УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Коротуна В.М., Попович О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Ізюмський районний сектор ГУ ДМС України в Харківській області, про поновлення порушеного права на проживання, реєстрацію та вселення в житло, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 11 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 14 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив поновити його порушене право на проживання, реєстрацію та вселення в житловий будинок АДРЕСА_1.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилався на те, що він з дитинства проживав у вказаному вище будинку разом з батьками та був зареєстрований у ньому, проте з 07 грудня 2006 року він знаходився під вартою, а згодом був засуджений до позбавлення волі відповідно до вироку суду та відбував покарання, а 05 грудня 2014 року був звільнений з місць позбавлення волі.

Позивач вказував, що 09 липня 2013 року Балаклійським PC ГУ ДМС в Харківській області йому було видано новий паспорт, оскільки попередній паспорт зник з кримінальної справи, в якому зазначено місце його реєстрації: будинок АДРЕСА_1, проте штамп про реєстрацію відсутній. На його звернення до Ізюмського РС ГУ ДМС України в Харківській області щодо внесення до нового паспорту штампу про реєстрацію місця проживання, йому було надано відповідь про те, що 02 червня 2009 року його знято з реєстрації місця проживання.

ОСОБА_4 зазначав, що він не знімався з реєстрації, оскільки знаходився під вартою, а паспорт у нього було вилучено під час попереднього слідства. Крім того вказував, що на час взяття його під варту в спірному будинку проживала його мати ОСОБА_5, на яку й зареєстровано на праві власності будинок.

Також позивач вважав, що він має право на частину спадку в спірному будинку, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер його батько ОСОБА_6, і він прийняв спадщину, оскільки був неповнолітнім, проживав в цьому будинку з матір'ю, яка оформила спадковий будинок тільки на себе.

Зважаючи на вищевикладене та посилаючись на те, що він був відсутній у спірному будинку з поважних причин, а тому не втратив право користування ним, ОСОБА_4 просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 11 грудня 2015 року позов задоволено частково.

Поновлено порушене право ОСОБА_4 на користування жилим приміщенням у будинку АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 14 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 11 грудня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та ухвалу суду апеляційної інстанцій, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди першої та апеляційної інстанцій, частково задовольняючи позов, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановили характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, врахували укладений 29 січня 2004 року між сторонами договір найму житлового приміщення, у якому сторони погодили усі істотні умови, зокрема, й строк його дії, який у даному випадку є безстроковим, а також виходили з відсутності будь-яких відомостей щодо розірвання вказаного договору відповідно до вимог ст. ст. 167, 168 ЖК України, дійшовши обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для поновлення порушеного права ОСОБА_4 на користування жилим приміщенням у будинку АДРЕСА_1.

При цьому апеляційним судом вмотивовано відхилено доводи ОСОБА_5 щодо відсутності поважних причин непроживання позивача у спірному будинку після звільнення з місць позбавлення волі, оскільки вона, як власник житла, не зверталася до суду з вимогою про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування належним їй будинком.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

З огляду на вищевикладене та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 11 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 14 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

В.М. Коротун

О.В. Попович