Справа № 639/3582/16-ц
Провадження № 2/639/1400/16

09 грудня 2016 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Гаврилюк С.М.,
за участю секретаря судового засідання Макушенко Т.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, додаткових витрат ,
встановив:
Позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що перебував у шлюбі з відповідачем з 06.09.2008, який було розірвано 10.03.2015. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з позивачем та знаходиться повністю на його утриманні, оскільки матеріальної допомоги на утримання дитини відповідач не надає. З 2015 року відповідач жодного разу не поцікавилась у позивача , як живе її дитина та не надала ніякої допомоги. Позивач зазначає, що відповідачка ухиляється від утримання та лікування дитини. Йому відомо, що ОСОБА_2 працює малярем-штукатуром у ТОВ «Стройтрансавто» з окладом 3500 грн. станом на 03.11.2015.
Позивач вказує, що дитині після обстеження у КЗОЗ «Харківська міська дитяча лікарня №5» 22.01.2015 було встановлено діагноз «Аутизм». Повторне обстеження для оформлення інвалідності дитини було призначено на травень 2015 року, але відповідач 28.04.2015 письмово заборонила будь-яке обстеження та лікування дитини, що підтверджується листом від КЗОЗ ХМДЛ № 5 до служби у справах дітей та заявою відповідача про заборону лікування доньки, від спілкування з фахівцями лікарні відповідач також відмовляється. ОСОБА_1 зазначає, що його дитина має право бути соціально захищеною та отримувати державну допомогу, але через заборону відповідача донька її не отримує.
Позивач вважає, що через заборону відповідачем лікування їх дитини, донька у майбутньому позбавлена державної соціальної допомоги у розмірі 70 відсотків прожиткового мінімуму згідно до статті 2 Закону України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам».
Посилаючись на вимоги ст.185 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, зобовязаний брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо), позивач просить суд встановити відповідачу додаткові витрати на лікування дитини, оскільки зараз ці витрати несе тільки позивач , а не держава, через заборону відповідачем оформлення інвалідності дитини.
В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 посилається також на те, що на медикаменти для лікування та аналізи дитини було ним понесено витрати згідно чекам із аптек на суму 23 847,00 грн.
Крім того, ОСОБА_1, посилаючись на вимоги ч.2 статті 86 Сімейного кодексу України, вважає, що має право на його утримання відповідачкою до досягнення дитиною шести років, як чоловік з яким проживає дитина, що має психічне захворювання .
Також позивач просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно їх доньки, оскільки вона самоусунулася від виховання, піклування та лікування дитини, не цікавиться нею та з січня 2015 року дитину не бачила і не робила спроб побачитися, враховуючи, що позивач ніколи не перешкоджав матері бачитися з дитиною і доньку від неї не приховує.
Крім того, ОСОБА_1 вказує, що відповідачка, знаючи про хворобу доньки, ніколи не займалась її лікуванням та також забороняє психіатричне лікування їх дитини , відмовляється від спілкування з лікарями, чим спричиняє шкоду та скоює злочин проти дитини, тому опираючись на ч.4 ст. 164 СК України , просить суд порушити кримінальну справу відносно відповідача.
У судовому засіданні позивач просив залишити без розгляду позов в частині позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав, порушення відносно неї кримінальної справи та стягнення на його користь щомісячних витрат на лікування дитини в розмірі матеріальної допомоги дітям інвалідам, що становить 70 відсотків прожиткового мінімуму, подавши відповідні заяви, що містяться в матеріалах справи.
Ухвалами суду від 09.12.2016 року на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України позовну заяву ОСОБА_1 про стягнення аліментів, додаткових витрат та позбавлення батьківських прав в частині позовних вимог щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача витрат на лікування дитини у розмірі 70 % прожиткового мінімуму залишено без розгляду .

Інші вказані вище позовні вимоги позивач у судовому засіданні підтримав, посилаючись на викладені в заяві обставини та наявні в матеріалах справи докази.

У судове засідання належним чином повідомлена відповідачка не з'явилась, подала до суду заяву про відкладення розгляду справи у зв'[язку з форс-мажорними обставинами (а.с. 3 том 2), на підтвердження яких не надала суду жодних доказів. Враховуючи вказані обставини, у суду відсутні підстави вважати неявку відповідача у судове засідання з поважних причин.

Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов'язки.

Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що з 13.05.2016 року в провадженні Жовтневого районного суду м. Харкова під головуванням судді Срокіної І.І. знаходилась дана цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, яка у звязку із закінченням повноважень судді відповідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 03.10.2016 року передана до провадження судді Гаврилюк С.М.

Суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про стягнення аліментів - одного місяця.

У п. 1 ст. 6 Конвенціїпро захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Інакше кажучи, йдеться про інституційні та процесуальні гарантії отримання судового рішення, а також, звісно, про ефективний доступ до судового органу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст якихне допустити судовий процес у безладний рух.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Осман проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1998 року викладено позицію, відповідно до якої "обмеження не буде сумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має правомірної мети і якщо відсутнє пропорційне співвідношення між вжитими засобами та поставленою метою".

Таким чином, у вказаному рішенні зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв?язку з наведеним, розгляд справи у заочному порядку , як це передбачено законом, а саме ст.224 ЦПК України, не є порушенням права відповідача на справедливий судовий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

З огляду на вищевикладене суд зі згоди позивача ОСОБА_1 ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивача, дослідивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 січня 2016 року, яке ухвалою апеляційного суду Харківської області від 30.03.2016 року та ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2016 року залишено без змін, задоволено позов ОСОБА_1 та визначено місце проживання дитини, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, разом з батьком, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, оскільки це відповідає інтересам дитини. Судовим рішенням встановлено, що дитина має розлад розвитку мови, синдром роздратованого кишківника, помірну гипергомоцистемію, з січня 2015 року дитина знаходиться під наглядом лікарів, проходить корекційні заняття в спеціалізованому центрі для дітей з порушенням розвитку та неврологічними проблемами, на фоні чого спостерігається загальна позитивна динаміка, намітились тенденції до розвитку мовлення. Батько дитини для корекції стану доньки витрачає значний час та кошти, а ОСОБА_2 достатньо не займалася вихованням, лікуванням та розвитком дитини (а.с. 14-26,195-196). Отже , вказані обставини, встановлені судовим рішенням у зазначеній цивільній справі згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України не доказуються при розгляді даної цивільної справи № 639/3582/16-ц.

У судовому засіданні встановлено, що малолітня донька сторін ОСОБА_4 проживає разом з батьком. Відповідачка матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, ухиляється від лікування дитини.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Крім того, стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст.ст. 180, 181 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При ухиленні батьків від цього обов'язку кошти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду у частці від доходу батьків, або у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Статтею 183 Сімейного Кодексу України передбачено, що частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Статтею 191 Сімейного Кодексу України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 працює малярем-штукатуром у ТОВ «Стройтрансавто» з окладом станом на листопад 2015 року - 3500 грн. (а.с. 27).

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, повинен ураховувати стан здоровя, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення.

Суд, відповідно до ч. 1 ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів, враховуючи матеріальне становище позивачки та дитини, відповідача, вважає за необхідне позов в частині стягнення аліментів на малолітню дитину задовольнити та стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу відповідачки щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред'явлення позову - з 27.04.2016 року до досягнення дитиною повноліття.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2, після обстеження у КЗОЗ «Харківська міська дитяча лікарня №5» 22.01.2015 було встановлено діагноз «Аутизм». Повторне обстеження для оформлення інвалідності дитини було призначено на травень 2015 року, але відповідач 28.04.2015 письмово заборонила будь-яке обстеження та лікування дитини, що підтверджується листом від КЗОЗ ХМДЛ № 5 до служби у справах дітей та заявою відповідача про заборону лікування доньки.

Головним лікарем КЗОЗ ХМДЛ № 5 на адресу служби у справах дітей Жовтневого району було направлено лист, в якому звернувся з проханням надати дозвіл на надання психіатричної допомоги ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 , враховуючи прояви тяжкого психічного розладу у дитини ОСОБА_4, які при відсутності кваліфікованої психіатричної допомоги можуть призвести до інвалідізації дитини та значного порушення життєдіяльності, мати загрозу для її життя ( а.с. 28-29, 132).

З виписки з медичної картки стаціонарного хворого № 94 вбачається, що дитині ОСОБА_4 після обстеження у КЗОЗ «Харківська міська дитяча лікарня №5» 22.01.2015 було встановлено діагноз «Аутизм» та надано під час виписки дитини відповідні медичні рекомендаціїї (а.с.217-219).

Враховуючи вказані рекомендаціїї лікарів, позивачем вживались в інтересах дитини необхідні заходи щодо медичного обстеження малолітньої доньки та отримання відповідних консультацій лікарів та фахівців в галузі медицини , придбались за медичним призначенням для дитини необхідні ліки під час її хвороби , на що було витрачено позивачем відповідні грошові кошти, що підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами, які містяться в матеріалах справи (а.с. 48- 125, 128, 220,221,222, 224-243).

Рішенням Харківської міської ради від 19.10.2016 № 691, враховуючи стан здоровя малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та відсутність згоди матері дитини на надання спеціалізованої психіатричної медичної допомоги малолітній на підставі подання Департаменту охорони здоровя ХМР і рекомендацій Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету ХМР надано дозвіл у разі необхідності на психіатричний огляд, амбулаторну психіатричну допомогу та на госпіталізацію до психіатричного закладу малолітньої ОСОБА_4, без згоди матері , ОСОБА_2 (а.с. 223).

Відповідно до ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку про наявність підстав щодо стягнення з відповідачки на користь позивача 1/2 частини фактично понесених ОСОБА_1 додаткових витрат на дитину у сумі 24063 (двадцять чотири тисячі шістдесят три) грн.50 коп. (1/2 частина від 24280 грн. + 1/2 частина від 23847,00 грн. = 12140 грн. + 11923, 50 грн.).

У задоволенні позову в частині стягнення з відповідачки на користь позивача 17320 грн. суд відмовляє за їх безпідставністю та недоведеністю. Вказані грошові кошти в розмірі 17320 грн. не було сплачено позивачем в якості додаткових витрат на дитину, що він визнав у судовому засіданні , не були вони отримані і позивачкою, які , на думку ОСОБА_1 , мали б виплачуватись на їх дитину у якості державної допомоги .

Відповідно до ст. 86 Сімейного кодексу України , чоловік, з яким проживає дитина, має право на утримання від дружини - матері дитини до досягнення дитиною трьох років. Якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, чоловік, з яким проживає дитина, має право на утримання від дружини до досягнення дитиною шести років.Право на утримання чоловік, з яким проживає дитина, має незалежно від того, чи він працює, та незалежно від його матеріального становища, за умови, що дружина може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання чоловік, з яким проживає дитина, має і після розірвання шлюбу.

Позивачем в порушення вимог, передбачених ст. 60 ЦПК України, не доведено в судовому засіданні належними та допустими доказами тих обставин, що відповідачка може надавати матеріальну допомогу на його утримання, що є обовязковою умовою відповідно до ч.3 ст. 86 Сімейного кодексу України , при вирішенні питання щодо наявності підстав утримання позивача ОСОБА_2 відповідно до частин 2, 4 ст. 86 Сімейного кодексу України .

З огляду на вищевикладене суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині за його недоведеністю. Крім того, враховуючи залишення ухвалою суду від 09.12.2016 року на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України позовної заяви ОСОБА_1 про стягнення аліментів, додаткових витрат та позбавлення батьківських прав в частині позовних вимог щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, суд не вбачає жодних підстав, передбачених ч.4 ст. 164 СК України , щодо порушення кримінальної справи відносно відповідача.

Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Відповідно з положеннями ч.1, ч. 3 ст. 88 ЦПК України судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави та на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 247 грн. 81 коп. пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (а.с. 148).

Керуючись ст.ст. 5, 6, 10, 11, 57, 60, 88, 208, 209, 212-215, 217, 224, 367 ЦПК України , ст.ст. 86,164 ,180, 181, 182, 183, 185, 191 СК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, додаткових витрат - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти у розмірі 1/4 (одної четвертої) частини від усіх видів доходу відповідача щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27.04.2016 року до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) фактично понесені додаткові витрати на дитину у сумі 24063 (двадцять чотири тисячі шістдесят три) грн.50 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 247 (двісті сорок сім) грн. 81 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер) на користь держави судовий збір у сумі 551 (пятсот пятдесят одна) грн. 20 коп.

Допустити негайне виконання рішення суду про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення - шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С.М.Гаврилюк