Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Наумчука М.І.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - комунальне підприємство «Фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі», про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Луганської області від 19 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У 2014 році ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, із урахуванням уточнених позовних вимог станом на 17 квітня 2014 року просила стягнути з ОСОБА_5 на її користь 218 702 грн 741 коп.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 27 жовтня 2011 року між нею та ОСОБА_5 і ОСОБА_6 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу належного їй домоволодіння та земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Згідно з домовленістю між ними, покупці зобов'язались сплатити їй 100 000 грн за рахунок коштів, отриманих ними від комунального підприємства «Фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі», а суму, еквіваленту 17 400 доларів США - після нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу.

Посилаючись на відсутність грошових коштів, подружжя ОСОБА_6 не змогло виплатити їй грошові кошти відповідно до досягнутої між ними домовленості, у зв'язку з чим ОСОБА_5 4 грудня 2011 року склала розписку, відповідно до змісту якої остання підтвердила наявність боргу в сумі, еквівалентній 17 400 доларів США.

Таким чином, між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір з новації зобов'язань, що випливають із договору купівлі-продажу нерухомого майна, у договір позики.

Оскільки строк виконання боргових зобов'язань у розписці від 4 грудня 2011 року встановлено не було, то таке зобов'язання мало бути виконане протягом 7 днів з моменту, коли ОСОБА_5 стало відомо про пред'явлення цього позову, за курсом гривні до долара США, встановленого Національним банком України..

Рішенням Марківського районного суду Луганської області від 12 травня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 197 860 грн, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Марківського районного суду Луганської області від 8 вересня 2015 року частково відновлено провадження у справі № 417/385/13-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - комунальне підприємство «Фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі», про стягнення боргу, яке було повністю втрачене (а.с. 34-37).

Рішенням апеляційного суду Луганської області від 19 листопада 2015 року рішення Марківського районного суду Луганської області від 12 травня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

ОСОБА_4, не погоджуючись із рішенням апеляційного суду, подала касаційну скаргу, в якій просить його скасувати, посилаючись на порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 604 ЦК України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація).

Статтею 1053 ЦК України визначено, що за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 продала ОСОБА_5 та ОСОБА_6 належний їй будинок із земельною ділянкою за 240 000 грн, з яких 100 000 грн отримала від комунального підприємства «Фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі», а інші 140 000 грн шляхом новації було переведено у боргове зобов'язання за розпискою від 4 грудня 2011 року. За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 197 860 грн.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд встановив, що відповідно до укладеного між ОСОБА_4 (як продавцем) та ОСОБА_6 і ОСОБА_5 (як покупцями) договору купівлі-продажу від 27 жовтня 2011 року, продаж об'єктів нерухомого майна вчинено за 100 000 грн, які покупці зобов'язуються сплатити продавцю після оформлення кредиту.

18 жовтня 2011 року між комунальним підприємством «Фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» і ОСОБА_5 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 100 000 грн, які 1 листопада 2011 року було перераховано ОСОБА_4

Встановивши вказані обставини, апеляційний суд дійшов висновку про те, що покупці за договором купівлі-продажу від 27 жовтня 2011 року виконали свої зобов'язання, оскільки 1 листопада 2011 року ОСОБА_4 отримано визначену у цьому договорі суму грошових коштів, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача грошових коштів на користь позивача.

Надаючи оцінку розписці, яку було складено ОСОБА_5 4 грудня 2011 року, апеляційний суд дійшов висновку про те, що вона не містить відомостей про домовленість між нею та ОСОБА_4 щодо заміни боргу, який виник із договору купівлі-продажу, на позикове зобов'язання, тому таку розписку не можна вважати новацією.

Такі висновки апеляційного суду відповідають нормам матеріального і процесуального закону, а також встановленим обставинам справи.

Згідно із ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги про те, що факт існування домовленості між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо ціни продажу об'єктів нерухомого майна за 140 000 грн підтверджується змістом договору купівлі-продажу від 27 жовтня 2011 року та розпискою ОСОБА_5 від 4 грудня 2011 року, є необґрунтованими, оскільки суперечать встановленим апеляційним судом обставинам щодо ціни продажу об'єктів нерухомого майна, яка вказана у п. 2 цього договору купівлі-продажу.

Крім того, позивач не пред'являла вимог щодо недійсності договору купівлі-продажу від 27 жовтня 2011 року в частині ціни.

Не можна погодитись і з доводами касаційної скарги про те, що складена ОСОБА_5 розписка від 4 грудня 2011 року свідчить про новацію боргу, оскільки апеляційним судом дано належну оцінку цьому доказу, а переоцінка досліджених судами доказів не входить до компетенції суду касаційної інстанції відповідно до ст. 335 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування ухваленого судом апеляційної інстанції рішення, тому касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення апеляційного суду - залишенню без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Луганської області від 19 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова
М.І. Наумчук