АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/331/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1879/16Головуючий у 1-й інстанції Жага Е.Г. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді : Гальонкіна С.А.,

суддів: Абрамова П.С., Акопян В.І.,

при секретарі : Гнатюк О.С.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «ПриватБанк» в особі представника ОСОБА_3 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 26 квітня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

в с т а н о в и л а :

03 лютого 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до місцевого суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 16 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 250771-CRED строком до 15 вересня 2010 року. Відповідно до умов договору ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 30000,00 грн. зі сплатою відсотків за його користування в розмірі 30,00 % річних.

З метою забезпечення виконання кредитного договору, 16 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 укладено договір поруки № 250771, відповідно до якого поручитель відповідає перед Кредитором за виконання обовязків за Кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів,відшкодування збитків.

Внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору, станом на 11.10.2015 року утворилася заборгованість в розмірі 90 000 грн., яка складається з: 26 153, 72 грн. заборгованості за кредитом; 63 846,28 грн. заборгованості по процентах за користування кредитом.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем та поручителем взятих на себе зобовязань, позивач просив суд солідарно стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заборгованість в розмірі 90 000 грн.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 26 квітня 2016 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі представника ОСОБА_3 просить рішеннямісцевого суду скасувати, постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Посилається на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми матеріального і процесуального права. Вважає, що суд не застосував правову позицію ВСУ від 02.12.2015 року по справі № 6-249цс15 та не звернув уваги на те, що кредитні правовідносини між сторонами не припинені, оскільки кредитні кошти залишися не повернутими, а вимога направлена поручителю залишилася не виконаною.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Разом з тим, згідно ч. 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з підстав, визначених п. 3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений строк позовної давності, на застосуванні якого наполягали відповідачі.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо підстав відмови в задоволенні позовних вимог до боржника ОСОБА_4, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 16 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 250771-CRED. Відповідно до умов договору ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 30000,00 грн. зі сплатою відсотків за його користування в розмірі 30,00 % річних.

Відповідно до п. 1.4. Кредитного ОСОБА_6 визначено, що погашення заборгованості проводиться в порядку і в терміни, встановлені Графіком погашення кредиту та відсотків. Графік щомісячних платежів наведений у таблиці в Додатку № 1 до даного договору.

В цьому ж пункті встановлено, що повне погашення кредиту повинно відбутися до 15.09.2010 року. Вказаний термін може бути змінений відповідно до п.п. 2.3.1., 2.4.1. даного договору

Згідно п.п. а) п.п. 2.3.1. п. 2.3. ОСОБА_6 має право при виникненні будь-якого порушення умов договору змінити умови договору вимагати від Позичальника дострокового погашення кредиту, сплати відсотків за його користування, виконання інших зобовязань за договором в повному обсязі шляхом направлення повідомлення. При цьому, згідно ст.ст. 212, 611, 651 ЦК України, за зобовязаннями, терміни виконання яких не настали, терміни вважаються такими, що настали у зазначену в повідомленні дату.

До позовної заяви позивачем надано повідомлення від 18.01.2016 року, адресоване ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в якому ОСОБА_6 вимагає повернути кредит в повному обсязі (а.с.5).

Разом з тим, матеріали справи не містять доказівнаправлення банком в період дії укладеного кредитного договору повідомлення про дострокове повернення кредиту, отже, строк виконання зобовязання (до 15.09.2010 року) не змінювався.

Із наданого ОСОБА_7 розрахунку станом на 11 жовтня 2015 року вбачається, що боржник неповністю виконав свої зобовязання за кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 90 000 грн., яка складається з: 26 153, 72 грн. заборгованості за кредитом; 63 846,28 грн. заборгованості по процента за користування хкредитом.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п.1ч.2ст.258 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Із умов Кредитного договору вбачається, що сторони погодили збільшення строку позовної давності. Так, в п.5.7. Кредитного договору визначено, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагород, неустойки пені, штрафів за даним ОСОБА_6 встановлюються сторонами тривалістю 5 років.

Таким чином, враховуючи умови кредитного договору, строк позовної давності тривав з 16 вересня 2010 року по 15 вересня 2015 року.

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання» (ст. ст. 530, 631 ЦК України). Якщо в зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності повязаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобовязаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13, від 19 березня 2014 року № 6-20цс14, від 18 червня 2014 року № 6-61цс14, від 19 листопада 2014 року № 6-160цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Оскільки за умовами кредитного договору від 16 вересня 2008 року погашення кредиту повинно здійснюватись частинами кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань.

Під час розгляду справи було встановлено, що останній платіж боржником було здійснено в червні 2010 року (в межах строку дії договору). Той факт, що в 2010 році ОСОБА_6 звернувся з позовом до суду, який ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 11 червня 2010 року за заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» залишений без розгляду (а.с.49), не свідчить про переривання строку позовної давності.

Будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження переривання строку позовної давності, в розумінні норми ст. 264 ЦК України матеріали справи не містять.

Згідно умов укладеного кредитного договору (п.1.4., додаток №1) вбачається, що повернення кредитних коштів визначено окремими щомісячними зобовязаннями.

Право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а тому оцінку пропуску строку позовної давності слід проводити щодо кожного щомісячного платежу.

Аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу та обраховуватися по кожному черговому платежу окремо.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, позивач посилається на правову позицію ВСУ від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15.

Із правової позиції, висловленої ВСУ в справі № 6-1206цс15 вбачається, що оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню в межах строку позовної давності.

Колегія суддів вважає, що тлумачення правової позиції ВСУ від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, позивачем проведено невірно, оскільки право ОСОБА_7 на отримання відсотків за користування кредитом та пені по цих відсотках після закінчення строку дії договору не свідчить про збільшення строку позовної давності (його тривалість без обмеження в часі), не підміняє саме поняття «позовної давності» та не замінює норми матеріального права щодо дотримання строків позовної давності при обранні позивачем судового способу захисту своїх прав і інтересів.

Із обставин справи, яка переглядається, вбачається, що ОСОБА_6 звернувся до суду для захисту своїх порушених прав лише 03 лютого 2016 року. Будь-які судові рішення про задоволення вимог кредитора в період до 03 лютого 2016 року судовими інстанціями не ухвалювалися.

Нормами статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як вбачається з матеріалів справи 16 березня 2016 року відповідачі звернулися до місцевого суду із заявою про застосування строку позовної давності (а.с.47-48). Місцевий суд, застосовуючи наслідки спливу позовної давності, врахував правову позицію, висловлену Верховним Судом України в постанові у справі № 6-101цс12 від 21.11.2012 року, відповідно до якої позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою нею до винесення рішення судом першої інстанції.

Кінцевий строк повернення кредитних коштів визначено до 15 вересня 2010 року. До суду ОСОБА_6 вперше звернувся з позовом лише 03 лютого 2016 року, тобто поза межами збільшеного пятирічного строку позовної давності.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, надавши оцінку встановлених у справі обставин та врахувавши правові позиції ВСУ, вірно відмовив в задоволенні позову щодо стягнення із боржника ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором.

Разом з тим, вийшовши за межі доводів апеляційної скарги, колегія суддів не може погодитися з висновками місцевого суду щодо підстав відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором із поручителя ОСОБА_5, оскільки вони зроблені внаслідок невірної оцінки фактичних обставин по справі, допустивши порушення норм матеріального права, виходячи з наступного.

Забезпечення виконання зобовязання здійснюється шляхом встановлення спеціальних способів, які стимулюють боржника до належної поведінки, гарантують виконання ним основного зобов'язання з урахуванням інтересів кредитора. Дані види забезпечення виконання зобовязання визначені нормами статті 546 ЦК України.

Договір поруки має додатковий (акцесорний) до основного зобовязання кредитного договору характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ст.ст.553,554 ЦК України).

З метою забезпечення виконання кредитного договору, 16 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 укладено договір поруки № 250771.

Відповідно до п. 1 ОСОБА_6 поруки вбачається, що предметом цього договору є надання поруки за виконання ОСОБА_4 своїх обовязків за кредитним договором від 16.09.2008 року № 250771.

Поручитель відповідає перед Кредитором за виконання обовязків за Кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (п.2 ОСОБА_6 поруки).

У випадку невиконання боржником якого-небудь обовязку, передбаченого п. 1 договору поруки, Кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного(их) обовязку(ів). Поручитель зобовязаний виконати обовязок, зазначений в письмовій вимозі кредитора впродовж 5 (пяти) календарних днів з моменту отримання вимоги (п.5, п.6 ОСОБА_6 поруки).

Строк дії поруки в п. 10 ОСОБА_6 поруки визначено до повного виконання зобовязань за кредитним договором.

Колегія суддів не бере до уваги доводи позивача про те, що оскільки вимога поручителю була направлена ОСОБА_7 відповідно до п.5 договору поруки, яка залишилася невиконаною поручителем, а відтак пропуску звернення до суду не відбулося, виходячи з наступного.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

З договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (п. 10) про його дію до повного виконання зобовязань за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України.

У кредитному договорі строк виконання основного зобовязання чітко визначений строком повного погашення кредиту є 15 вересня 2010 року (пункт 1.4. Кредитного договору).

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до норм чинного законодавства направлення вимоги поручителю повинно відбуватися з дотриманням строків визначених в ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Натомість, вимога поручителю була направлена лише 18 січня 2016 року, що свідчить про недотримання ОСОБА_7 вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України , тобто з пропуском шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобовязання, який в кредитному договорі встановлено до 15 вересня 2010 року.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_7 не надано беззаперечних належних і допустимих доказів того, що вказане повідомлення було отримано боржником і поручителем. Наданий ОСОБА_7 реєстр відправлень від 19 січня 2016 року підтверджує факт відправлення, а не факт отримання кореспонденції особами.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягомшести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "предявлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобовязання має бути предявлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який встановили сторони в договорі). Тому навіть якщо в межах строку дії поруки була предявлена претензія і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право.

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Саме такі правові позиції висловлені в постановах Верховного Суду України від від 17 вересня 2014р. у справі № 6-53цс14, від 17 вересня 2014 року у справі № 6-6цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для всіх судів.

Оскільки шестимісячний строк, встановлений у ч. 4 ст. 559 ЦК України не є строком позовної давності, то для застосування судом наслідків його пропуску, чинне законодавство не вимагає обовязкового звернення поручителя з таким клопотанням.

Непредявлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обовязку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобовязанням.

Таким чином, колегія суддів вважає, що у позивача існувало право звернутися до суду з позовом до поручителя протягом шести місяців від закінчення строку кредитного договору 15 вересня 2010 року та відповідно існувало до 15 березня 2011 року.

З позовом до боржника і поручителя ОСОБА_7 звернувся до суду лише 03 лютого 2016 року.

Звернення до суду після спливу передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку не є підставою для відмови в позові у звязку зі спливом строку позовної давності, а є підставою для відмови в позові у звязку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

Аналогічні висновки висловлені в постанові ВСУ від 17 вересня 2014 року у справі № 6-170цс13.

Суд першої інстанції взагалі не дав оцінки викладеним вище нормам матеріального права та правовим позиція ВСУ під час розгляду предявлених позовних вимог до поручителя, що призвело до помилкових висновків щодо підстав відмови в задоволенні позову в цій частині.

За таких обставин, рішення місцевого суду підлягає скасуванню в частині підстав відмови в задоволенні позовних вимог до поручителя ОСОБА_5 з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав, а в частині відмови в задоволенні позовних вимог до боржника ОСОБА_4 рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 309 ч.1 п.3,4, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «ПриватБанк» в особі представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 26 квітня 2016 рокув частині відмови в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити в звязку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_1

Судді: (підпис) ОСОБА_8

(підпис) ОСОБА_9

З оригіналом згідно:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1