Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У.№ 334/8746/13-ц Головуючий у 1-й інстанції: Махіборода Н.О.
Справа № 22-ц/778/4075/16 Суддя-доповідач: Кухар С.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 грудня 2016 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, суддіКухаря С.В.
суддів:Осоцького І.І.
Гончар М.С.
секретарБурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 липня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором про відкриття картрахунку,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначало, що за договором № ZPAARX01160097 від 28.12.2006 року про відкриття картрахунку, згідно якого, відповідачка отримала від банку платіжну картку НОМЕР_1, на яку банк перерахував 2459,6 грн. із сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 2% на місяць, на строк дії картки 1 рік - до 27.12.2007 року.

За відповідачкою, яка протягом 2007 року зняла всі кошти з карткового рахунку, а потім, декілька років умови договору не виконувала, як вважав банк, утворилася заборгованість, яку станом на 19.09.2013 року банк розрахував після декількох уточнень в сумі - 9748,62 грн., що складається з: заборгованості за відсотками за період часу з 02.10.2010 року по 12.03.2012 року - 3493, 91 грн. та заборгованості по пені за несвоєчасне виконання зобов'язань щодо погашення процентів за період часу з 19.09.2012 року по 19.09.2013 року - 6254,71 грн. Які банк і просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору від 28 грудня 2006 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5, остання отримала кредит у розмірі 2 459 грн. 59 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості строком до 27 грудня 2007 року.

У зв'язку з невиконанням кредитних зобов'язань за відповідачем на момент подачі позову виникла заборгованість, яка за уточненим розрахунком банку склала 9748,62 грн., та складається з: заборгованості за відсотками за період часу з 02.10.2010 року по 12.03.2012 року - 3493, 91 грн. та заборгованості по пені за несвоєчасне виконання зобов'язань щодо погашення процентів за період часу з 19.09.2012 року по 19.09.2013 року - 6254,71 грн.

Відповідно ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до умов договору, які викладені в заяві позичальника, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісячно в період сплати, за який приймається період з 28 по 04 число кожного місяця, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 282 грн. 17 коп. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами (а.с. 4-8).

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13, від 19 березня 2014 року № 6-20цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

В матеріалах справи міститься заява відповідача про застосування строку позовної давності до вимог банку (а.с. 34-36, 84, 101)

Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір діє до 27 грудня 2007 року, погашення заборгованості здійснюється у наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з «28» по «4» число кожного місяця позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 218 грн. 17 коп. Останній платіж відповідач за договором здійснила в червні 2007 року.

Таким чином, перебіг строку позовної давності почався з моменту настання строку погашення чергового платежу за договором тобто з липня 2007 року.

Банк звернувся до суду з позовом про захист свого порушеного права в жовтні 2013 року (а.с. 2), тобто в поза межами встановленого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності.

Посилання банку на домовленість сторін про збільшення строку позовної давності є безпідставним. Оскільки, підписанням заяви позичальник приєднався до Умов надання споживчого кредиту за виключенням п.5.5 цих Умов, оскільки зазначення у п.5.5 Умов про домовленість про збільшення строку позовної давності до вимог про стягнення кредитних зобов'язань до п'яти років повинно формулюватися згідно до приписів ч.2 ст. 259 ЦК України у вигляді укладання у письмовій формі окремого договору, а не шляхом приєднання до такого зобов'язання запропонованого Банком в Умовах надання споживчого кредиту. Тим більше, банком не доведено що у момент підписання договору Умови надання споживчого кредиту діяли саме в тій редакції, яка додана банком до позову.

Тому Умови щодо встановлення збільшеного строку позовної давності до 5 років не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності.

Такий же висновок висловлено у правовій позиції Верховоного Суду України при перегляді справи № 6-1926цс15 від 04.11.2015 року, що відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Посилання банку на переривання перебігу строку позовної давності через сплату відповідачем грошових коштів на часткове погашення заборгованості у березні 2012 року та серпні 2012 року через термінал самообслуговування є також безпідставним. Оскільки вказані платежі не мають жодного правового значення у даному випадку, оскільки ці проплати здійснені після спливу строку позовної давності, який сплив ще у червні 2010 року.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі в тому числі про відсутність заяви про застосування строку позовної давності спростовуються наявністю у справі таких заяв. Так суду першої інстанції була 19 лютого 2014 року відповідачкою подана письмова заява про перегляд заочного рішення в якій міститься заява про необхідність застосування строку позовної давності до вимог банку (ас. 34-35), така ж заява міститься і в апеляційній скарзі відповідачки на заочне рішення у справі, і в касаційній скарзі (а.с. 84, 101).

Інші доводи скарги про необхідність стягнення коштів в межах строку позовної давності, про те, що вказаний строк не сплив, не спростовують висновки суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які являються обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

Отже висновки суду першої інстанції відповідають матеріалам справи, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, та підстав для його скасування колегія судів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 липня 2016 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: