Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/2126/16 Головуючий у 1-й інстанції: Андрюшина Л.А.
Є.У.№ 332/2558/15-ц Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

ОСОБА_2,

При секретарі: Бурак А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» (далі Банк) звернувся до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 22 вересня 2008 року між Банком і ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 0, згідно якому останній було надано кредит у сумі 49 000,00 доларів США зі сплатою 16% річних на строк до 21 вересня 2023 р. Того ж дня між Банком, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з кожним окремо були укладені договори поруки №№230010,230011, за якими поручителі зобовязалися відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобовязань, що виникли із кредитного договору, як солідарні з позичальником боржники. Посилаючись на те, що ОСОБА_3 з червня 2014 року не здійснює щомісячні платежі на погашення кредиту, станом на 04.06.2015 року має заборгованість в загальній сумі 36 590,61 доларів США, із яких: 31 294, 90 доларів США кредитна заборгованість; 5 295, 71 доларів США заборгованість зі сплати відсотків, а також 27 373,51 грн. пеня за порушення строків виконання грошового зобовязання, Банк просив на підставі ст.ст.1050 ч.2, 554 ЦК України стягнути з відповідачів солідарно всю суму боргу і відшкодувати судові витрати.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто солідарно зі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 22вересня 2008 року у загальному розмірі 36 590,61 доларів США та пеню у розмірі 27 373,51грн.

Стягнуто солідарно зі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 22 вересня 2008 року у загальному розмірі 36 590,61 доларів США та пеню у розмірі 27 373,51грн.

Стягнуто зі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» судовий збір у розмірі 1218,00грн. з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити Банку в задоволенні позову.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_6, який представляє інтереси скаржника ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 4 серпня 2015 року, копія якої додана до матеріалів справи, підтримав апеляційну скаргу і просив про її задоволення.

Представник позивача в судове засідання не зявився, направив клопотання про відкладення розгляду справи, пославшись на неможливість забезпечити свою явку, проте доказів в обґрунтування поважності причин не явки у судове засідання не надав. Колегія суддів визнала причини неявки представника позивача в засідання апеляційного суду неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи по суті.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно ст. 309 ЦПК України підставами для зміни або скасування рішення суду першої інстанції є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник ОСОБА_3 свої зобовязання за кредитним договором не виконувала, кредит і проценти за користування кредитними коштами у відповідності з графіком погашення кредиту не повертала, а тому з неї і з поручителів як солідарних боржників на користь Банку підлягає достроковому стягненню вся сума боргу, визначена станом на 04.06.2015 року, в загальній сумі 36 590,61 доларів США та пеня у розмірі 27 373,51 грн.

Проте в повній мірі з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст.ст.1054, 1050 ч.2, 554 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до договору або закону.

У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Встановлено, що 22 вересня 2008 року між Банком і ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 0, за умовами якого останній було надано кредит на суму 49 000 доларів США зі сплатою 16,0 % річних зі строком повернення до 21 вересня 2023 року шляхом внесення щомісячних платежів у відповідності до графіка, який є невідємною частиною договору. Строк сплати процентів: з 1 по 10 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані Банком такі проценти (том 1: а.с.6-12).

Того ж дня між Банком, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з кожним окремо були укладені договори поруки №№230010, 230011, за якими останні зобовязалися перед Банком відповідати за невиконання ОСОБА_3 усіх її зобовязань за кредитом як солідарні боржники. Договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє до повного виконання зобовязань за кредитом. Листування між сторонами за цим договором здійснюється шляхом направлення або надання однією стороною відповідних повідомлень (рекомендованих листів) іншій стороні на її адресу, що визначена як адреса для листування у розділі 6 цього договору . Підтвердженням факту відправлення повідомлення є поштова квитанція або інший поштовий документ, що підтверджує факт відправки або вручення або отримання повідомлення (том1:а.с.30-31, 33-35).

Свої зобовязання за кредитним договором ОСОБА_3 виконувала неналежним чином, з червня 2014 року припинила вносити щомісячні платежі, внаслідок чого станом на 04.06.2015 року має заборгованість в загальній сумі 36 590,61 доларів США, , із яких: 31 294,90 доларів США кредитна заборгованість; 5 295,71 доларів США заборгованість зі сплати відсотків, а також 27 373,51 грн. пеня за порушення строків виконання грошового зобовязання (том1: а.с.36-46).

24 березня 2015 року Банк направив ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 досудові вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту, які відповідачами не виконані (том1: а.с.41-47).

Задовольняючи позов Банку, суд першої інстанції виходив із положень ст. ст. 541, 543, 553, 554, 1048 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) і вважав, що поручителі солідарно з боржником відповідають за кредитними зобовязаннями боржника, розмір яких визначений позивачем у відповідності з умовами кредитного договору.

Проте, із змісту резолютивної частини судового рішення вбачається, що суд фактично двічі стягнув суму заборгованості з боржника.

Ухвалюючи рішення про солідарне стягнення з поручителів всієї заборгованості за кредитом, суд першої інстанції допустився порушень вимог ст.559 ч.4 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно із частини четвертої статті 559 цього Кодексу порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

З договорів поруки вбачається, що в них не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного виконання боржником своїх зобов'язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 цього Кодексу, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука це строкове зобов'язання і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

Строк поруки не вважається строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який установили сторони в договорі).

У кредитному договорі строк виконання основного зобов'язання чітко визначений до 21 вересня 2023 року. Разом з тим, умовами договору сторони передбачили строки виконання окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входить до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою стаття 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобовязань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобовязань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.

Крім того, при застосуванні частини 4 статті 559 ЦК України слід ураховувати таке.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті частини четвертої статті 559 ЦК України застосовуються поняття «предявлення вимоги» та «предявлення позову» як умови чинності поруки.

Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку ( який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором вимоги у встановленому законом порядку (ст.122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної давності, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитним договором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст.1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, аналізуючи частину 4 ст.559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинен розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобовязання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Саме таких правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 17 вересня 2014 року по справі № 6-53 цс14, від 23 грудня 2015 року по справі 6-436 цс15.

Крім того, згідно зі ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Оскільки договори поруки укладені кредитором та боржником з кожним із поручителів окремо, підстави для солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором з кредитора та з усіх поручителів відсутні.

За умовами кредитного договору чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 10 числа кожного місяця, а останній платіж боржник повинен був здійснити не пізніше 21 вересня 2023 року, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя щодо щомісячних платежів.

Позичальник припинив вносити щомісячні платежі на погашення кредиту з липня 2014 року.

Вимоги про необхідність сплати наявної на 17 березня 2015 року заборгованості за вказаним кредитним договором протягом 31 календарного дня були надіслані боржнику ОСОБА_3 та поручителям ОСОБА_4 і ОСОБА_5 24 березня 2015 року у відповідності з умовами кредитного договору і договорами поруки, що підтверджується поштовими квитанціями і реєстром рекомендованих відправлень (том1: а.с.54-64).

За таких обставин банк отримав право пред'явити вимогу до поручителів про виконання порушеного зобов'язання боржника зі сплати щомісячних платежів з 10 серпня 2014 року. Щодо дострокового повернення кредиту, починаючи зі спливом 41 календарного дня з дати відправлення позичальнику повідомлення про дострокове погашення кредиту, тобто від 03 травня 2015 року, протягом наступних шести місяців.

Із цим позовом Банк звернулося до суду 19 червня 2015 року, а отже підстави для стягнення з поручителів простроченої заборгованості, що утворилася станом до 19 грудня 2014 року, тобто понад шість місяців до звернення Банку з відповідним позовом до суду, не суд першої інстанції не мав, оскільки порука за щомісячними платежами до 19 грудня 2014 року в силу ч.4 ст.559 ЦК України припинена.

Таким чином, положення частини четвертої статті 559 ЦК України суд застосував неправильно.

Ураховуючи викладене, рішення суду першої інстанції на підставі ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню, а вимоги Банку частковому задоволенню: з позичальника ОСОБА_3 підлягає стягненню прострочена заборгованість за кредитом, визначена станом на 19 грудня 2014 року в загальній сумі 3 999, 38 доларів США, із яких за тілом кредиту 1409,80 доларів США, за відсотками 2 589, 58 доларів США, а також пеня на суму 3 282, 61 грн. Решта заборгованості, що виникла після 19 грудня 2014 року, розмір якої станом на 04 червня 2015 року становить 32 591, 23 долари США, із яких: за тілом кредиту 29 885,10 доларів США, за відсотками 2 706,13 доларів США, а також 24 090,90 грн. пені, нарахована за період з 19 грудня 2014 року по 04 червня 2015 року, підлягає стягненню з божника ОСОБА_3 і поручителів ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з кожного окремо як із солідарних з позичальником ОСОБА_3 боржників.

Вимоги банку про стягнення з поручителів заборгованості за простроченими щомісячними платежами до 19 грудня 2014 року задоволенню не підлягають у звязку з припиненням дії поруки за щомісячними грошовими зобовязаннями в порядку ч.4 ст.559 ЦК України.

Посилання в апеляційній скарзі на неповне з'ясування судом фактичних обставин справи, недоведеність позовних вимог безпідставні. Розмір заборгованості за кредитним договором підтверджується доданою до позовної зави довідкою-розрахунком, виданою посадовою особою Банку, а також випискою із особистого рахунку, в якому відображені всі банківські операції за спірним кредитним договором, які в силу ст.ст.59, 64 ЦПК України являються допустимим доказом у справі (том1а.с.36-46, 186-206).

У передбаченому законом порядку вказані письмові докази відповідачами не спростовані і не оспорені. Доказів в обґрунтування неправильності визначення суми боргу скаржник ОСОБА_5 ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надав, клопотання про їх витребування не заявляв, в чому саме полягає неправильність визначення заборгованості не довів.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що Банком неправильно нарахована заборгованість за відсотками, не заслуговують на увагу, приведений скаржником приблизний розрахунок суми боргу не відповідає умовам кредитного договору.

Доводи апеляційної скарги про безпідставне нарахування Банком пені в іноземній валюті не відповідають фактичним обставинам справи. Як вбачається із розрахунку заборгованості, пеня нарахована Банком в межах річного строку позовної давності в національній валюті в порядку і на умовах, викладених в кредитному договорі.

Вимога Банку про дострокове повернення кредитних коштів і відсотків за наданий кредит у зв'язку із порушенням позичальником умов кредитного договору не являється односторонньою зміною умов кредитного договору і відповідає як умовам кредитного договору, так і ст.1050 ч.2 ЦК України.

Не заслуговують на увагу і доводи скаржника про порушення судом першої інстанції норм ст.169 ЦПК України. Як вбачається із матеріалів справи, про час і місце судового розгляду відповідачі повідомлялися належним чином у відповідності з вимогами ст.ст.73, 76 ЦПК України (том1: а.с.112-116, 121-123, 132-133,139-141,150-160,167-170, 172-173, тощо). Судом першої інстанції вживалися усі передбачені законом заходи до належного повідомлення відповідачів про час і місце розгляду справи, в тому числі шляхом розміщення оголошення у пресі, надання відповідного доручення житлово-експлуатаційній організації вручити повістку адресатам, тощо. Справа неодноразово відкладалася слуханням у зв'язку з тим, що судові повістки поверталися поштою з відміткою «за спливом строку зберігання», що дає підстави для висновку, що відповідачі за отриманням повісток до пошти свідомо не з'являлися. У судове засідання на 10 березня 2016 р., в якому було ухвалене оскаржуване рішення, судові повістки направлялися відповідачам у порядку ч.3 ст.76 ЦПК України через житлово-експлуатаційну організацію КП «Основаніє». Судові повістки повернуті з актами про те, що за адресою проживання відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 двері не відчинили (том 2:а.с.66-84).

Крім того, як вбачається із матеріалів справи позичальник ОСОБА_3 являється рідною донькою скаржника ОСОБА_5, ОСОБА_4 зятем. За офіційними даними адресно-довідкового сектору УДМС України в Запорізькій області станом на 27.06.2015 року зареєстрованим місцем проживання і ОСОБА_3 і скаржника ОСОБА_5 являється квартира АДРЕСА_1 (том1: а.с.88-90).

Зважаючи на те, що про час і місце судового розгляду справи, який відбувався 10 березня 2016 року, ОСОБА_5 був повідомлений у передбаченому законом порядку, що підтверджується розпискою про вручення йому судової повістки (том 2: а.с. 65) у відповідності до ч.3 ст.76 ЦПК України ОСОБА_3 також вважається такою, що належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи.

В іншій частині рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і матеріалам справи, підстав для його скасування судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст.307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2016 року по цій справі в частині стягнення кредитної заборгованості скасувати і ухвалити нове, яким позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» прострочену заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 22вересня 2008 року, розмір якої станом на 19 грудня 2014 року становить 3 999, 38 доларів США ( три тисячі девятсот девяносто девять доларів США 38 центів), із яких за тілом кредиту 1409,80 доларів США, за відсотками 2 589, 58 доларів США, а також пеня на суму 3 282, 61 грн. (три тисячі двісті вісімдесят дві гривні 61 копійок).

Стягнути зі ОСОБА_3, з поручителів ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з кожного окремо як із солідарних з позичальником ОСОБА_3 боржників на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 22 вересня 2008 року, що виникла після 19 грудня 2014 року, розмір якої станом на 04 червня 2015 року становить 32 591, 23 долари США ( тридцять дві тисячі пятсот девяносто один долар США 23 центи), із яких: за тілом кредиту 29 885,10 доларів США, за відсотками 2 706,13 доларів США, а також 24 090,90 грн. (двадцять чотири тисячі девяносто гривень 90 копійок) пені за порушення строків виконання грошового зобовязання, нарахованої за період з 19 грудня 2014 року по 04 червня 2015 року.

У задоволенні позовних вимог про стягнення з поручителів ОСОБА_4 і ОСОБА_5 простроченої заборгованості зі сплати щомісячних платежів, що утворилася до 19 грудня 2014 року, відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: