У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., ХоптиС.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору оренди та звільнення жилого приміщення за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Донецької області від 7 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 6 червня 2003 року. 15 березня 2011 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір оренди житлого приміщення, за умовами якого він передав відповідачу у оренду вищевказану квартиру.

Позивач указував про те, що вказаний договір укладено у письмовій формі на строк не менше трьох років з часу закінчення капітального ремонту спірної квартири, який відповідач завершив 30 вересня 2011 року та розпочав здавати квартиру іншим особам без його дозволу, що викликало скарги сусідів. Крім того, на момент звернення до суду з позовом строк оренди квартири становить чотири роки, тобто обов'язковий строк дії договору сплив.

Зазначав, що його сімейний стан змінився, унаслідок чого йому необхідна вищевказана квартира для власного проживання з родиною, у 2015 році він попередив відповідача про необхідність звільнення квартири, а 1 вересня 2015 року направив лист про припинення дії договору оренди та необхідність у двомісячний термін, тобто до 30 листопада 2015 року, звільнити квартиру. Проте відповідач його вимоги не виконав, спірну квартиру не звільнив.

Вважав, що такими діями відповідач створює йому перешкоди у реалізації права приватної власності на житло та порушує його права.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просив суд на підставі ч. 3 ст. 825 ЦК України розірвати договір оренди жилого приміщення від 15 березня 2011 року; зобов'язати відповідача звільнити спірну квартиру від речей та сторонніх осіб.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 травня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Розірвано договір оренди жилого приміщення від 15 березня 2011 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, стосовно квартири АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_4 звільнити квартиру АДРЕСА_1 від речей та сторонніх осіб. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 7 липня 2016 року рішення районного суду скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що після припинення договору оренди права позивача, як власника спірного житлового приміщення, є непорушні й він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Крім того, позивачем доведено необхідність використання ним житла для власного проживання разом з членами сім'ї.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають матеріалам справи й вимогам закону.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції й відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, виходив із того, що позивачем не доведено необхідність використання спірного житла для проживання самим наймодавцем та членами його сім'ї, а намір у майбутньому зареєструвати шлюб не може бути належним та допустимим доказом на підтвердження позову, оскільки позивач має у власності іншу квартиру, в якій проживав разом з родиною, у тому числі і на час укладення спірного договору оренди, працює в іншому місці, де постійно проживає і орендує житло.

Протепогодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Судом установлено, що ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 6 червня 2003 року є власником квартири АДРЕСА_1.

15 березня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір оренди житлого приміщення, за умовами якого він передав орендарю у оренду квартиру АДРЕСА_1. Договір укладено у письмовій формі на строк не менше трьох років з часу закінчення ОСОБА_4 капітального ремонту квартири, який ним фактично завершено 30 вересня 2011 року.

1 вересня 2015 року ОСОБА_3 було направлено ОСОБА_4 лист про припинення дії договору оренди та необхідність у двомісячний термін, тобто до 30 листопада 2015 року, звільнити квартиру.

Згідно з ч. 1 ст. 821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п'ять років.

Відповідно до ч. 3 ст. 823 ЦК України договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім'ї.

Наймодавець повинен попередити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за два місяці.

Судом установлено, що згідно з довідкою товариства з обмеженою відповідальністю «Смілянський ливарний завод» від 11 березня 2016 року позивач з 6 жовтня 2014 року працює головним металургом у товаристві, винаймає житло у м. Смілі Черкаської області, проте регулярно перебуває у відрядженнях, зокрема декілька разів на місяць у м. Маріуполі Донецької області, що також підтверджується показаннями свідків.

Згідно з ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Крім того, судом установлено, що ОСОБА_4 у спірній квартирі не мешкає, а проживає АДРЕСА_2. 1 вересня 2015 року позивачем було направлено орендарю лист про припинення дії договору оренди та необхідність у двомісячний термін звільнити спірну квартиру. Проте відповідачем вимогу позивача виконано не було нерухоме майно власнику не повернуто.

Згідно зі ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином, апеляційний суди у порушення вищевказаних положень закону та вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України належним чином не оцінив наявні докази необхідності використання квартири для проживання самого наймодавця, у тому числі вищевказану довідку, показання свідків та не звернув увагу на те, що відмовляючи позивачу у задоволенні позову позбавив його права приватної власності, яке є непорушним.

Також, апеляційний суд у порушення зазначених вище вимог закону не врахував, що на момент розгляду справи п'ятирічний строк дії договору оренди, встановлений законом, також сплив.

Згідно з пп. 5.4.4 п. 5.4. договору орендар зобов'язаний по закінченню терміну даного договору повернути орендодавцеві орендоване майно (квартиру) в справному стані з урахуванням зносу.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідно до вимог ЦК України, Конституції України право позивача, як власника спірного житлового приміщення, є непорушним й він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Суд першої інстанції встановив всі обставини справи, надав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази (ст. 212 ЦПК України) та ухвалив законне, обґрунтоване та справедливе рішення.

Згідно зі ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 7 липня 2016 року скасувати, рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 травня 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта