_________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/7434/16-ц
Провадження № 2/520/3787/16
УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

27.06.2016 року м. Одеса

Суддя Київського районного суду міста Одеси Прохоров П. А., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про виділ частини житлового будинку в натурі та визнання права власності, -

встановив:

Позивач звернулась до суду з наведеним позовом, у якому просила виділити їй із спільного нерухомого майна сторін житлового будинку літ. «А», що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 155, її частку в натурі що складається з квартири №5 у вказаному будинку, у самостійний обєкт нерухомості, припинити її право спільної часткової власності на вказаний будинок, та визнати за позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 40,7 кв.м.

Таким чином вбачається, що позивачем заявлено, три самостійні вимоги, дві з яких мають немайновий характер та одна майновий.

Вказані вимоги можуть бути заявлені у самостійних позовах, а з такого суд вказує на необхідність сплати належної та повної суми судового збору, виходячи з передбачених законом ставок.

Відповідно до п. 13 постанови № 10 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо в позовній заяві обєднано дві або більше самостійних вимог, які повязані доцільністю спільного розгляду, судовий збір сплачується окремо з кожної із таких вимог (або загальною сумою).

Так суддя вказує на те, що законом України «Про судовий збір» встановлена ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 80 ЦПК України ціна позову у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності визначається дійсною вартістю нерухомого майна. При цьому згідно п. «а» ч.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутності за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості.

Таким чином в обґрунтування ціни позову позивачу слід надати до суду належну оцінку спірного майна, однак до матеріалів позову не надано належних відомостей щодо проведення оцінки зазначеного майна компетентними особами.

Згідно ч. 2 ст. 80 ЦПК України, якщо на момент пред'явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Виходячи з викладеного суддя попередньо визначає суму судового збору що підлягає сплаті позивачем, за заявлену нею вимогу про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 в розмірі 5000,00 грн.

Додатково суддя зауважує про те, що вимоги немайнового характеру мають бути сплачені судовим збором виходячи з передбаченої Законом ставки 0,4 розміру мінімальної заробітної плати за кожну вимогу (по 551,20 грн.)

Загальна сума судового збору, докази сплати якої позивачу слід надати до суду складає 6102,40 грн.

Разом з тим, з передостаннього абзацу мотивувальної частини позову вбачається стисла вимога позивача про звільнення її від сплати судового збору.

За такого суддя вважає за необхідне зазначити про наступне.

Клопотання позивача щодо відстрочення, розстрочення або зменшення сплати судових витрат не стосується вирішення справи по суті, а тому розглядаючи його на стадії відкриття провадження у справі суддя має переконатися у обєктивній наявності виключних обставин, для відступлення від встановленого загального обовязку з сплати судового збору та долучення відомостей про його сплату до позову.

Встановити наявність таких обставин можливо лише за умови, коли позивачем буде надано до суду належні та повні відомості про її майновий стан. При цьому саме посилання позивача на скрутний матеріальний стан чи на можливість надання доказів у наступному не можуть бути прийняті суддею до уваги, оскільки у такому випадку на момент вирішення відповідного клопотання позивача відповідна ухвала суду ґрунтувалася б на припущеннях обставин, які позивач зобовязується підтвердити у наступному, що прямо суперечить засадам цивільного судочинства.

Натомість долучені до клопотання відомості про перебування позивача на обліку у органах Пенсійного фонду України та отримання нею пенсії за віком, про наявність у позивача статусу «Дитина війни», не є прямо передбаченими Законом підставами для звільнення позивача від сплати судового збору, та разом з тим не є вичерпними, оскільки з них не можливо встановити обєктивний матеріальний стан позивача, оскільки саме отримання пенсії не виключає можливостей отримання позивачем доходів з інших джерел.

При цьому слід зазначити і про те, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, а також практика Європейського суду з прав людини під час застосування зазначеної Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду.

Разом з тим, враховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції та практику Європейського суду з прав людини ( рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі»), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

У зв'язку із цим при здійсненні правосуддя у цивільних справах суди повинні вирішувати питання, пов'язані з судовими витратами (зокрема, щодо відстрочення та розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати), забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересами позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду, з другого боку.

Таким чином суддя вказує на те, що на час постановлення цієї ухвали клопотання позивача про відстрочення сплати нею судових витрат не вбачається таким, що підлягає задоволенню у звязку з його необґрунтованістю та відсутністю повних та належних доказів щодо її майнового стану.

Разом із тим суддя зазначає про те, що позивач не позбавлена можливості звернутися до суду з відповідним клопотанням повторно, у строк, встановлений для усунення недоліків поданого нею позову або сплатити зазначений вище судовий збір.

Разом з тим суд розяснює, що належним доказом сплати судового збору є фінансовий документ: платіжне доручення на безготівкове перерахування судового збору, квитанція установи банку про прийняття платежу готівкою мають містити відомості про те, за яку саме позовну заяву (заяву, скаргу, дію) сплачується судовий збір. Також фінансовий документ повинен бути підписаний уповноваженою посадовою особою і скріплено печаткою установи з відміткою про дату виконання платіжного доручення та відміткою про зарахування суми судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Відповідні документи подаються до суду тільки в оригіналі; копії, у тому числі виготовлені з використанням технічних засобів (фотокопії тощо) цих документів, а також платіжне доручення, яке за формою не відповідає наведеним вимогам, не можуть бути належним доказом сплати судового збору - згідно наданих Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду Цивільних і кримінальних справ розяснень у постанові №10 від 17.10.2014 №10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах ".

На підставі ст. 121 ЦПК України, позовна заява, подана без додержання вимог, викладених у ст. 119 ЦПК України, або до якої не сплачено судовий збір, підлягає залишенню без руху з наданням строку для усунення недоліків.

При цьому позивач не позбавлена можливості надати до суду належну оцінку спірного майна та сплатити при цьому судовий збір виходячи з такої оцінки.

Керуючись ст.ст. 119, 121 ЦПК України,

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про виділ частини житлового будинку в натурі та визнання права власності, залишити без руху.

Повідомити позивачу ОСОБА_1 про необхідність виправити зазначений недолік позову протягом 5 (пяти) днів з дня отримання цієї ухвали - сплатити судовий збір в встановленому розмірі 6102,40 грн., та надати відповідні докази до суду.

Розяснити позивачу, що у разі невиконання ухвали суду в зазначений строк позовна заява буде вважатися неподаною та повернута зі всіма доданими до неї документами.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя П. А. Прохоров