УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Шебуєвої В.А., Оніщука М.І.,

при секретарі Заліській Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу за апеляційною скаргою Комунального закладу Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до Комунального закладу Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги обґрунтував тим, що він працював на посаді вартівника служби охорони у відповідача з 8 січня 2014 року.

Наказом №4-02-02д/с від 31 серпня 2015 року він був звільнений з роботи відповідно до ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни.

Вважав, що звільнення є незаконним, у зв'язку з тим, що знаходився на робочому місці відповідно до правил внутрішнього розпорядку; виконував сумлінно свої трудові обов'язки; в стані алкогольного сп'яніння на робочому місці не з'являвся, попереджень стосовно порушення трудової дисципліни не отримував, доган не мав. Вказував, що вийшов на роботу 3 вересня 2015 року, приступив до виконання своїх трудових обов'язків, які виконував до 13 год. 00 хв., після чого йому було повідомлено про його звільнення відповідно до ст.147 ЦПК України.

Враховуючи наведене, просив поновити на посаді вартівника служби охорони та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року позов задоволено. Поновлено ОСОБА_1 на посаді вартівника служби охорони в Комунальному закладі Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» з 1 вересня 2015 року.

Стягнуто з Комунального закладу Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 14658, 93 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Справа № 761/26974/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7581/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Сіромашенко Н.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник Комунального закладу Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» подав апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Відповідач вказував, що суд не врахував, що підставою для звільнення позивача була доповідна заступника головного лікаря від 22.08.2015, в якій він вказує, що ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці, а у судовому засіданні свідки підтвердили факт відсутності позивача на робочому місці більш ніж 3 години впродовж робочого дня.

Зазначав, що при внесенні запису до трудової книжки було здійснено помилку - невірно вказано причину звільнення, але чинним законодавством не передбачено, що невірний запис в трудовій книжці є підставою для поновлення працівника на роботі.

Враховуючи викладене, представник Комунального закладу Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» просив рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні представник відповідача просив апеляційну скаргу задовольнити з наведених у ній підстав.

Позивач проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив скаргу відхилити з огляду на її безпідставність.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, заслухавши пояснення учасників процесу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, наказом від 08.01.2014 № 09-02-02 вк ОСОБА_1 був прийнятий на посаду вартівника господарчого відділу Комунального закладу Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» (а.с. 2).

Наказом від 16.06.2014 № 238-02-02 вк ОСОБА_1 переведено на посаду вартівника служби охорони вказаного закладу (а.с. 3-5).

Наказом №4-02-02д/с від 31 серпня 2015 року він був звільнений з роботи відповідно до ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни (а.с. 6).

Відповідно до наказу №3-02-02 д/с від 26.08.2015 ОСОБА_1 було оголошено догану за порушення та невиконання функціональних обов'язків (а.с. 30)

Головним лікарем було направлено подання до профспілкового комітету КЗ КОР «КОКЛ» для надання згоди на звільнення позивача відповідно до п.2 ст.147 КЗпП України, порушення трудової дисципліни, та п.4 ст.40 КЗпП України з 30 серпня 2015 року (а.с. 51).

Відповідно до виписки з протоколу №8 засідання профспілкового комітету КЗ КОР «КОКЛ» від 28.08.2015 надано згоду на звільнення позивача відповідно до п.2 ст.147 КЗпП України та п.4 ст.40 КЗпП України з 30 серпня 2015 року (а.с.50).

Наказом №4-02-02д/с від 31.08.2015 на підставі доповідної записки начальника служби охорони Котова Д.Ю. та відповідно до ст.147 КЗпП України звільнено ОСОБА_1 з 01.09.2015 (а.с. 31).

Як вбачається з копії трудової книжки, внесено запис: «01.09.2015 Звільнений відповідно до ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни. Н№4-02-02 від 31.08.2015» (а.с. 75).

Крім того, наказом від 01.09.2015 №389-02-02 вк ОСОБА_1 звільнено з 1 вересня 2015 року відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин (а.с.62).

В особовій картці працівника ОСОБА_1 вказано, що останній був звільнений відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин, наказ №389-а від 01.09.2015 (а.с. 64-65).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивача було звільнено із займаної посади незаконно, всупереч положенням ст.ст. 40, 148,149 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Пунктом 3 вказаної статті передбачено, що трудовий договір може бути розірвано в разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо раніше до нього застосовувались заходи дисциплінарного стягнення.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

За змістом п. 24 вказаної Постанови при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

За змістом ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, а також обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що всупереч вказаним правовим нормам відповідачем було видано два взаємовиключні накази про звільнення позивача.

Слід зазначити, що в наказі №4-02-02 д/с від 31 серпня 2015 не вказана підстава для його звільнення.

Відповідно до п 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 №58, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Разом з тим, відповідачем не були усунуті розбіжності в підставах звільнення, зазначених в трудовій книжці та особовій картці позивача.

За таких обставин, виходячи з наведеного, підстави розірвання трудового договору за ініціативи власника або уповноваженого ним органу визначені положеннями ст. 40 КЗпП України і відповідна підстава звільнення повинна бути обов'язково зазначена в наказі про звільнення та у трудовій книжці.

Враховуючи вказані обставини, судом обґрунтовано вказано, що звільнення ОСОБА_1 відбулося із порушенням п.4 ст.40 КЗпП України.

Аналізуючи норми трудового законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження доводів, викладених у апеляційній скарзі, зокрема, що звільнення позивача відбулося відповідно до вимог чинного трудового законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням визначеного законом порядку, суд дійшов обґрунтованого висновку про поновлення ОСОБА_1 на посаді вартівника служби охорони Комунального закладу Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня».

В іншій частині рішення суду не оскаржувалося.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК HYPERLINK "http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1822/ed_2012_02_21/T041618.html?pravo=1"України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Представник відповідача не надав до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження доводів, викладених у скарзі, а відтак вони є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Таким чином, висновок суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, відповідаєобставинам справи.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, і прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог, про що ухвалив відповідне рішення.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, не впливають на правильність прийнятого судом рішення і, з огляду на вимоги ст. 308 ЦПК України, не можуть бути визнані підставою для його скасування, тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального закладу Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: