_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/661/16-ц
Провадження № 2/520/1897/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2016 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

судді Пучкової І.М.

за участю секретаря Бродецької Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про визнання договору недійсним та стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

22 січня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою про визнання недійсним договору № 002759 від 14 січня 2016 року, укладеного між ним та відповідачем; стягнення з відповідача 14700 грн. 00 коп., посилаючись на те, що відповідач ввів його в оману, позивач не мав змоги достатньо ознайомились з цим договором.

Представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» заперечив проти задоволення позовної заяви, посилаючись на те, що, відповідно до вимог ст. 6, 626 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу. Також, відповідач вважає недоведеним факт введення в оману позивача.

Дослідивши надані докази, суд вважає, що позовна заява є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що 14 січня 2016 року ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» уклали договір № 002759, відповідно до якого відповідач бере на себе зобовязання придбати автомобіль у власність та передати предмет лізингу у користування позивачеві на строк та на умовах, передбачених договором, а позивач користується автомобілем на умовах договору.

Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638, 639 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Форма договору відповідає встановленим законом вимогам (проста письмова форма). Враховуючи принцип свободу договору та принцип свободи визначення сторонами умов, з урахуванням обмежень, встановлених цивільним законодавством, суд вважає, що посилання позивача на введення його в оману під час підписання цього договору є необґрунтованими.

Посилання позивача щодо неправомірності встановлення у договорі адміністративного платежу не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до договору № 002759 від 14 січня 2016 року, адміністративний платіж це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті многоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату.

Згідно з ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно, компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до квитанції № N1AAX47786 від 14 січня 2016 року, позивач сплатив 14700 грн. 00 коп., зазначив призначення платежу, як адміністративний платіж, за договором фінансового лізингу від 14 січня 2016 року.

Тобто, позивач був обізнаний з метою сплати ним коштів та з умовами цього договору.

Згідно зі ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК, України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Суд не вбачає правових підстав для задоволення позовної заяви ОСОБА_1, оскільки порушень прав позивача не встановлено.

Керуючись ст. 10, 11, 60, 88, 212 215 ЦПК України, ст. 215, 234, 509, 512-514, 52 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

У позовній заяві ОСОБА_1 до ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про визнання недійсним договору № 002759 від 14 січня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», стягнення 14700 грн. 00 коп. відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Пучкова І. М.