АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №753/7766/16-ц Головуючий у 1 інстанції Кириченко Н.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 грудня 2016року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

у складі судді-доповідача АнтоненкоН.О.,

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І., при секретарях Юрченко А.С., П'ятничук В.Г.,

за участю представника позивача ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання договору недійсним.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія

в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23.06.2016 у задоволенні позову ОСОБА_4 до ПАТ «Альфа Банк» про визнання договору недійсним відмовлено.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.05.2008 між ОСОБА_4 та ЗАТ «Альфа Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа Банк», укладено кредитний договір № 490069286, відповідно до умов якого позивачотримала кредит в сумі 15 534,59 доларів США з кінцевим терміном повернення до 14.05.2015 зі сплатою 14,5% річних.

Виходячи з того, що підстав, які б могли свідчити про порушення відповідачем вимог діючого законодавства на момент підписання договору не встановлено, права позивача не порушені відповідачем, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23.06.2016 та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача просив задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній доводів. Відповідач у судове засідання апеляційного суду не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином (ас69), подав до суду заяву про розгляд справи без участі представника банку, що відповідно до ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення - залишенню без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є його невідповідність актам цивільного законодавства, нормам ЦК України на момент вчинення правочину стороною (сторонами). Крім того, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Встановлено, що 14.05.2008 між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №490069286, на підставі якого банк надав позичальнику грошові кошти у відповідності до положень ст. 1054 ЦК України.

Кредитним договором від 14.05.2008 з дотриманням вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена сукупна вартість кредиту (в процентному значенні та в грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту (ас 7-8).

Доводи апеляційної скарги про недійсність кредитного договору у зв'язку з відсутністю у банку індивідуальної ліцензії, не заслуговують на увагу з огляд на таке.

Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 09.11.2004 № 1429/10028) використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог п. 1 розділу II Закону України від 15.02.2011 № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

З огляду на таке, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору (п. 11 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47,49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу

Судом установлено, що ПАТ «Альфа-Банк» має відповідну банківську ліцензію та генеральну ліцензію від Національного банку України на здійснення кредитних операцій у валюті (ас75-78), а тому укладення кредитного договору в іноземній валюті з позивачем не суперечить вимогам чинного законодавства України. За таких обставин доводи апеляційної скарги щодо порушення відповідачем вимог законодавства, яке регулює використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України, не ґрунтується на нормах закону, а тому не заслуговують на увагу.

Щодо доводів апеляційної скарги про підпункт «в» п.4 ст.5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то оскільки на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Доводи апеляційної скарги про те, що Банк не мав права видавати кредитні кошти в іноземній валюті, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

У справі, яка є предметом перегляду, кредитний договір укладено сторонами 14 травня 2008 року. На час укладення цього кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті (Позиція Верховного суду України у справі №160цс15 від 16.09.2015).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до аналізу обставин, на які позивач посилалася в обґрунтування позовних вимог, які суд повно та всебічно з'ясував і перевірив, дав належну оцінку усім доказам та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для їх задоволення. Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують і на його правильність не впливають.

За таких обставин висновок суду, викладений в оскаржуваному рішенні, ґрунтується на вимогах закону і підтверджується матеріалами справи. Передбачених ст. 308 ЦПК України підстав для скасування рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23.06.2016 немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 309, 313-315 ЦПК України, колегія

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Суддя-доповідач Н.О. Антоненко

Судді А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна