Справа № 203/5602/15-ц
Провадження № 2/0203/190/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2016 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Єдаменка С.В.,

при секретарі Заярній А.Ю.,

за участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 встановлення факту, що має юридичне значення, про поділ майна подружжя та стягнення коштів,

встановив:

01 жовтня 2015 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя. В обґрунтування позову зазначено, що з вересня 2006 року позивачка та відповідач перебувають в зареєстрованому шлюбі. Проте фактично сторони ведуть сумісне господарство ще з 07 листопада 1996 року. Під час перебування сторін у шлюбі ними був придбаний автомобіль та відкладені кошти, які знаходяться в Приватбанку на доларовому рахунку відповідача в сумі 5 664,45 дол. США. Позивачка просить суд встановити факт проживання однією сімєю з відповідачем з 07 листопада 1996 року до 08 вересня 2006 року, визнати спільною сумісною власністю автомобіль НОМЕР_1 та вклад в сумі 5664,45 дол. США, стягнути з ОСОБА_3 на користь позивачки ? вартості автомашини, що складає 64 308,00 грн., та ? суми вкладу, що складає 2 832,22 дол. США.

Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, позов просила задовольнити.

Відповідач в судові засідання не зявився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином. Через канцелярію суду відповідачем були подані заперечення на вказаний позов, в яких зазначено, що проти визнання сумісною власністю зазначеної автомашини він не заперечує, згодний виплатити ? частину вартості машини добровільно. В решті позовних вимог просить суд відмовити, оскільки грошовий вклад, який знаходився в банку був знятий, ще в 2014 році, та витрачений на нужди подружжя. Щодо встановлення факту проживання однією сімєю заперечував зазначив, що з позивачкою почав підтримувати стосунки в 1996 року, проте спільного сумісного господарства, сімейного бюджету не вів, дітей з позивачкою не мав. З липня 2014 року з позивачкою припинені шлюбні стосунки, не проживають сумісним життям, спільного господарства не ведуть. На теперішній час фактично має іншу сімю. (а.с.16-18)

Дослідивши матеріали даної цивільної справи, вислухавши пояснення представника позивача, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

З 09 вересня 2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серія І-КИ № 053881 виданим 09 вересня 2006 року Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції в Дніпропетровській області, відповідний актовий запис № 414 (а.с.4).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

В липні 2007 року сторонами був придбаний автомобіль НОМЕР_1. Як вказала позивачка, та проти чого не заперечував відповідач в своїх запереченнях, вартість автомобіля з урахуванням зносу за час її експлуатації на даний час становить 128 760,00 грн. Оскільки сторони на проведенні товарознавчої-експертизи не наполягали, суд вважає за необхідне визначити саме таку вартість автомобіля при вирішенні питання щодо поділу майна.

28 липня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений депозитний договір SAMDN6073. (а.с.64) Станом на 30 квітня 2014 року на вказаному рахунку знаходились грошові кошти в розмірі 5 791,37 дол. США. (а.с.64 на зв.)

01 травня 2014 року з вказаного вище рахунку були зняті депозитні кошти, які з урахуванням коригування процентів, склали 5 589,46 дол. США. (а.с.64 на зв.) При цьому як пояснила представниця позивачки, ОСОБА_2 згоди на зняття депозиту не надавала, та про те, що він був знятий не знала, жодних депозитних коштів від відповідача не отримувала.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Враховуючи вище викладене, суд вважає за необхідне визнати автомобіль та вклад спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вказане майно було набуте під час перебування сторін у шлюбі.

Суд не враховує пояснення відповідача щодо того, що грошовий вклад був витрачений на сімейні нужди, через те, що після зняття коштів та до припинення подружніх стосунків, згідно з пояснень самого відповідача, минуло два місяці, що ставить під сумнів вказані доводи, оскільки вклад був в значній сумі іноземної валюти, а доводів щодо придбання певного майна або інших істотних витрат на потреби подружжя наведено не було.

Згідно абз.2 п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доказів того, що вказаний вклад був витрачений в інтересах сімї до матеріалів справи не надано. А отже суд приходить до висновку, що грошовий вклад був використаний відповідачем на власний розсуд, проти волі своєї жінки.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

В той же час згідно ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Згідно ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Оскільки на час розгляду справи єдиним майном подружжя, яке підлягає поділу є автомобіль виділ в натурі частки із якого є неможливим, грошові кошти на депозит для компенсації вартості його частини не вносились, суд приходить до висновку про неможливість задоволення вимог про стягнення з відповідача вартості частки позивачки у спільному майні або здійснення поділу майна іншим чином, у звязку з чим необхідно визначити ідеальні частки сторін у цьому майні.

При поділі майна суд визначає частки позивачки та відповідача рівними, при цьому, зважаючи на необхідність компенсації позивачці 1/2 частину від суми грошового вкладу, що становить 32 940 грн. 09 коп. (половина від 5 589,46 доларів США, про поділ яких просила позивачка, що за офіційним курсом Національного банку України на день зняття вкладу 11,7865 дорівнює 65 880 грн. 17 коп.) та враховуючи вартість автомобіля в розмірі 128 760,00 грн., суд вважає необхідне визнати за ОСОБА_2 право власності на 3/4 (три четвертих) частини автомобіля НОМЕР_1 та визнати за ОСОБА_3, право власності на 1/4 (одну четверту) частину автомобіля НОМЕР_1; залишивши автомобіль у їх спільній частковій власності.

Вирішуючи питання щодо позовних вимог про встановлення факту проживання однією сімєю позивача та відповідача з 07 листопада 1996 року, суд виходить з того, що відповідно до ст. 60 ЦПК України

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доказу проживання сторін однією сімєю з 07 листопада 1996 року суду не надано, не доведено, що сторони вели спільне сумісне господарство або в них був спільний сімейний бюджет. Крім того, встановлення вказаної фактичної обставини не впливає на вирішення заявлених позовних вимог про поділ майна подружжя з урахуванням часу набуття майна. Отже вказана вимога задоволенню не підлягає.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України за результатами розгляду сума судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову (а.с.1), підлягає стягненню з відповідача пропорційно до суми задоволених позовних вимог, що складає 776 грн. 29 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 14, 321, 368, 364, 370 ЦК України, ст.ст. 60, 63, 65, 69, 70, 71 СК України, абз.2 п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 10, 11, 60, 79, 88, 212, 213, 215 ЦПК України, суд,

вирішив:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

В порядку розподілу спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3, визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, зареєстрованою за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на 3/4 (три четвертих) частини автомобіля НОМЕР_1, визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, номер облікової вартки платника податків НОМЕР_3, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 (просп. Кірова)АДРЕСА_1 право власності на 1/4 (одну четверту) частину автомобіля НОМЕР_1; залишивши автомобіль у їх спільній частковій власності.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, номер облікової вартки платника податків НОМЕР_3, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 (просп. Кірова)АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, зареєстрованою за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 витрати по сплаті судового збору в розмірі 776 (сімсот шістдесят шість) грн. 29 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку, передбаченому статтею 223 ЦПК України, і може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було постановлено за відсутності особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення складено 24.05.2016 р.

Суддя С.В. Єдаменко