У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І,

Попович О.В., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Києво-Святошинська районна державна нотаріальна контора Київської області, про визнання правочину недійсним, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Київської області від 28 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року року померла його мати - ОСОБА_5, після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй на праві власності майно: житловий будинок та земельна ділянка площею 0,12 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Спадкоємцями першої черги за законом є: він, відповідач та їхній рідний брат - ОСОБА_6.

У встановлений законом строк відповідач звернувся до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, під час подання якої домовився із ним та ОСОБА_6 про те, що вони відмовляються від прийняття спадщини, а він зобов'язується виплатити їм у рівних частках 30 тис. доларів США та кошти від реалізації успадкованої земельної ділянки, про що є відповідна розписка.

За домовленістю і за зобов'язанням відповідача він відмовився від прийняття спадщини на його користь. Проте відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав, земельну ділянку, яка входила до складу спадщини продав, але нічого про це йому та брату не повідомив.

Він звертався до ОСОБА_4 з письмовою вимогою про виконання грошових зобов'язань, однак 28 листопада 2014 року отримав від відповідача листа, в якому він відмовився від своїх грошових зобов'язань щодо спадщини.

Позивач вважав, що є підстави, передбачені ч. 1 ст. 229 та ст. 230 ЦК України, для визнання недійсною відмови від прийняття спадщини, оскільки він помилився щодо природи правочину, що має істотне значення для вирішення питання недійсності правочину, а відповідач навмисно ввів його в оману, оскільки заперечує про свої грошові зобов'язання, незважаючи на те, що письмово зобов'язався виплатити йому грошовікошти.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, просив суд: визнати відмову від прийняття спадщини на користь відповідача недійсною; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на користь відповідача; визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 28 січня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3відмовлено з інших правових підстав.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й передати справу на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанції.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що позивач пропустив строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України, для звернення за захистом порушеного права.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, виходив із того, що належних та допустимих доказів на підтвердження навмисного введення ОСОБА_3 в оману щодо обставин, які впливають на вчинення ним 26 листопада 2011 року спірного правочину, усупереч вимогам ст. ст. 10, 57-60 ЦПК України позивачем не надано. Також зазначив, що односторонній правочин не може бути оспорений на підставі ст. 230 ЦК України. Отже, права позивача на момент поданняним заяви про відмову від прийняття спадщини відповідачем не порушені. Позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від вимог про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини. Щодо позовних вимог про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, то таку заяву позивач подав 6 серпня 2011 року, тобто в строк, встановлений ст. 1270 ЦК України, тому вона теж не підлягає задоволенню.

Зазначені висновки апеляційного суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до положень процесуального закону та досліджені згідно з вимогами ст. 212 ЦПК України, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року року померла мати позивача - ОСОБА_5, після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй на праві власності майно: житловий будинок та земельна ділянка площею 0,12 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Спадкоємцями першої черги за законом є: ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їхній рідний брат - ОСОБА_6.

Згідно з копією спадкової справи 6 серпня 2011 року із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернулись: ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їхній рідний брат - ОСОБА_6.

26 листопада 2011 року ОСОБА_3 відкликав заяву про прийняття спадщини і в цей же день відмовився від спадщини на користь відповідача.

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27 грудня 2011 року ОСОБА_4 належать житловий будинок та земельна ділянка площею 0,12 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1

27 листопада 2011 року відповідач склав розписку, в якій зобов'язався виплатити своїм братам: ОСОБА_3 та ОСОБА_6, 30 тис. доларів у рівних частках за відмову на його користь від спадкування ними житлового будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини.

Частиною 5 ст. 1273 ЦК України передбачено, що відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для відмови від прийняття спадщини, яку вказував позивач, було, зокрема, отримання в подальшому матеріального блага від брата, а саме грошові кошти.

У ч. 5 ст. 1274 ЦК України передбачено, що відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених ст. ст. 225, 229 - 231 і 233 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, з підстав якої було заявлено позов, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Норми ст. 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 28 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Попович

В.А.Черненко