2014 року № 5490/13-22 відповідає інтересам сторін.

Із такими висновками апеляційного суду погодитися не можна з огляду на наступне.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги апеляційним судом не дотримано.

Судами встановлено, що 29 грудня 1987 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб (а. с. 4).

Відповідно до свідоцтва на право приватної власності від 21 січня 2005 року, виданого на підставі рішення виконкому Гаї-Шевченківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 26 листопада 2004 року № 105, ОСОБА_6 належав житловий будинок по АДРЕСА_1 (а. с. 8).

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого 04 листопада 1999 року Гаї-Шевченківською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області на підставі договору купівлі-продажу від 23 вересня 1999 року, позивачу належала земельна ділянка 0,07 га, що знаходиться на території Гаї-Шевченківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області (а. с. 9).

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданим 29 березня 2005 року Гаї-Шевченківською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області на підставі рішення сесії Гаї-Шевченківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 08 жовтня 2004 року № 133, позивачу належала земельна ділянка 0,105 га, що знаходиться на території Гаї-Шевченківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області (а. с. 10).

Згідно зі ст. 22 КпШтС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У ч. 1 ст. 64 СК України визначено, що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Виходячи з презумпції рівності часток подружжя у спільній сумісній власності спірні житловий будинок та земельна ділянка площею 0,07 га належали сторонам на праві спільної сумісної власності у рівних частинах кожному, тобто по 1/2.

На підставі договорів дарування від 26 квітня 2006 року ОСОБА_6 подарував ОСОБА_7 свою 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 та свою 1/2 частини земельних ділянок площею 0,105 га і 0,07 га на території Гаї-Шевченківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області (а. с. 5, 6).

Вважаючи вказані договору дарування такими, що вчинені під впливом помилки, ОСОБА_6 у серні 2001 року звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 229 ЦК України.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 вересня 2011 року у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання правочинів, учинених під впливом помилки, недійсними, відмовлено (а. с. 15, 16).

Вважаючи, що зазначеним рішенням встановлено удаваність договорів дарування від 26 квітня 2006 року з метою приховання інших правочинів - про поділ спільного майна подружжя, апеляційний суд не врахував, що у даному випадку позов заявлено з інших підстав, а саме передбачених ст. 229 ЦК України щодо правових наслідків правочину, вчиненого під впливом помилки, тому суд в силу вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України мав розглядати справу у межах заявлених позивачем вимог і не міг встановлювати обставини, що виходять за меж таких вимог.

З позовом про визнання договору дарування недійсним з інших підстав ОСОБА_6 не звертався.

Крім того, договори дарування від 26 квітня 2006 року у встановленому законом порядку недійсними не визнавалися і відповідно до ст. 204 ЦК України є правомірними.

Разом з тим суди не звернули увагу, що земельна ділянка площею 0,105 га хоча і набута ОСОБА_6 за час шлюбу, але на реалізацію права на приватизацію (безоплатне набуття у власність) земельної ділянки і вказана земельна ділянка була його особистою власністю відповідно до ст. 57 СК України, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин. Тому після відчуження Ѕ частини зазначеної земельної ділянки у власності ОСОБА_6 залишилася інша Ѕ частини земельної ділянки.

Однак при розгляді справи перед експертом не ставилося питання про можливість виділення у натурі ОСОБА_6 Ѕ частини земельної ділянки площею 0,105 га за умови, що житловий будинок та інша земельна ділянка площею 0,07 га є особистою власністю ОСОБА_7

На вказані обставини апеляційний суд уваги не звернув, не встановив повно, всебічно та обґрунтовано обставини справи, не визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, тому рішення апеляційного суду має бути скасовано з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 343, 344, 345, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 01 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.М. Ситнік
Судді: І.М. Завгородня
С.О. Карпенко
І.К. Парінова
О.С. Ткачук