Справа № 466/5981/14 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/783/236/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Тропак О.В.

секретаря Бохонко І.Є.

з участю представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 червня 2015 року та на додаткове рішення цього ж суду від 25 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,-

встановила:

В серпні 2014 року позивач ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 20.09.2012 року уклав договір позики з ОСОБА_3 у формі боргової розписки. За умовами вказаного договору позивач передав відповідачу 60000,00 дол. США під 2% місячних, які останній зобов»язувався повернути до 20.09.2013 року.

Однак, у вказаний термін ОСОБА_3 свої зобов»язання не виконав, отримані кошти не повернув.

З врахуванням заяв про збільшення позовних вимог просив стягнути з відповідача загальну суму заборгованості 4248511,65 грн., з яких 98400 дол. США, що еквівалентно 2072185,92 грн. сума позики та відсотки, 1593718.19 грн. інфляційні нарахування на суму боргу, 582607,54 грн. пеня.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 30 червня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 суму боргу за договором позики в розмірі 60000 дол. США, що станом на 15.06.2015 року еквівалентно за офіційним курсом НБУ 1263600 грн.; суму боргу по відсотках, що становить 41400 дол. США та еквівалентно на 15.06.2015 року 871884 грн., судові витрати, а в загальному 2139159 грн. 80 коп.

В решті вимог відмовлено за безпідставністю.

Додатковим рішенням цього ж суду від 25 грудня 2015 року вимоги ОСОБА_5 щодо стягнення пені задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 пеню в розмірі 100000 грн.

Ухвалою судового засідання від 25 грудня 2015 року виправлено описку у тексті рішення суду, вказавши у мотивувальній частині, що нарахування по відсоткам за період з 20.09.2014 року по 30.06.2015 року становить 18% або 10800 доларів США.

Рішення оскаржив відповідач ОСОБА_3, з оскаржуваним рішенням не погоджується, вважає його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд, розглядаючи справу, вийшов за межі позовних вимог, оскільки при визначенні суми, що підлягає стягненню врахував 3% річних, про стягнення яких в позовній заяві позивач не вказував, відтак суд безпідставно стягнув 3% річних за період з 20 вересня 2013 року по 15 червня 2015 року, що складає 3720 доларів США та еквівалентно 68833,50 грн.

Окрім цього, суд першої інстанції жодним чином не обґрунтував у мотивувальній частині підставність чи безпідставність позовної вимоги про стягнення пені в розмірі 582607,54 грн.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 червня 2015 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення відповідач ОСОБА_3 зазначає, що стягуючи пеню, суд у додатковому рішенні не покликався ні на положення договору позики, ні на норми законодавства, які дають правові підстави для стягнення пені з відповідача.

Відповідальність за невиконання зобов»язання у виді пені розпискою, яка є підтвердженням укладення договору позики, не передбачена.

Крім цього, нормами цивільного законодавства такий вид відповідальності за невиконання чи неналежне виконання договору позики, теж не визначений, відповідно стягнення пені за невиконання договору позики є неправомірним.

Також, на думку апелянта, суд першої інстанції, визначаючи період, за який слід провести нарахування по відсотках, вийшов за межі позовних вимог, оскільки в ухвалі про виправлення описки суд вказав період нарахування по відсотках з 20.09.2014 року по 30.06.2015 року, при цьому позивач 15.06.2015 року подав розрахунок заборгованості за договором позики від 20.09.2012 року станом на 15 червня 2015 року.

Просить скасувати додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 грудня 2015 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 на підтримання доводів скарг, а також пояснення представника позивача ОСОБА_2 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, а також вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають до задоволення частково виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги районний суд виходив з того, що між сторонами існували договірні відносини щодо позики грошових коштів в сумі 60000 дол. США, однак відповідач ОСОБА_3 жодних коштів не повернув, добровільно не бажає виконувати зобов»язання, строк дії договору сплив, а тому стягнув з відповідача суму основного боргу 60000 дол. США, що еквівалентно 1263600 грн., а також нарахування по відсотках за період часу з 20.09.2012 року по 20.09.2013 року, що складає 24% в сумі 14400 дол. США, за період з 20.09.2013 року по 20.09.2014 року з врахуванням 3% річних, що становить 27% або 16200 дол. США, за період з 20.09.2014 року по 30.06.2015 року 18% або 10800 дол. США, при цьому загальна сума відсотків складає 41400 дол. США, що еквівалентно 871884 грн., а разом із основною сумою боргу 2135484 грн.

В свою чергу, суд відмовив у задоволенні позовної вимоги про стягнення інфляційних нарахувань, оскільки нарахування кредитором на валютний кредит інфляційних втрат є порушенням прав боржника.

Задовольняючи частково позовну вимогу про стягнення пені, суд першої інстанції у додатковому рішенні від 25.12.2015 року вказав, що згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України у разі порушення стороною договору свої грошових зобов»язань, чинне законодавство не виключає можливості одночасного стягнення з боржника пені (ч. 3 ст. 549 ЦК України), індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми, відтак врахувавши стан здоров»я відповідача ОСОБА_3стягнув з останнього в користь позивача 100000 грн. пені.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується із такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно із ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено та стверджується матеріалами справи, що 20.09.2012 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 отримав у ОСОБА_5 60000 дол. США на один рік із сплатою 2% місячних, що підтверджується написаною власноручно відповідачем розпискою (а.с. 8).

Суд першої інстанції вірно відкинув доводи відповідача ОСОБА_3 про те, що він не складав та не підписував розписку від 20.09.2012 року, оскільки відповідно до висновку № 720 судової почеркознавчої експерти від 18.05.2015 року, рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_3 на розписці із датою складання 20.09.2012 року, виконаний ОСОБА_3 (а.с. 103-106).

Згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Оскільки відповідач не виконав взятих на себе зобов"язань, не повернув борг у визначений термін, тому суд обґрунтовано стягнув з відповідача ОСОБА_3 в користь позивача ОСОБА_6 60000 дол. США суми боргу.

Колегія суддів не бере до уваги пояснення відповідача та його представника про те, що його син ОСОБА_7 повернув суму позики ОСОБА_5, оскільки на підтвердження своїх пояснень відповідач не надав жодних доказів, зокрема розписки про одержання виконання зобов"язання, яка передбачена приписами ст. 545 ЦК України.

Разом з тим, відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Як зазначено вище, у договорі позики сторони передбачили, що позичальник сплачує позикодавцеві 2% місячних за користування отриманими коштами, при цьому терміни сплати сторони не передбачили, відтак проценти необхідно оплачувати щомісяця до дня повернення позики.

Проводячи розрахунок суми заборгованості за процентами, суд першої інстанції за період з 20.09.2013 року по 20.09.2014 року провів нарахування відсотків із врахуванням додатково 3% річних, при цьому, що така умова про збільшення відсоткової ставки не була передбачена договором позики.

Разом з тим, у мотивах такого розрахунку суд покликався на ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка передбачає обов»язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором чи законом.

Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільній справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки у позовній заяві не було вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних від простроченої суми, відповідно, суд першої інстанції, з порушенням принципу диспозитивності, вийшов за межі позовних вимог та стягнув з відповідача суму коштів з розрахунку 3% річних за період з 20.09.2013 року по 20.09.2014 року.

Відтак, рішення суду першої інстанції в цій частині необхідно змінити, зменшити розмір заборгованості на суму 3% річних за період з 20.09.2013 року по 20.09.2014 року, яка складає 1800 дол. США, що еквівалентно 37905,84 грн., а також зменшити розмір судового збору, який необхідно стягнути пропорційно до задоволених позовних вимог.

Що стосується доводів апелянта в частині незгоди із постановленим додатковим рішення про стягнення в користь позивача 100000 грн. пені, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу (ч.1 ст.1050 ЦК).

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У випадку, якщо позикодавець має намір стягнути з позичальника пеню, він повинен пересвідчитися стосовно наявності в договорі позики, або в розписці пунктів де передбачено стягнення пені вразі невиконня боржником зобов»язань за договором. В разі відсутності таких домовленостей, позикодавець не може претендувати на стягнення цього виду неустойки.

Як зазначено вище, договір позики від 20.09.2012 року не містить умови, які б передбачали можливість стягнення пені в разі невиконання боржником зобов»язань за договором, відтак, додаткове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення 582607,54 грн. пені.

В свою чергу, оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат не оскаржується, тому апеляційним судом за правилами ст. 303 ЦПК України не перевіряється.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 червня 2015 року змінити, зменшити розмір заборгованості, який необхідно стягнути з відповідача.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 суму основного боргу за договором позики від 20 вересня 2012 року в розмірі 60000 дол. США, що станом на 15.06.2015 року еквівалентно за офіційним курсом НБУ 1263600 грн., а також 39600 дол. США боргу по процентах, що еквівалентно на 15.06.2015 року 833928,48 грн., а загалом 2097528 (два мільйони дев»яносто сім тисяч п»ятсот двадцять вісім) грн. 40 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 1790,46 грн. судових витрат.

Врешті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 грудня 2015 року скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 582607,54 грн. пені.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

ОСОБА_8