07.12.2016 Справа № 756/5899/16-ц
Справа пр. №2/756/3645/16
ун. №756/5899/16-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 грудня 2016 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:
головуючого судді - Великохацької В.В.
при секретарі - Приходько І.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, про відібрання дитини, -
У квітні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, про відібрання дитини.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 13.10.2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.
Від шлюбу з ОСОБА_2 у ОСОБА_1 народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Позивач стверджувала, що 17.10.2015 року відповідач взяв сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на прогулянку та вивіз у невідомому напрямку.
ОСОБА_1 вказала, що з зазначеної дати по теперішній час вона не може отримати і майже не бачить сина, що підтверджується показами свідків.
Посилаючись на те, що відповідач не має жодних правових підстав для насильного утримання дитини, а тому просила суд витребувати у ОСОБА_2 дитину ОСОБА_3
Позивач в судове засідання не з'явилася, представник позивача про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в позовній заяві позивач просила суд у разі її повторної неявки в судове засідання розглядати справу на підставі наявних доказів.
Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлявся. Клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності останній до суду не подавав.
Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, третя особа про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки в судове засідання свого представника суд не повідомила.
За таких обставин, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 13.10.2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с.4).
Від шлюбу з ОСОБА_2 у ОСОБА_1 народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с.5).
З матеріалів справи вбачається, що згідно висновку Служби у справах дітей Сумської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини від 15.06.2016 року №1119/27.01-21 Служба у справах дітей Сумської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із матір'ю ОСОБА_1 (а.с.29-31).
Відповідно до ст.51 Конституції України, ст.5 СК України держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України.
Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини.
Згідно зі ст.9 Конвенції ООН про права дитини держава має забезпечити, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли за рішенням суду буде встановлено, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.
Відповідно до ч.1 ст.170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.
Передбаченими пунктами 2-5 частини першої статті 164 СК України підставами для відібрання дитини від батьків є:
1)ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини;
2)жорстоке поводження з дитиною;
3)хронічний алкоголізм або наркоманія;
4)експлуатація дитини, примушення її до жебракування та бродяжництва.
З позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що підставами для відібрання дитини від батька позивач вважає зміну місця проживання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди матері шляхом викрадення.
За приписами ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати, поводженню з невинуватою особою.
Презумпцію невинуватості необхідно розглядати в загальноправовому і процесуальному значеннях. Як загальноправова вимога вона визначає положення особи в суспільстві. Хоча цей принцип сформульований як кримінальний процесуальний, однак його дія виходить за рамки лише кримінального процесу. Презумпція невинуватості - це об'єктивне правове положення, констатація і вимога закону, звернена до всіх державних і громадських формувань, службових осіб, громадян, до загальної суспільної думки.
З цього приводу прецедентним є, зокрема, рішення Європейського суду з прав людини у справі "Аллене де Рібемон проти Франції" від 10.02.1995 року. У вказаному рішенні зазначено, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов'язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.
В найзагальнішому вигляді правило презумпції невинуватості означає, що особа може бути визнана винуватою у вчиненні злочину і покарана лише за умови, що її вина буде доведена в передбаченому законом порядку і встановлена обвинувальним вироком суду. Повідомлення особі про підозру, складання слідчим та затвердження прокурором обвинувального акта на стадії досудового розслідування, розгляд справи у підготовчому провадженні не вирішують наперед визнання його винуватим у вчиненні злочину. Лише один орган у державі наділений таким правом - це суд, який є відповідно до Конституції України (ст.124) носієм судової влади, що здійснює правосуддя в умовах законності, незалежності, гласності та змагальності.
Вирок суду є єдиним процесуальним документом, що встановлює винуватість особи. Однак, вироку суду відносно відповідача ОСОБА_2 про вчинення ним дій, що підпадають під ознаки злочину, передбаченого ст.146 КК України - "Незаконне позбавлення волі або викрадення людини", немає.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем склались неприязні, конфліктні стосунки, що викликані недовірою один до одного, маніпулюванням дитиною при вирішенні питань участі кожного з батьків у вихованні та забезпеченні життєвих потреб сина. Зазначене, зокрема, підтверджується зверненнями позивача до правоохоронних органів з приводу перешкоджання їй відповідачем у зустрічах та можливості спілкування з сином (а.с.33-37).

Так, з відповіді Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві від 06.05.2016 рок №51/25477/125/51/02-2016 вбачається, що заява позивача від 23.04.2016 року за №25477 щодо того, що колишній чоловік забрав спільного малолітнього сина та перешкоджає в побаченнях з дитиною, розглянута (а.с.33). Даним листом поінформовано ОСОБА_1 про те, що в ході проведеної перевірки її звернення з вищевказаного випадку ознак кримінального правопорушення виявлено не було. Підстав для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань немає.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України).

Ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у стороні та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Слід зазначити, що в матеріалах справи відсутній висновок Служби у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про доцільність відібрання дитини від батька.

Відібрання дитини від батьків тягне за собою припинення таких особистих немайнових прав батьків, як право на виховання, право на захист дитини, право на спілкування з нею. Ч.2 ст.155 СК України містить спеціальне застереження про те, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Небезпека спілкування дитини з батьками являє собою крайній вид такої суперечності.

У відповідності до роз'яснень, викладених у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 "Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, ліквання дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не спррияють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюютьь умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Прецедентним є, зокрема, рішення Європейського суду з прав людини у справі "Савіни проти України" від 18.12.2008 року. У вказаному рішенні зазначено, що якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням.

Відповідно до ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Суд звертає увагу позивача, що на час розгляду справи в суді відсутнє рішення суду щодо визначення постійного місця проживання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_1 Судом не встановлено, що проживання дитини з батьком створює небезпеку для її життя та здоров'я або суперечить її інтересам.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача, оскільки вони не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність обставин, на які вона посилається, як на підставу заявлених вимог, зокрема, наявність випадків, передбачених пунктами 2-5 ч.1 ст.164 СК України, а також будь-яких інших випадків, які б свідчили, що залишення дитини у відповідача є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позову про відібрання дитини.

З огляду на вищенаведене, відповідно до ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.ст.4, 5, 155, 162, 164, 170 Сімейного кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 "Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", ст.11 Закону України "Про охорону дитинства", керуючись ст.ст.4, 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, про відібрання дитини, - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду міста Києва через Оболонський районний суд міста Києва шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Великохацька