УХВАЛА

іменем україни

15 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,

Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа - ОСОБА_4, про визнання недійсним третейського застереження та скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від

28 січня 2015 року,

за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», поданою представником Ганагою Антоном Сергійовичем, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»), третя особа - ОСОБА_4, про визнання недійсним третейського застереження та скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 28 січня 2015 року.

Посилався на те, що рішенням третейського суду від 28 січня 2015 року по справі № 1890/14 було задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк», яким солідарно стягнуто з нього та ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором від 02 червня 2008 року № 380/1479/08-Пі у сумі 2 976 088,42 грн та третейський збір в розмірі 25 500 грн. Про дане рішення він дізнався від ОСОБА_4 та 14 лютого 2015 року отримав його копію. Вважає рішення третейського суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Вважає, що пункт договору поруки, де міститься питання щодо розгляду спорів третейським судом, не є третейським застереженням, та за своїм змістом не відповідає вимогам чинного законодавства та не встановлює чіткої домовленості між сторонами, а лише фіксує можливість вибору сторонами альтернативного розгляду спору. Крім того, третейським судом було допущено ряд порушень процесуального законодавства, а саме: порушено кількісний склад, так як розглянуто одноособово, жодних викликів він не отримував, крім самого рішення. Вважає, що третейським судом не належним чином досліджено матеріали справи, оскільки договір поруки припинено ще на початку 2010 року, що передбачено ст. 559 ЦК України. У зв'язку з викладеними обставинами просив визнати недійсним третейське застереження, та скасувати рішення третейського суду.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Скасовано рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 28 січня 2015 року у справі № 1890/14 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_3 Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ПАТ «Укрсоцбанк» - Ганага А.С. - просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволення позовних вимог, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив з того, що позивач просить скасувати рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків № 1890/14 постановлене 28 січня 2015 року, тобто після змін до Закону № 2983-VIвід 03 лютого 2011 року. Відмовляючи в іншій частині позовних вимог, суди дійшли висновку, що оспорюваний договір було підписано представником банку та самим позивачем, матеріалів про наявність заперечень до умов договору при його підписанні суду не надано.

Проте погодитись з такими висновками не можна.

Судами встановлено, що 02 червня 2008 року між ОСОБА_4 та АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», укладено кредитний договір № 380/1479/08-ПІ. Поручителем ОСОБА_4 став ОСОБА_3, згідно з договором поруки від 02 червня 2008 року № 04/П-209, підписаного представником Банку, ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Згідно з договором поруки ОСОБА_3 зобов'язався відповідати перед кредитором у солідарному порядку у повному обсязі.

Пунктом 6.1 кредитного договору та пунктом 5.1 договору поруки встановлено, що усі спори та розбіжності, що виникають між сторонами за цими договорами, підлягають врегулюванню шляхом взаємних консультацій та переговорів, а у разі недосягнення згоди в суді або третейському суді при Асоціації українських банків.

Одним зі способів захисту прав суб'єктів цивільних правовідносин є звернення до третейських судів, що передбачено статтею 17 ЦПК України.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає з цивільних, господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Згідно з пунктом 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» (частину першу статті 6 цього Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 3 лютого 2011 року) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Цей Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_8 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин з іншими суб'єктами здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах.

А тому незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1716цс15, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Порядок оскарження рішень третейських судів передбачений розділом VІІ-1 главою 1 ЦПК України.

В порушення вимог ч. 1 ст. 389-1 ЦПК України, суд першої інстанції належним чином не визначився зі складом осіб, які повинні брати участь у справі та помилково визначив Постійно діючий третейський суд при Товарній біржі «Міжрегіональна біржа майна» відповідачем у справі, оскільки за змістом вказаної статті, сторонами у цій категорії справ можуть бути сторони третейської угоди, треті особи, а також особи, які не брали участь у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права та обов'язки.

Статтею 389-6 ЦПК Українивизначено, що за наслідками розгляду заяви про оскарження рішення третейського суду суд постановляє ухвалу за правилами, встановленими цим Кодексом для ухвалення рішення. В ухвалі суду мають бути також зазначені: відомості про рішення третейського суду, що оскаржується, місце його прийняття; найменування і склад третейського суду, що прийняв рішення, яке оскаржується; ім'я (найменування) сторін третейського спору; вказівка про скасування рішення третейського суду повністю або частково чи про відмову в задоволенні вимог заявника повністю або частково.

В порушення вимог ст. 213 ЦПК України суд першої інстанції ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову по вказаній справі не звернув уваги на вимоги ст. 389-6 ЦПК України, за змістом якої в даній категорії спорів слід постановляти ухвалу про скасування рішення третейського суду повністю або частково чи про відмову в задоволенні вимог заявника повністю або частково.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції вказані порушення норм процесуального права, допущені судом першої інстанції, залишив поза увагою.

На порушення вимог статей 4, 10, 212, 213 ЦПК України суди на зазначене уваги не звернули, належним чином не з'ясували фактичних обставин справи з урахуванням зібраних доказів та дійшли передчасного висновку щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

За вказаних обставин ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», подану представником Ганагою АнтономСергійовичем, задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Мартинюк

Судді: О.І. Євтушенко

І.М.Завгородня

Ю.Г.Іваненко

О.М.Ситнік