Ухвала

іменем україни

15 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ХоптиС.Ф., Журавель В.І., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», треті особи: ОСОБА_5, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, виключення запису про державну реєстрацію іпотеки та заборони відчуження нерухомого майна з державного реєстру іпотек та єдиного державного реєстру заборони відчуження нерухомого майна за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 01 листопада 2006 року між ним та відповідачем укладено кредитний договір, згідно з умовами якого він отримав кредит у розмірі 30 тис. дол. США, зі сплатою 15 % річних. 02 листопада 2006 року між сторонами укладено договір іпотеки, згідно з яким він передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1

Позивач зазначав, що банк не мав права укладати кредитний договір в іноземній валюті, оскільки у нього не було як індивідуальної, так і генеральної ліцензії Національного банку України на здійснення валютних операцій. При укладенні договору йому не було надано графік погашення кредиту, а отримав він його лише у 2009 році. Він як споживач не був ознайомлений з інформацією про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, не був ознайомлений про суму переплати банку, підписував договір не читаючи його через дуже малий шрифт, працівники банку запевнили його, що кредит вигідніше брати в іноземній валюті. Вказував на те, що при укладенні договору він виходив з того, що курс національної валюти щодо долара не зміниться, також не міг передбачити своє звільнення з роботи.

З урахуванням зазначеного, позивач просив визнати недійсним кредитний договір від 01 листопада 2006 року, визнати недійсним договір іпотеки від 02 листопада 2006 року, виключити з державного реєстру іпотек та єдиного державного реєстру заборон відчуження нерухомого майна записи про державну реєстрацію іпотеки та заборони відчуження квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 лютого 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшов до правильного висновку про те, що підстав, передбачених ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», для визнання кредитного договору недійсним, немає, так як надання кредиту у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України; спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі (ст. 3, 627, 628 ЦК України); ОСОБА_4 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та надалі виконував його умови; відповідач зазначив у договорі усі необхідні умови щодо предмета договору, порядок видачі і повернення кредитного ресурсу, нарахування і сплати відсотків, порядок дострокового погашення кредиту, умови забезпечення кредиту, відповідальність позичальника. Крім того, на час укладення кредитного договору у 2006 році законодавством не було передбачено обов'язкового надання позичальнику крім умов договору, ще й графіку погашення кредиту. Така умова була передбачена постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

Доводи касаційної скарги в основному стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноваження суду касаційної інстанції.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування судами норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

В.І.Журавель

С.П.Штелик