№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6412/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Лісовська О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Шкоріна О.І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 липня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі головуючого-судді: Шкоріної О.І.,

суддів: Антоненко Н.О., Стрижеуса А.М.,

при секретарі: Пікало К.В.

за участю: позивача - ОСОБА_3

представника позивача - ОСОБА_4

відповідача - ОСОБА_5

представника відповідача - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6, який діє на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_5, на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 9 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної у м.Києві державної адміністрації про витребування майна з володіння, визнання права власності на частину квартири та вселення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача про витребування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, визнання за ним права власності на цю частку та вселення до цієї квартири. Свої вимоги обґрунтовував тим, що належна йому частина спірної квартири вийшла з його володіння поза його волею, на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване, що дає йому право витребувати його майно у набувача.

РішеннямДеснянського районного суду м.Києва від 9 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково, витребувано з володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 1/3 частину квартири АДРЕСА_2, визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, вселено ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_2

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, представник ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримали і просили її задовольнити.

ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 проти доводів апеляційної скарги заперечували і просили рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_3, його дружина ОСОБА_7 та дочка ОСОБА_8 були співвласниками квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 5 травня 2000 року у рівних частках.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 29 березня 2012 року за ОСОБА_9 визнано право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 що належала на праві власності ОСОБА_3, у порядку переведення на неї прав та обов'язків співвласника квартири.

7 жовтня 2013 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 був укладений договір дарування частини квартири, за умовами якого ОСОБА_9 подарувала своїй дочці 2/3 частини квартири, після чого ОСОБА_8 стала власником всієї квартири.

18 листопада 2013 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 посвідчений державним нотаріусом Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори.

Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 26 лютого 2014 року заочне рішення Деснянського районного суду м.Києва від 29 березня 2012 року скасоване, ухвалене нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 було відмовлено.

Крім того, судом встановлено, що відповідачем чиняться перешкоди позивачу у користування спірною квартирою.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 вибула з володіння ОСОБА_3 не з його волі, а іншим шляхом - на підставі заочного рішення суду від 29 березня 2012 року, яке в подальшому було скасовано, наступна передача цього майна відповідачці є незаконною, а тому відповідно до вимог ст..388 ЦК України, права ОСОБА_3 підлягають захисту шляхом витребування його майна у відповідача. Крім того, суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_3 відповідачем чиняться перешкоди у користуванні його власністю, вважав обґрунтованими вимоги позивача про вселення його до спірної квартири.

Такий висновок суду відповідає встановленим судом обставинам та нормам матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом цієї норми закону майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею (позиція, висловлена Верховним Судом України у справі № 6-146цс13 від 16 квітня 2014 року).

Оскільки заочне рішення Деснянського районного суду м.Києва від 29 березня 2012 року, на підставі якого ОСОБА_3 був позбавлений права власності на 1 / 3 частину спірної квартири, в подальшому було скасовано судом апеляційної інстанції, то слід уважати, що частина квартири вибула з володіння позивача поза його волею і він вправі витребувати її від добросовісного набувача ОСОБА_5 за правилами ст.388 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що спірна квартира є єдиним житлом відповідача та її малолітньої дитини; що ОСОБА_5, як добросовісний набувач, придбала квартиру у ОСОБА_8, яка на момент укладення договору купівлі-продажу квартири мала право відчужувати таку квартиру, а тому 1/3 частина такої квартири не може бути витребувана позивачем, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до вимог статей 330, 388, 658 ЦК України право власності на майно, яке було передане за угодами щодо його відчуження поза межами волі власника, не набувається у тому числі і добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується, і не припиняється із втратою ним цього майна.

Встановивши, що частина квартири вийшла з володіння позивача поза його волею, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що така підлягає витребуванню у відповідача, як добросовісного набувача.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, які були досліджені судом та яким судом першої інстанції надана належна правова оцінка, а відтак з урахуванням встановлених обставин не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення.

ОСОБА_3, будучи власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, а у разі порушення прав власника, такі підлягають захисту.

Встановивши, що відповідач ОСОБА_5 чинити позивачу перешкоди у користуванні жилим приміщенням, частка якого належить ОСОБА_3 на праві власності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про вселення позивача до квартири АДРЕСА_1.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд першої інстанції не врахував інтереси малолітньої дитини ОСОБА_5 та всупереч її інтересам ухвалив рішення, висновків суду не спростовують та не впливають на їх правильність, оскільки ОСОБА_3 є власником частини квартири і як власник має право нею користуватися.

Враховуючи наведене, колегія дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом першої інстанції правильно визначені характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно та всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, який діє на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_5, - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 9 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: