Єдиний унікальний номер 725/841/16-ц
Номер провадження 2/725/184/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2016 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Піхало Н. В.

при секретарі Томко І.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення ідеальної частки в спільному майні та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що з 1992 по червень 2007 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, під час якого у них народився син ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Також вказував на те, що під час шлюбу, окрім іншого майна, ним з відповідачкою набуто у власність приміщення кафе «Віденська кавярня», загальною площею 173,7 кв.м., яке знаходиться за адресою м. Чернівці, вул. Кобилянської, 49 та належність йому ? частки у вказаному майні встановлено рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 01.03.2013 року у спорі між ним та відповідачкою, третя особа ПАТ «Укрсоцбанк», про поділ майна подружжя, яким в задоволенні первісного у зустрічного позову відмовлено та дане рішення суду набрало законної сили.

Крім того, зазначав, що спірне нежитлове приміщення було передано відповідачем за його згодою в іпотеку в рахунок забезпечення виконання спільного боргового зобовязання подружжя кредитного договору №398 від 01.11.2006 року, укладеного між ним та АКБ «Укрсоцбанк». Грошові кошти, отриманні у кредит за вказаним договором, були використанні відповідачкою для купівлі нерухомого майна по вул. Заньковецької, 17 в м. Чернівці.

Разом з тим, у вересні 2015 року спірні нежитлові приміщення перестали перебувати під обтяженням, а тому постало питання про можливість визначення його ідеальної частки у спірному майні, яка становить ? нежитлових приміщень кафе по вул. О.Кобилянської, 49 в м. Чернівці, загальною площею 173,7 кв.м.

Посилаючись на те, що його право власності на ? частку спірних нежитлових приміщень не визнається та оспорюється відповідачем, а тому з підстав передбачених ст. 392 ЦК України просив визначити за ним ідеальну частку в спільному майні у розмірі ? нежитлових приміщень кафе «Віденська кавярня» по вул. Кобилянської, 49 в м. Чернівці, площею 173,70 кв.м., а також визнати за ним право власності на вказану частку, а право спільної сумісної власності на зазначені нежитлові приміщення припинити.

В судове засіданні сторони не зявились, хоча повідомлялись судом про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомили.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити з підстав зазначених у ньому. При цьому, суду пояснив, що позивач звернувся до суду із вказаним позовом, оскільки відповідачем не визнається його право власності на ? частку спірного майна, належність яка була встановлено рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 01.03.2013 року, а тому його право власності підлягає підтвердженню в порядку ст. 392 ЦК України, яка передбачає, що позов про визнання права власності може бути предявлений власником майна, право власності якого оспорюється або не визнається іншою особою.

Представник відповідач заперечував проти задоволення, вважаючи, що спірним правовідносинам вже надано оцінку у рішенні Першотравневого районного суду м. Чернівці від 01.03.2013 року, яким встановлено, що відповідач самостійно здійснювала погашення заборгованості за борговими зобовязаннями, а тому частка відповідача не може становити половину набутого сторонами у власність під час спільного проживання майна, в тому числі приміщень кафе «Віденська кавярня». Вказував, що у даному спорі фактично порушене питання про поділ спільного майна подружжя, що вже було предметом судового розгляду, а тому провадження у справі підлягає закриттю.

Разом з тим, ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 06.04.2016 року надано оцінку доводам представника відповідача щодо закриття провадження у справі з підстав передбачених п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України та в задоволенні клопотання про закриття провадження у справі відмовлено.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

При цьому, положеннями ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Згідно з вимогами ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що 27 серпня 1992 року між сторонами зареєстровано шлюб, який розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 червня 2007 року (а/с 6,7).

У період шлюбу, а саме 23 жовтня 2003 року, відповідач придбала у власність на підставі договору купівлі-продажу нежитлові приміщення (кафе «Віденська кавярня»), які розташовані за адресою: м. Чернівці, вул. Кобилянської, 49, що також підтверджено копією договору купівлі-продажу №307 від 23.10.2003 року (а/с 67).

Відповідно до звіту про оцінку нерухомого майна № 132, ринкова вартість спірного майна на момент оцінювання становить 8 889 399 грн. (а/с 37-54).

Також судом встановлено, що вказані спірні нежитлові приміщенні перебували в іпотеці АКБ «Укрсоцбанк» з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №397 від 01 листопада 2006 року, укладеним між вказаним банком та ОСОБА_2, а також кредитним договором № 398 від 01 листопада 2006 року, укладеним між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 (а/с 14-26).

Крім того, як встановлено судом, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 01 березня 2013 року у справі №2-46/12 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ПАТ "Укрсоцбанк" про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа ПАТ "Укрсоцбанк" про поділ спільного майна подружжя, в задоволенні як первісного, так і зустрічного позову відмовлено. Дане судове рішення набрало законної сили.

Зокрема, як убачається з обставин, встановлених рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 01 березня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ПАТ "Укрсоцбанк", про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа ПАТ "Укрсоцбанк", про поділ спільного майна ОСОБА_1 належить ? частина нежитлових приміщень, розташованих по вул. Кобилянської, 49 в м. Чернівці, як частка у спільному майні подружжя. Проте, судом при вирішені спору про поділ майна подружжя та, зокрема в частині визнання за позивачем права власності на частку у спірному нерухомому майні, як частку в спільному майні подружжя, були враховані боргові зобовязання сторін за укладеними кредитними договорами в інтересах сімї, що складає по 105 906,91 дол. США для кожного, а також було встановлено й той факт, що ОСОБА_1 будь-які грошові кошти за кредитним договором №398 від 01.11.2006 року не сплачувались й відповідно в задоволенні позову про поділ майна подружжя , у тому числі в частині визнання за позивачем права власності на ? частку спірних нежитлових приміщень в порядку поділу як часту в спільному майні подружжя, відмовлено (а/с 8-13).

Крім того, як убачається зі змісту даного рішення суду та матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, позивач, неодноразово змінюючи та уточнюючі позовні вимоги, остаточно просив визнати за ним права власності на 6491/10000 ідеальних часток приміщення кафе «Віденська кавярня» по вул. Кобилянської, 49, загальною площею 173,70 кв.м.

Разом з тим, вказаним рішенням суду позивачу в задоволенні позову про поділ між подружжям вказаного нежитлового приміщення з урахуванням боргових зобовязань сторін за укладеними кредитними договорами, укладеними в інтересах сімї та які були сплачені відповідачем, відмовлено, однак право спільної сумісної власності позивача та відповідача на спірне нежитлове приміщення припиненим не було, а тому посилання позивача на те, що судом встановлений факт належності йому на праві власності ? частини житлового приміщення по вул. Кобилянської, 49 в м. Чернівці в розумінні положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України є безпідставними, оскільки спір розглядався в частині визнання за позивачем права власності на 6491/10000 ідеальних часток приміщення кафе «Віденська кавярня» по вул. Кобилянської, 49, загальною площею 173,70 кв.м., а не ? частки.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Зокрема, звертаючись до суду з даним позовом, позивач в порядку ст. 392 ЦК України просив визначити його ідеальну частку у праві спільної сумісної власності в розмірі ? частини та визнати на ним право власності на ? частину спірних приміщень, а також право спільної сумісної власності припинити, вказуючи на те, що належність йому на праві власності ? частики спірних нежитлових приміщень встановлена рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 1 березня 2012 року, однак не визнається відповідачем.

Так, згідно з ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

При цьому, можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, ст. 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Разом з тим, враховуючи те, що спірне нежитлове приміщення було придбано сторонами у період шлюбу, то на дане нерухоме майно спірне нежитлове приміщення поширюється режим спільної сумісної власності.

При цьому, згідно норм чинного законодавства, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Так, згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частина 2 ст. 60 СК України передбачає презумпцію спільності прав на майно набуте за час перебування в шлюбі, а саме вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При таких обставинах, у відповідності до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Зокрема, ст. 70 СК України визначено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Також слід зазначити, що відповідно до роз'яснень наданих у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Разом з тим, позов про поділ спірного приміщення як спільного майна подружжя та визнання за ним права власності на ? частку спірного нерухомого майна позивачем не заявлявся.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною другою ст. 31 ЦПК України передбачено право позивача шляхом подання письмової заяви до початку розгляду справи по суті змінити підставу позову, при цьому підставою позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а не посилання на певну норму права.

Таким чином, законодавством передбачено, що підставу позову може змінити лише позивач, проте позивачем у даному спорі вимоги щодо поділу спільного майна подружжя заявленими не були, а на неодноразові уточнення заявлених позовних вимог представник позивача в ході розгляду вказував, що позов заявлено саме з підстав ст. 392 ЦК України, оскільки право позивача на ? частину спірного нерухомого приміщення визнано саме рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 01 березня 2013 року суду, яким як встановлено судом, право спільної сумісної власності позивача та відповідача як подружжя на спірне нежитлове приміщення кафе припинено не було, частки у спільному майні не були визначені, а тому суд приходить до висновку, що вимога позивача про визначення ідеальної частки у спільному майні - нежитловому приміщенні кафе «Віденська кавярня» по вул. Кобилянської, 49 в м. Чернівці задоволенню не підлягає.

Крім того, відповідно до п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», позови про визнання права власності, що пред'явлені на підставі статті 392 ЦК, пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, разом з тим, дані правовідносини, які виникли між сторонами регулюються нормами сімейного права щодо режиму спільної сумісної власності подружжя, а тому застосування в даному випадку норм ст. 392 ЦК України є безпідставним.

За таких обставин в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі вище викладеного та керуючись ст. ст. 11, 15, 16, 328, 392 ЦК України ст.ст. 3, 10, 11, 58-64, 218, 224,294 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення ідеальної частки в спільному майні та визнання права власності відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Чернівецької області через Першотравневий районний суд м. Чернівці протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н. В. Піхало