Справа № 381/1733/16-ц Головуючий у І інстанції Осаулова Н. А.
Провадження № 22-ц/780/6466/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 08.12.2016
УХВАЛА

Іменем України

08 грудня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі :

головуючого судді Білоконь О.В.,

суддів: Верланова С.М., Савченка С.І.,

при секретарі Волинець Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26 жовтня 2016 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві , -

встановила:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 звернувся до суду, посилаючись на таке.

25 вересня 2015 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 48834073 за виконавчим листом, виданим Фастівським міськайсудом Київської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Девелопмент Констракшн Холдінг» 303 402,88 грн. без визначення строку для добровільного виконання рішення суду.

4 березня 2016 року в межах цього виконавчого провадження державний виконавець виніс постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

При цьому, на думку заявника, державним виконавцем порушено вимоги ч.2 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки оскаржувану постанову було винесено до закінчення строку для самостійного виконання постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 25 вересня 2015 року.

Зазначав, що державний виконавець позбавив його можливості добровільно виконати рішення суду, без доказів про отримання постанови про відкриття провадження винесено постанову про накладення арешту на майно скаржника, у звязку з чим дії державного виконавця є незаконними.

Скаржник просив суд визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04 березня 2016 року у виконавчому провадженні № 48834073.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26 жовтня 2016 року скаргу залишено без задоволення.

Не погоджуючись з даною ухвалою, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою задовольнити його скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, а саме ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, апелянт вказав, що державний виконавець порушив вимоги ч.1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження, не надіславши йому оскаржувану постанову.

Суд, зясувавши обставини та перевіривши їх доказами у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно з ч.2 ст. 387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи.

Як встановлено судом першої інстанції, у справі №22-ц/780/6308/2013 Фастівський міськрайонний суд Київської області 18 вересня 2015 року видав виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Девелопмент Констракшн Холдінг» 303 402,88 грн.

25 вересня 2015 року, на підставі заяви стягувача, старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції в м. Києві ОСОБА_4 винесла постанову про відкриття виконавчого провадження №48834073 з виконання вказаного виконавчого листа (а.с.7).

4 березня 2016 року в межах цього виконавчого провадження старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції в м.Києві ОСОБА_5 винесла постанову про арешт майна ОСОБА_2 та оголошення заборони на його відчуження (а.с.8).

Ці обставини підтверджені письмовими матеріалами справи і сторонами не оспорюються.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що дії виконавця по накладення арешту на майно боржника не спричиняли порушення прав ОСОБА_2 як боржника за виконавчим провадженням. Оскільки останній достовірно знав про відкриття виконавчого провадження та протягом значного проміжку часу не вживав заходи до його добровільного виконання.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 124 Конституції України, ч.1 ст. 14 ЦПК України судові рішення є обов»язковими до виконання на усій території України.

Відповідно до положень ч.1, 2 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, яка існувала на час винесення оспорюваної постанови про арешт, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення та може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Відповідно до змісту ч.2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» у постанові про відкриття виконавчого провадження державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до 7 днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження №48834073 від 25 вересня 2015 року не містить визначення строку для добровільного виконання рішення суду боржнику (а.с.7).

Однак про те, що він є боржником у виконавчому провадженні №48834073 і має обов»язок сплатити на користь стягувача грошові кошти, ОСОБА_2 стало відомо 09 листопада 2015 року, і 19 листопада 2015 року останній оскаржував постанову про вчинення виконавчих дій.

В період з 19 листопада 2015 року по 4 березеня 2016 року ОСОБА_2 не виконав свого обов»язку, передбаченого ст. 124 Конституції України, і добровільного рішення суду не виконав.

Формальне недотримання державним виконавцем вимог закону щодо не зазначення строку на добровільне виконання рішення суду у постанові про відкриття виконавчого провадження не є підставою для визнання дій державного виконавця по примусовому виконанню судового рішення неправомірними. Заявник має довести, що в результаті таких дій порушені його права.

Судом не встановлено при розгляду даної скарги, яким чином накладення арешту на майно боржника 4 березня 2015 року спричинило порушення прав ОСОБА_2 як боржника за виконавчим провадженням.

Отже, накладення арешту на майно ОСОБА_2 який застосований як спосіб забезпечення реального виконання рішення суду за відсутності даних про добровільне виконання рішення суду поза межами максимального строку для добровільного виконання рішення суду, фактично більш як через 5 місяців з дня відкриття виконавчого провадження, не порушує його прав і законних інтересів як боржника, способом захисту яких є визнання незаконною та скасування постанови про накладення арешту на майно боржника.

За таких обставин доводи апелянта про позбавлення можливості добровільно виконати рішення суду спростовуються матеріалами справи, адже він не був позбавлений права на добровільне виконання рішення в будь-який час з того моменту, коли дізнався про нього.

Про відсутність порушення прав боржника також вказує законодавчо передбачена можливість накладення арешту на майно боржника одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження ( п.3 ч.1, ч.2 ст.25 Закону України «Про виконавче провадження»).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про залишення скарги без задоволення, оскільки дії державного виконавця по накладенню арешту на майно боржника вчинені відповідно до вимог чинного законодавства, законних прав та інтересів боржника не порушують.

Згідно ч.1 п.1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне відхилити скаргу і залишити ухвалу без змін, оскільки судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 313 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді :