Номер провадження: 22-ц/785/4830/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Цюри Т.В., Сидоренко І.П.

при секретарі Колмакові В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6 про визнання угод удаваними, переведення прав та обовязків покупця, визнання права власності, стягнення грошових коштів,-

встановила:

ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до відповідачів та просила суд визнати удаваним та недійсним договір дарування 561/1000 частини квартири АДРЕСА_1 від 19.08.2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7, укладений між ОСОБА_6, яка діяла від імені ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на підставі доручень від 16.11.2006 року, та ОСОБА_2. Визнати, що фактично між ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу 561/1000 частини спірної квартири. Визнати, що продаж частки спільної часткової власності відбулась з порушенням прав переважної покупки співвласника ОСОБА_3 Перевести права та обов`язки покупця 561/1000 частини спірної квартири з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 вартість 561/1000 частини квартири АДРЕСА_1. Визнати за ОСОБА_3 право власності на 561/1000 частину квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 3-5, т. 2 а. с. 84-87, т. 3 а. с. 79).

Рішенням суду від 05.12.2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано удаваним договір дарування від 19.08.2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7, реєстровий номер 1313, згідно якого ОСОБА_6, яка діяла в інтересах ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5 на підставі доручень від 16.11.2006 року, подарувала, а ОСОБА_2 прийняв у дар 561/1000 частину квартири АДРЕСА_1.Визнано, що фактично між ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6О, ОСОБА_2 відбувся договір купівлі-продажу 561/1000 частин квартири АДРЕСА_1.Визнано, що продаж частки спільної часткової власності відбулась з порушенням прав переважної купівлі співвласника ОСОБА_3Переведено права та обов`язки покупця 561/1000 частин квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 Визнано за ОСОБА_3 право власності на 561/1000 частину квартири АДРЕСА_1. Видано ОСОБА_2 з депозитного рахунку № 0123 територіального управління державної судової адміністрації України в Одеській області грошову суму у розмірі 261 000 гривень. В решті позовних вимог відмовлено(т. 3 а. с. 161-165).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 квітня 2015 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення суду від 05.12.2014 року скасовано в частині переведення прав покупця, визнання за позивачем права власності на спірну частину квартири та видачі відповідачу ОСОБА_2 грошових коштів в рахунок вартості цієї частини квартири. В цій частині ухвалено нове рішення. Визнати договір купівлі-продажу від 19.08.2009 року 561/1000 частини квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, ОСОБА_2 недійсним. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про переведення прав покупця, визнання за позивачем права власності на спірну частину квартири та видачі відповідачу ОСОБА_2 з депозитного рахунку територіального управління державної судової адміністрації України в Одеській області грошової суми у розмірі 261 000 гривень відмовити(т. 3 а. с. 240-245).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.12.2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 16.04.2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 4 а. с. 58-61).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування 561/1000 частини квартири АДРЕСА_2, укладений 19.08.2009 року між ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_5, від імені яких діяла ОСОБА_6 і ОСОБА_2 Визнано дійсним договір купівлі-продажу 561/1000 частини квартири АДРЕСА_2, укладений 19.08.2009 року між ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_5, від імені яких діяла ОСОБА_6 і ОСОБА_2 Переведено права та обовязки покупця 561/1000 частини квартири АДРЕСА_2 на ОСОБА_3 і визнано за ОСОБА_3 право власності на 561/1000 частину квартири АДРЕСА_2. Видано ОСОБА_2 з депозитного рахунку № 0123 територіального управління державної судової адміністрації України в Одеській області грошові кошти в сумі 261000 гривень. В задоволенні іншої частини позову відмовлено (т. 4 а. с. 137-141).

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 4 а. с. 148-156).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5 належала 561/1000 частина квартири № 16, розташованої у будинку № 76/2 по вул. Академіка Корольова у м. Одесі на підставі свідоцтва про право власності, виданого Управлінням ЖКГ виконкому Одеської міської ради 04 листопада 1994 року (т. 1 а. с. 16).

Інша 439/1000 частина цієї ж квартири спільного заселення належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради 03 листопада 2006 року (т. 1 а. с. 15).

09 листопада 2006 року між ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування 561/1000 частини квартири № 16, розташованої у будинку № 76/2 по вул. Академіка Корольова у м. Одесі, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрованого за № 3640, за умовами якого ОСОБА_6 прийняла у дар спірну частину квартири (т. 1 а. с. 9).

З розписки, наданої 09 листопада 2006 року, вбачається, що ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9, в присутності свідків отримали від ОСОБА_6 суму в розмірі 40 000 доларів США за належні їм дві кімнати у комунальній квартирі (18 + 11,2 кв.м), за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 16, відмовного матеріалу № 4692).

16.11.2006 року вказаний договір дарування сторонами був розірваний, правовстановлюючі документи на спірну частину квартири повернуто ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5 (т. 1 а. с. 10). Як пояснили сторони у судовому засіданні, розірвання договору дарування відбулось внаслідок того, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2006 року на 561/1000 частину квартири АДРЕСА_4 був накладений арешт (справа 2-а-1043/06) (т. 3 а. с. 152).

Як вбачається з особистої заяви ОСОБА_6 до органів міліції та її пояснень у судовому засіданні, грошові кошти у розмірі 40 000 доларів США після розірвання зазначеного договору дарування, їй повернуті не були. Доказів повернення ОСОБА_6 грошових коштів у розмірі 40 000 доларів США у судовому засіданні також надано не було.

16.11.2006 року приватним нотаріусом ОСОБА_7 були посвідчені довіреності, якими ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_5 уповноважили ОСОБА_6 представляти їх інтереси з питання продажу за ціну та на умовах за її розсудом або дарування належної їм 561/1000 частини квартири АДРЕСА_1 на імя ОСОБА_2 (т. 1 а. с. 11-13).

Як вбачається з пояснень сторін, вселитись у спірну частину квартири ОСОБА_6 та ОСОБА_2 не змогли у зв`язку з перешкоджанням з боку ОСОБА_3 та наявними судовими справами.

Статтею 361 ЦК України передбачено право співвласника розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

За правилами статті 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.

Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця.

Як вбачається з матеріалів справи, 07 травня 2009 року ОСОБА_8 на імя ОСОБА_3 було направлено телеграму, з пропозицією обговорити умови купівлі- продажу спірної частини квартири, була призначена зустріч на 10 травня 2009 року о 17 год. 00 хв. за адресою: АДРЕСА_5, для обговорення ціни та часу проведення угоди. Переговори доручено проводити ОСОБА_6 (т. 1 а. с. 53).

На вказану телеграмуОСОБА_3 10 травня 2009 року була надіслана відповідь, в якій вона зазначала, що її право на придбання частки у спірній квартирі є предметом судового розгляду, а також предметом судового розгляду є законність отримання ОСОБА_4 свідоцтва про право власності на частину спірної квартири. Водночас зазначивши, що оскільки ОСОБА_4 вводили її неодноразово в оману відносно своїх намірів з питання продажу квартири, тому до вирішення численних судових спорів, проведення будь-яких переговорів вважала недоцільним (т. 3 а. с. 144).

25.06.2009 року ОСОБА_6 звернулась до ОСОБА_3 з пропозицією придбати частину квартири АДРЕСА_1 за 47 000 доларів США (т. 1 а. с. 49), однак, дана телеграма вручена позивачеві не була (т. 1 а. с. 50).

19 серпня 2009 року між ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5 в інтересах яких діяла ОСОБА_6 було укладено договір дарування 561/1000 частини квартири № 16, розташованої у будинку № 76/2 по вул. Академіка Корольова у м. Одесі на імя ОСОБА_2 (т. 1 а. с. 146).

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що укладений 19.08.2009 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 договір дарування прикривав договір купівлі-продажу 561/1000 частини квартири № 16 по вул. Ак. Корольова в м. Одесі. Продавці грошові кошти за частину квартири отримали у 2006 році, але нерухомість у фактичне володіння і користування покупців не перейшла. При укладанні договору купівлі-продажу 561/1000 частини квартири АДРЕСА_6 переважне право ОСОБА_3 перед іншими покупцями було порушено.

Проте, погодитись з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Згідно з ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 203 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ч. 1 ст. 722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Відповідно до ст. ст. 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Ураховуючи, що при укладенні удаваного правочину волевиявлення учасників правочину (як зовнішній прояв волі) не відповідає їх внутрішній волі, суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги юридичні факти, з якими закон пов'язує певні правові наслідки, а саме: що відповідачами ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_5 було отримано за їх частину квартири грошові кошти у сумі 40 000 доларів США, що підтверджується розпискою. Зі змісту розписки вбачається, що грошові кошти власникам спірної частини квартири було передано безпосередньо ОСОБА_6 09 листопада 2006 року (а. с. 16, відмовний матеріал № 4692), тобто на виконання умов договору дарування, укладеного 09 листопада 2006 року між ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (т. 1 а. с. 9), який в подальшому, 16 листопада 2006 року, було розірвано за договором, укладеним між ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (т. 1 а. с. 10). Крім того, суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що оспорюваний договір дарування 561/1000 частини квартири № 16, розташованої у будинку № 76/2 по вул. Академіка Корольова у м. Одесі був укладений 09 листопада 2009 року між ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5 від імені та в інтересах яких на підставі довіреностей діяла ОСОБА_6 Зі змісту цих довіреностей вбачається, що ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5 було уповноважено ОСОБА_6 на відчуження належної їм на праві власності частини спірної квартири, в тому числі, шляхом дарування на імя конкретної особи, а саме ОСОБА_2 (т. 1 а. с. 146), що свідчить про безпосереднє волевиявлення останніх на вчинення правочину у вигляді дарування у розумінні приписів ч. 4 ст. 720 ЦК України. Доказів передачі грошових коштів безпосередньо ОСОБА_2 ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5 або їх представнику, чи іншій особі, в рахунок придбання у власність спірної частини квартири за оспорюваним правочином, матеріали справи не містять.

На відміну від договору купівлі-продажу, договір дарування є безоплатним, тому встановлення судами вищенаведених фактів свідчить про відсутність ознак удаваності в договорі дарування частини квартири від 19 серпня 2009 року.

Частиною 2 ст. 653 ЦК України передбачено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються

Таким чином, у силу зазначених правових норм, за загальним правилом, розірвання договору припиняє його дію на майбутнє і не скасовує сам факт укладення та дії договору включно до моменту його розірвання, а також залишає в дії окремі його умови щодо зобов'язань сторін, спеціально передбачені для застосування на випадок порушення зобов'язань і після розірвання договору,

Отже, висновки суду першої інстанції про те, що продавці грошові кошти за частину квартири отримали у 2006 році, а право власностіОСОБА_2 отримав 19 серпня 2009 року за договором дарування, який фактично є договором купівлі-продажу, є неспроможним, оскільки зобовязання сторін за договором дарування від 09 листопада 2006 року припинились 16.11.2006 року, у звязку з розірванням вказаного договору у встановленому законом порядку.

Таким чином, ОСОБА_2 при укладенні спірного правочину діяла за дорученням та від імені ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_5, внутрішня воля сторін була спрямована на укладання договору дарування, передачі грошових коштів безпосередньо ОСОБА_2 ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5 або їх представнику, чи іншій особі, в рахунок придбання у власність спірної частини квартири за оспорюваним правочином, не відбувалось, а відтак договір є безоплатним, що в сенсі ст. 717 ЦК України, свідчить про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного правочину удаваним.

Суд першої інстанції, визнаючи договір дарування 561/1000 частини квартири АДРЕСА_6, укладений 19 серпня 2009 року між ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_5, від імені яких діяла ОСОБА_6 з однієї сторони і ОСОБА_2 з другої сторони залишив без уваги те, що закон прямо не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони насправді мали на увазі, не навів мотиви про прийняття або про відмову у прийнятті доводів позивача щодо настання між сторонами прав та обов'язків, що передбачені договором купівлі-продажу, зробив висновок про наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу дійсним, при цьому залишив поза увагою те, що такі позовні вимоги позивачем не заявлялися.

Аналогічні розяснення містяться в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року N 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» про те, що суд не має права задовольняти позови про визнання правочину недійсним, якщо його метою є переведення на позивача (співвласника майна) прав та обов'язків покупця, оскільки цивільним законодавством передбачено інші наслідки порушення положення частини четвертої статті 362 ЦК.

ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5 письмово повідомили іншого співвласника квартири ОСОБА_3 про намір продати свою частку, про що свідчить телеграма ОСОБА_8, яка була надіслана позивачу у травня 2009 року,ОСОБА_2 у червні 2009 року звертались до ОСОБА_10 з письмовою пропозицією купити 561/1000 частини квартири АДРЕСА_6, тобто відповідачі виконали приписи ч. 2 ст. 262 ЦК України, а відтак не можна вважати порушеним переважне право позивача перед іншими особами на придбання спірної частини квартири.

При указаних обставинах, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що призвело до неправильного вирішення справи, у звязку з чим рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2016 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті заявлених вимог.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 3, 4 ч.1 ст. 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6 про визнання угод удаваними, переведення прав та обовязків покупця, визнання права власності, стягнення грошових коштів відмовити в повному обсязі.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий Погорєлова С.О.

Судді Цюра Т.В.

ОСОБА_11