У Х В А Л А

31 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Лященко Н.П., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 липня 2016 року, рішення Апеляційного суду Львівської області від 7 жовтня 2015 року та рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 26 червня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Департаменту освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації, тимчасово виконуючого обов᾿язки директора департаменту з питань освіти, науки, сім᾿ї та молоді Львівської обласної державної адміністрації Брегіна Михайла Григоровича, директора департаменту з питань освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації Небожук Олександри Іванівни, комунального закладу Львівської обласної ради «Лівчицька спеціальна загальноосвітня школа-інтернат І-ІІ ступенів», директора комунального закладу Львівської обласної ради «Лівчицька спеціальна загальноосвітня школа-інтернат І-ІІ ступенів» Пітули Світлани Андріївни про визнання звільнення з роботи незаконним, визнання незаконним та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а :

Жидачівський районний суд Львівської області рішенням 26 червня 2015 року позов задовольнив частково, стягнув з КЗ ЛОР Лівчицької СЗШ І-ІІ ступенів на користь ОСОБА_4 кошти на оплату тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання в розмірі 1 тис. 88 грн 97 коп., допустив негайне виконання в цій частині судового рішення, відмовив в задоволенні решти позовних вимог, вирішив питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд Львівської області рішенням від 7 жовтня 2015 року рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 26 червня 2015 року частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про скасування наказів КЗ ЛОР Лівчицька СЗШІ І-ІІ ступенів від 31 травня 2013 року № 85-к «Про звільнення з роботи вчителя музики і співів КЗ ЛОР «Лівчицька СЗШІ І-ІІ ступенів ОСОБА_4» та від 25 березня 2015 року №36-к «Про внесення змін до наказу від 31 травня 2013 року № 85-к», виданих директором КЗ ЛОР Лівчицька СЗШІ І-ІІ ступенів, скасував і ухвалив у цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог, в решті рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 липня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 26 червня 2015 року в нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Львівської області від 7 жовтня 2015 року залишено без змін.

У жовтні 2016 року до Верховного Суду України звернувся ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 липня 2016 року, рішення Апеляційного суду Львівської області від 7 жовтня 2015 року та рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 26 червня 2015 року в частині відмови в задоволенні позову з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме пункту 7 частини першої статті 36 КЗпП України.

На обґрунтування своїх вимог заявник послався на постанову Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року (справа № 6-248цс14).

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У справі, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції погодився з рішеннями судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову про поновлення на роботі й стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які виходили з того, що звільнення позивача з роботи за пунктом 3 частини першої статті 41 КЗпП України проведено відповідно до норм трудового законодавства, оскільки позивач, як працівник, який виконує виховні функції, вчинив аморальний проступок не сумісний з продовженням такої роботи. При цьому судом встановлено, що вироком суду, який набрав законної сили, ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 125 та частиною першою статті 126 КК України, а саме у спричиненні легких тілесних ушкоджень та фізичної болі учням навчального закладу в приміщенні класу та клубу зазначеного навчального закладу.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року (справа № 6-248цс14) викладено правовий висновок про те, що згідно з пунктом 3 частини першої статті 41 КЗпП України та статтями 54, 56 Закону України «Про освіту» працівники, які виконують виховну функцію, ‒ вчитель, педагог, вихователь ‒ зобов᾿язані бути людиною високих моральних переконань та бездоганної поведінки. Особистий приклад викладача та його авторитет і високоморальна поведінка мають виключно важливе значення у формуванні свідомості молоді. Унаслідок цього, якщо педагог недостойною поведінкою скомпрометував себе перед учнями, іншими особами, порушив моральні норми, втратив тим самим авторитет, дискредитував себе як вихователь, він може бути звільнений з роботи за пунктом 3 частини першої статті 41 КЗпП України. Встановивши, що позивач вчинив аморальний проступок, пов᾿язаний з ігноруванням вимог суспільної моралі, що є несумісним з виховною функцією викладача, не дозволяє надалі йому приймати участь у навчально-виховному процесі Університету, Верховний Суд України зазначив про те, що суди правильно застосували положення пункту 3 статті 41 КЗпП України й дійшли висновку про наявність підстав для звільнення позивача з роботи.

Порівняння змісту наданої постанови Верховного Суду України зі змістом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 липня 2016 року, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеним у вказаних постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Департаменту освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації, тимчасово виконуючого обов᾿язки директора департаменту з питань освіти, науки, сім᾿ї та молоді Львівської обласної державної адміністрації Брегіна Михайла Григоровича, директора департаменту з питань освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації Небожук Олександри Іванівни, комунального закладу Львівської обласної ради «Лівчицька спеціальна загальноосвітня школа-інтернат І-ІІ ступенів», директора комунального закладу Львівської обласної ради «Лівчицька спеціальна загальноосвітня школа-інтернат І-ІІ ступенів» Пітули Світлани Андріївни про визнання звільнення з роботи незаконним, визнання незаконним та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 липня 2016 року, рішення Апеляційного суду Львівської області від 7 жовтня 2015 року та рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 26 червня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук