Провадження № 2/522/6430/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Бойчука А. Ю.

при секретарі Скибінській Є. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Одеської області Медведенко Галина Валеріївна про визнання недійсним договору дарування частки квартири, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування 2/5 частки квартири АДРЕСА_1, реєстраційний №1199 від 29.05.2014 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Медведенко Г.В., яка зазначена у позові третьою особою.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у травні 2014 року ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_2 домовилися про укладення договору позики грошових коштів, відповідно до якого ОСОБА_2 позичив ОСОБА_1 гроші у розмірі 400 200 грн. При цьому ОСОБА_2 поставив ОСОБА_1 умову, що у якості гарантії повернення коштів ОСОБА_1 обов'язково повинен тимчасово, до виконання ним зобов'язання, подарувати ОСОБА_2 частку квартири. Перебуваючи впевненим, що вказаний варіант є єдино можливим засобом забезпечення зобов'язання, ОСОБА_1 погодився на вказані умови, хоча не мав на меті перехід права власності на частку своєї квартири до ОСОБА_2 і розцінював це виключно як засіб забезпечення зобов'язань за договором. 29.05.2014 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено Договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 2/5 частки своєї квартири АДРЕСА_1, реєстраційний № 1199. Дарунок було оцінено сторонами в суму 409 008 грн. Цей договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В.. Одразу після завершення процедури реєстрації вказаного договору, 29.05.2014 року сторони уклали договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 позичив ОСОБА_1 400 200 гривень. При цьому ОСОБА_2 завірив ОСОБА_1 про те, що після повернення останнім запозичених коштів він поверне ОСОБА_1 частку його квартири у власність. Позивач вказує на обставини, що обумовили необхідність негайного оформлення такого договору позики. Позивач після початку бойових дій у м. Харцизьку Донецької області, де він мешкав, переїхав до м. Одеса, де купив 2/5 частки зазначеної квартири і став там проживати зі своєю дружиною. Після зростання небезпеки у Донецькій області, до м. Одеси переїхали і його батьки. Вказане підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб. Оскільки особистих коштів після придбання квартири у Позивача вже не було, та у зв'язку з тим, що після переїзду до м. Одеса Позивач та його батьки не могли одразу влаштуватися на роботу, він домовився з Відповідачем про отримання від нього позики для облаштування переїзду батьків, перевезення їх особистого майна, оренди для батьків житла. В день укладання угоди Відповідач наполіг на укладанні саме договору дарування та в обмін на це позичив вказані грошові кошти. У квітні 2016 року позивач повернув ОСОБА_2 грошові кошти у повному обсязі, але, незважаючи на домовленості про повернення 2/5 частки квартири АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_1, ОСОБА_2 не вчиняє ніяких дій щодо переоформлення на ОСОБА_1 права власності на вищевказану квартиру.

Позивач вважає, що договір дарування 2/5 частки квартири АДРЕСА_1, реєстраційний № 1199 є недійсним, оскільки правова природа та правові наслідки укладеного договору не відповідали його внутрішній волі. Не будучи спеціалістом в галузі права, він розумів договір дарування у сукупності з договором позики, як такий, що є забезпеченням виконання ним зобов'язання - повернути запозичені кошти. Позивач стверджує, що не мав наміру остаточно позбавлятися права власності на частку квартири, що відповідало його домовленості з Відповідачем. Позивач також зазначив, що його розуміння укладеного договору дарування квартири у сукупності з договором позики, як гарантії забезпечення зобов'язання, підкріплювалося і поведінкою Відповідача, який фактично не користується і не користувався ніколи часткою вказаної квартири. У останнього не має ключів від квартири, він не переоформив на себе особисті рахунки на сплату комунальних послуг, не завіз до квартири особистих речей. У цій квартирі продовжує мешкати Позивач з родиною та знаходяться його особисті речі. Відповідач ніколи не пред'являв до Позивача будь-яких претензій стосовно того, що він реально бажає користуватися та розпоряджатися квартирою. Наразі, Позивач через помилково укладений договір дарування не може реалізувати свої права власника та розпорядитися часткою вказаної квартири. З урахуванням вказаних обставин, керуючись ст..ст.203, 215, 215, 229 ЦК України, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Представник позивача - ОСОБА_4 (діє на підставі договору про надання правової допомоги від 28.09.2016 року) до судового засідання не з'явилась, надавши заяву про розгляд справи за її відсутністю, в якій зазначив, що проти винесення заочного рішення не заперечує.

Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутністю, в якій зазначив, що він погоджується з обставинами, викладеними у позовній заяві, і не заперечує проти задоволення позовних вимог. Просить розглянути справу за його відсутністю.

Третя особа, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Одеської області Медведенко Галина Валеріївна, у судове засідання не з'явилась, про час і місце була повідомлена належним чином, поважних причин неявки суду не представила.

Згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків зокрема є договори та інші правочини згідно до положень п.1 ч.2 ст.11 ЦК України.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст.. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 640 ЦК України встановлено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

У відповідності до ст.. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Судом встановлено, що 29.05.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 2/5 частки квартири АДРЕСА_1, та в цілому складається з чотирьох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальна площа квартири - 116, 5 кв.м., житлова - 82,7 кв.м.. Цей договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В., зареєстрований у реєстрі за №1199.

Згідно п.3 договору дарування, дарунок оцінено сторонами в 409 008 грн..

Вказана частина квартири належала ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Іллічовою Н.А., від 20.05.2014 року, реєстровий №2490, право власності було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.05.2014 року, реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна - 01, номер запису про право власності - 5718876.

Також суд вбачає, що 04.06.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 позичив ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 400 200 гривень, строком до 04.06.2016 року.

Згідно нотаріально посвідченої заяви, зареєстрованої у реєстрі за №1022 від 17.06.2016 року, ОСОБА_2 затвердив, що не має будь-яких претензій, у тому числі фінансового характеру до ОСОБА_1 по договору позики, укладеного між ними 04.06.2015 року.

Звертаючись до суду з відповідним позовом ОСОБА_1, посилаючись на ст.. 203, 215, 229 ЦК України як підстави звернення з позовом, просив визнати вказаний договір дарування недійсним, виходячи з того, що він був укладений помилково без мети передання майна у власність відповідача, а у якості забезпечення зобов'язання щодо повернення позики.

Відповідно до ст.16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Підстави, умови, правові наслідки недійсності правочинів визначаються нормами гл.16 ЦК «Правочини» (ст.ст.215-236).

За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

З огляду на положення статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Згідно з ч.ч. 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України, 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, що може бути спростована лише нормою закону чи встановлена судом.

Відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203та статті 229 ЦК України.

У відповідності до ст.. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Також згідно постанови у справі за №6-69ЦС14 від 18.06.2014 року про визнання договору дарування недійсним, правовий висновок якої є: відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умов вчинення на користь дарувальника будь-якого дії майнового та немайнового характеру усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України.

Відповідно до Листа Верховного Суду, від 24.11.2008 "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними", воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Істотною може вважатись помилка, наслідки якої взагалі неможливо усунути або для їх усунення стороні, яка помилилася, необхідно здійснити значні витрати. Найчастіше хибне сприйняття стосується правової природи та предмета правочину, що може виникнути при визначенні тотожності предмета або його якості. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину.

У відповідності до роз'яснень наданих у п. 19 постанови пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України та ч. 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За правилами ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте дослідивши матеріали справи, суд не приймає до уваги послання позивача, що вказаний договір дарування від 29.05.2014 року був укладений під впливом помилки, а саме при укладенні відповідного договору ОСОБА_1, розраховував на той факт, що після виконання ним зобов'язання за договором позики, тобто після повернення запозичених грошей, Відповідачем, як він і обіцяв, буде здійснено оформлення права власності на 2/5 частки квартири АДРЕСА_1 знов на ОСОБА_1, оскільки дані твердження не є спроможними та належного підтвердження у матеріалах справи не знайшли.

Суд вбачає, що оспорюваний договір дарування був укладений сторонами 30 травня 2014 року, а відповідний договір позики, в забезпечення якого нібито було подаровано частину квартири, було підписано сторонами 04 червня 2015 року, тобто через рік після укладення спірного договору.

Також, суд з урахуванням роз'яснень ВСУ, наданих у п.19 постанови пленуму від 06.11.2009 року №9, не приймає твердження позивачу як підставу для визнання договору дарування недійсним на його незнання закону та неправильне тлумачення позивачем правової природи правочину, прав та обов'язків сторін по укладеному договору, наслідків вчиненого правочину. Твердження позивача, що цей договір не відповідав його внутрішній волі, але був укладений у наслідок його необізнаності та відсутності правової культури, не знайшли належного підтвердження під час судового розгляду справи, позивачем належних та допустимих доказів суду не надано.

Суд вбачає, що при підписанні договору дарування сторонами дотримано усі вимоги, передбачені чинним законодавством, щодо порядку та форми їх укладення. Оскаржуваний договір нотаріально посвідчено, зареєстровано у державному реєстрі, дійсність підписів сторонами не оспорювалась.

Сама по собі та обставина, що позивач після оформлення оспорюваного договору продовжує здійснювати комунальні платежі по спірній квартирі, не має правового значення при вирішенні спору.

Крім того, посилання позивача, що фактичної передачі спірної частини квартири не відбулось, спростовується тим, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру ревучих прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 29.11.2016 року №74265851, право власності на 2/5 частки квартири АДРЕСА_1, та в цілому складається з чотирьох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальна площа квартири - 116, 5 кв.м., житлова - 82,7 кв.м., 30 травня 2014 року було зареєстровано за відповідачем - ОСОБА_2.

За вказаних обставин, з урахуванням підстав, заявлених позивачем, суд на підставі ч.4 ст. 174 ЦПК України не приймає визнання відповідачем позову.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повно і всебічно з'ясував обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, що були досліджені в судовому засіданні, вирішив справу згідно із законом.

У зв'язку з вищевикладеним, суд, з урахуванням повно та всебічно з'ясованих обставин справи, дослідженими в судовому засіданні доказів, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, та на які посилався позивач при зверненні до суду, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, є надуманими та такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного Законодавства України.

Керуючись ст.ст.. 1, 3, 4, 10, 11, 15, 56, 57, 60, 174, 197, 208, 209, 212-215, 218, ЦПК України; ст.ст.. 1, 2, 11, 15, 16, 202-204, 215-216, 229, 638, 640, 717 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Одеської області Медведенко Галина Валеріївна про визнання недійсним договору дарування частки квартири - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду.

Суддя А. Ю. Бойчук