АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №759/9828/13-ц/ Головуючий у 1 інстанції Макаренко В.В.
Апеляційне провадження №22-ц/796/2165/2016 Суддя-доповідач Антоненко Н.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

у складі судді-доповідача АнтоненкоН.О.,

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І. при секретарі Юрченко А.С.,

за участю представника позивачів ОСОБА_3,

представника відповідачів ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 31.01.2014 у справі за позовом ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Київської міської ради, Департаменту земельних ресурсів (Головне управління земельних ресурсів) виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) про визнання державних актів про право власності на земельні ділянки недійсними.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія

в с т а н о в и л а :

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 31 січня 2014 року позов задоволено частково: визнано недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки по АДРЕСА_1 та скасовано реєстрацію державного акта на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1, виданого ОСОБА_7. серії НОМЕР_1 (серія НОМЕР_2), що зареєстровано в Книзі записів державних актів від ЗО вересня 1999 року за №75-2-01582; державного акта на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1, виданого ОСОБА_8 серії НОМЕР_3, що зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю від 5 лютого 2004 року за №65-7-00595; державного акта на право постійного користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1, виданого ОСОБА_7. серії НОМЕР_4, що зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею від ЗО вересня 1999 року за №75-3-00052; державного акта на право приватної власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2, виданого ОСОБА_5 серії НОМЕР_5, що зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю від 20 травня 2008 року за №05-7-03003; державного акта на право приватної власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2, виданого ОСОБА_6 серії НОМЕР_6, що зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю від 25 листопада 2008 року за №05-7-03283; у решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційному порядку справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 листопада 2014 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 січня 2014 року скасовано та постановлено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 березня 2015 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 12 листопада 2014 року скасовано, справу повернуто на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18 травня 2015 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 січня 2014 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 18 травня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Судом першої інстанції установлено, що кожний з позивачів є власником Ѕ частини земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 1,1004га; ОСОБА_7 має на праві постійного користування земельну ділянку за цією ж адресою площею 0,0115га.

Відповідачі є власниками сусідніх земельних ділянок по АДРЕСА_2 площею по 0,1000га кожна, і їх земельні ділянки є суміжними із земельними ділянками позивачів, адже всі вони мають одну спільну межу.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 28.08.2012, яке набрало законної сили 25.12.2012 і не скасовано за результатами касаційного перегляду, установлено, що фактичне використання земельної ділянки по АДРЕСА_1 не відповідає її формі і відповідно межам, визначеним Державними актами на землю, а саме спільна межа земельних ділянок позивачів і відповідачів має форму випуклої лінії, в той час як відповідно до Державних актів помилково визначена як пряма лінія. У зв'язку з такою невідповідністю фактичного користування земельними ділянками їх визначенню Державними актами про право на землю судом було установлено порушення прав відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6, а також установлено, що таке порушення їх прав відбулося не внаслідок дій (бездіяльності) позивачів, а внаслідок помилки при оформленні Державних актів на землю сторін.

Також установлено, що фактичний порядок користування земельними ділянками, коли їх спільна межа має випуклу форму, а не форму прямої лінії, існує на момент вирішення спору і склався з 1988 року.

Виходячи зі встановленого та керуючись положеннями ст.155 ЗК України, відповідно до якої у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним, - суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність та обгрунтованість позовних вимог ОСОБА_7, ОСОБА_8 і задовольнив їх у повному обсязі. При цьому з посиланням на п.4 ч.1 ст.268 ЦК України, якою визначалось, що позовна давність не поширюється на вимогу власника про визнання незаконним правового акта органу державної влади, яким порушено його право власності або інше речове право, суд першої інстанції вважав непропущеним строк позовної давності, про застосування якого просили відповідачі, адже зазначена норма була виключена з Цивільного кодексу України на підставі Закону України №4176-УІ від 20.12.2011, а позивачі звернулись до суду з позовом 01.07.2013.

В апеляційній скарзі відповідачі просять скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 31.01.2014 у даній справі та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Посилаються на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зокрема, неврахування встановленого у судовому порядку факту порушення їх прав позивачами, відсутністю об'єктивних даних про помилки у Державних актах, а також безпідставність висновку суду щодо обчислення строків позовної давності.

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідачів просила задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній доводів. Представник позивачів просила апеляційну скаргу відхилити та залишити без змін законне і обгрунтоване рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення - залишенню без змін з наступних підстав.

Встановлені судом фактичні обставини, що мають значення для вирішення спору і є предметом доказування у спірних правовідносинах жодна зі сторін не заперечує. Відповідачі, посилаючись на незаконність оскаржуваного рішення, аналізують установлені судом факти і обставини через призму власних інтересів.

Так, не заперечується сторонами і підтверджено належними і допустимими доказами, наявними у матеріалах справи, що 25.12.2012 набрало законної сили рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28.08.2012 у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, обставини не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо яких установлено ці обставини.

Отже, установлені рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 28.08.2012 факти щодо невідповідності форми спільної межі земельних ділянок позивачів і відповідачів, яка фактично має форму випуклої лінії, а не прямої лінії, як про це зазначено у Державних актах на землю позивачів і відповідачів, а також що така невідповідність виникла внаслідок помилки, допущеної при виготовленні Державних актів - не підлягають доказуванню у даній справі і вважаються встановленими.

З огляду на викладене та виходячи з положень ст.155 ЗК України правильним є висновок суду першої інстанції про законність і обгрунтованість позовних вимог про визнання недійсними Державних актів органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, якими порушуються права позивачів щодо володіння, користування чи розпорядження належною їм земельною ділянкою. Правильність висновку суду першої інстанції про обгрунтованість позову підтверджена і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 21.10.2015 (т4ас64-66).

Що стосується доводів відповідачів щодо пропуску строків позовної давності як підставу для відмови у позові, то слід зазначити наступне.

Позовна давність - це відповідно до ст.256 ЦК України строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Початком перебігу такого строку відповідно до ст.261 ЦК України є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатись про порушення свого права. Згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність визначена тривалістю у три роки.

Отже, для визначення моменту виникнення права на звернення до суду з позовом слід встановити момент настання порушення права (як об'єктивний фактор) і момент обізнаності особи, коли вона повинна була чи могла довідатися про порушення права (як суб'єктивний фактор).

Об'єктивно за встановлених судом обставин порушення прав позивачів виникло у момент виготовлення Державних актів на землю з визначенням форми їх земельної ділянки, що не відповідає фактично використовуваній формі цієї земельної ділянки. Дізнатися про це вони повинні були в момент одержання Державних актів: 30.09.1999, коли Державний акт на землю одержала ОСОБА_7, і 05.02.2004, коли Державний акт на землю одержав ОСОБА_8

На момент виникнення у позивачів права на звернення до суду за захистом своїх порушених прав був чинним пункт 4) частини 1 статті 268 ЦК України, відповідно до якого позовна давність не поширювалась на вимогу власника про визнання незаконним правового акту органу державної влади або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Зазначена норма була виключена з Цивільного кодексу України на підставі Закону України №4176-УІ від 20.12.2011, відповідно до ст.5 Прикінцевих і перехідних положень якого особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності, протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Відповідно до ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Державний акт на право власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади і є документом, що посвідчує право власності. У спорах, пов'язаних із захистом права власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як рішення, на підставі яких видані відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

За таких обставин правильним є висновок суду першої інстанції про те, що на момент виникнення порушення права власності позивачів оспорюваними державними актами на спірні правовідносини позовна давність не поширювалася, що з виключенням п.4 ч.1 ст. 268 ЦК України Законом України №4176-УІ від 20.12.2011 перебіг строку позовної давності розпочався і тривав три роки відповідно до ст.5 Прикінцевих і перехідних положень цього Закону. Отже, звернення позивачів до суду з даним позовом у липні 2013 року дає підстави вважати зверненням у межах передбаченого законом строку позовної давності.

Крім того, невідповідність форми спільної межі земельної ділянки у Державних актах фактично використовуваним земельним ділянкам сторін не є очевидною, встановити таку невідповідність неможливо шляхом огляду Плану зовнішніх меж земельної ділянки, що міститься у Державному акті, через використання масштабу нанесення (1:2000) та незначність відхилення, яке на Плані є непомітним. Крім того, власники суміжної ділянки одержали Державні акти на землю 20.05.2008 та 25.11.2008, після чого заявили про порушення своїх прав позивачами, пред'явивши позов до суду, за результатами якого рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 28.08.2012було встановлено факт невідповідності форми суміжної межі земельних ділянок сторін саме через допущену помилку при виготовленні Державних актів.

Доводи апеляційної скарги викладених в оскаржуваному рішенні суду висновків не спростовують і на їх правильність не впливають, фактично зводяться до аналізу рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28.08.2012, яким установлені факти і обставини, що мають значення для вирішення даної справи і з якими відповідачі не погоджуються, проте, належних і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів у передбаченому ст.ст.10,60,137 ЦПК України порядку не надали, як не надали і даних про скасування зазначеного рішення.

За таких обставин суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини, які мають значення для вирішення спору і на які посилались сторони в обгрунтування своїх позовних вимог і заперечень проти позову, підтверджених наявними в матеріалах справи та досліджених у судовому засіданні доказами, яким дав оцінку у передбаченому ст.212 ЦПК України порядку, і, виконавши усі вимоги цивільного судочинства, ухвалив законне і обгрунтоване рішення. Передбачених ст.309 ЦПК України підстав для його скасування немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,308,313,315 ЦПК України, колегія

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 31.01.2014 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Суддя-доповідач Н.О. Антоненко

Судді А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна