АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргоюпредставника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 755/18662/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7088/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Марфіна Н.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У жовтні 2015 року представник ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути з відповідача 30 414 грн., з яких прострочена заборгованість за кредитом - 23 458,81 грн., за відсотками - 1 873,82 грн., по комісії - 3 453,73 грн., а також неустойку у виді штрафу в розмірі 1 627,64 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 27.10.2014 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір №500963103 на суму 23 719,00 грн. Відповідно до умов договору відповідач зобов'язався в порядку та на умовах, що визначні договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та Додатком №1 до нього - Графіком погашення кредиту. Позивач зазначав, що виконав свої зобов'язання за договором надавши відповідачу кредит, натомість відповідач в порушення умов договору свої зобов'язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 28.08.2015 року має заборгованість.

Позивач зазначав, що звертався до відповідача з досудовою вимогою, однак останній вимог банку не виконав, тому позивач реалізуючи своє право на дострокове повернення кредиту, просить стягнути з відповідача вказаний розмір заборгованості за договором кредиту та відшкодувати за рахунок відповідача понесені позивачем судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2015 року позов задоволено повністю.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року заяву представника відповідача про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду, представник ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповноту розгляду справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог посилається на те, що суд неправомірно розглянув справу, оскільки сторонами в кредитному договорі передбачили третейське застереження, а тому, на думку апелянта, справу не можна було розглядати в судах загальної юрисдикції та вона повинна бути розглянута в третейському суді.

Крім того, апелянт посилається на те, що пункт договору про стягнення комісії за обслуговування є незаконним, оскільки порушує положення Закону України «Про захист прав споживачів».

Представник апелянта у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, про причину неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 27.10.2014 року між позивачем як кредитодавцем, та відповідачем як позичальником, був укладений кредитний договір №500963 103 (а.с. 4-7).

Відповідно до п.п. 2.1. - 2.3., 2.6. договору кредиту, банк надає позичальнику кредит, а позичальник приймає кредит на наступних умовах: сума кредиту, валюта кредиту - 23719,44 грн.; процентна ставка за користування кредитом 15,99% річних. Тип процентної ставки - фіксована. Дата остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та комісій 28.10.2019 року. Порядок повернення кредиту, сплати процентів за його користування та інших платежів за цим договором: платежі з повернення кредиту, сплати процентів за його користування, сум комісійної винагороди та інших платежів за цим договором здійснюється щомісячно, рівними чати снами у сумах та в терміни, в порядку та на умовах, визначених цим договором та відповідно до Графіку платежів, який є Додатком №1 до цього договору та його невід'ємною частиною.

Згідно п. 2.8. укладеного між сторонами договору кредиту, комісійна винагорода банку за управління кредитом за період з 1-го місяця користування кредитом по 60-й місяць користування кредитом - 1,89% від суми кредиту.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач свої зобов'язання щодо видачі кредиту виконав в повному обсязі, що підтверджується випискою по особовому рахунку за період з 27.10.2014 по 28.08.2015 року (ф. 281) (а.с. 14).

Станом на 28.08.2015 року заборгованість позичальника за договором кредиту №500963103 від

27.10.2014 року становить 30414,00 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 13), який перевірений судом у відповідності положень укладеного договору кредиту щодо розміру відсотків за користування кредитом, комісії, порядку та розміру нарахування штрафних санкцій і загальної суми заборгованості по кредиту, та вказаний розрахунок є вірним. Крім того, наявність відповідної заборгованості в повній мірі підтверджується випискою по особовому рахунку за період з 27.10.2014 по 28.08.2015 року (а.с. 14).

Вказана сума заборгованості складається з:

23458,81 грн. - прострочена та строкова заборгованість за кредитом;

1873,82 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом;

3453,73 грн. - комісія за управління кредитом;

1627,64 грн. - штраф за прострочення сплати платежів.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач виконав свої обов'язки по договору кредиту в повному обсязі, в той час як відповідач не виконує своїх зобов'язань належним чином.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, зважаючи на таке.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, дослідив усі наявні в матеріалах справи докази і ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає нормам матеріального права.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що дана справа не могла розглядатися в суді загальної юрисдикції, оскільки кредитним договором передбачено третейське застереження, виходячи з наступного.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин за участю інших суб'єктів здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах.

А тому, незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року (у справі №6-187цс15), який згідно абз. 2 ч.1 ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції правильно розглянув справу в загальному порядку, оскільки на момент укладання договору, третейське застереження в кредитному договорі укладено сторонами в порушенні норм матеріального права, оскільки воно суперечить п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», а тому даний спір не може розглядатися в третейському суді.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що пункт договору про стягнення комісії за обслуговування є незаконним, оскільки порушує положення Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, Відповідно до ч.1 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком.

Посилання апелянта на незаконність стягнення комісії є помилковим з огляду на наступне.

Так, відповідно до п.3.6 постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживану про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», на який посилається позивач як на підставу для задоволення позовних вимог, визначено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Згідно ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено серед іншого, що споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцю будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Між тим, як встановлено судовою колегією, позивач при підписанні кредитного договору та додатку №1 до нього, який є графіком платежів, був ознайомлений банком із умовами кредитування та графіком сплати коштів, про що свідчать його підписи на договорі та додатку.

Позивач усвідомлював та погодився із такими умовами надання кредиту.

Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Також даною статтею визначені права та обов'язки сторін договору споживчого кредиту.

За умовами п."д" ч.2 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Договором, за положеннями ст.626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України, передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Таким чином, кредитний договір від 08.09.2014р. між сторонами був укладений з урахуванням волевиявлення відповідача, оскільки підпис у договорі є доказом того, що сторони погодилися з його умовами, де у додатку №1 до договору в п.5.4 передбачено сплату коштів в сумі - 448,3 грн. щомісяця, яка визначена як інші послуги банку (валютно-обмінні операції, юридичне оформлення тощо).

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, позивач не довів невідповідності стягнення комісії нормам законодавства про надання кредиту.

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить, а тому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з виниклими правовідносинами сторін та ухвалив законне правильне по суті рішення.

Враховуючи викладене, заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2015 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2015 року - залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді