Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання Пиляй І.С.,

з участю позивачки,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду від 8 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Сарненської міської ради Рівненської області про визнання квартири як частини багатоквартирного житлового будинку окремим домоволодінням,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до Сарненської міської ради Рівненської області про визнання її квартири як частини багатоквартирного житлового будинку окремим домоволодінням.

Рішенням Сарненського районного суду від 8 вересня 2015 року позов задоволено. Квартиру № 2 на вул. Просвіти, 8, у м. Сарни Рівненської області загальною площею 30,7 кв. м, житловою площею 17,6 кв. м і допоміжною площею 13,1 кв. м, що складається з частини садибного (індивідуального) житлового будинку та 1/3 частини сараю, належну ОСОБА_2 й її неповнолітнім дітям ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на праві власності, визнано окремим домоволодінням. Відповідача зобовязано присвоїти цьому домоволодінню окрему адресу.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначала, що позивачка не довела факту порушення її прав Сарненською міською радою. У своїй позовній заяві ОСОБА_2 визнала, що вона звернулася в суд із даним позовом, оскільки здійснила самочинну добудову до будинку, за що була притягнута до адміністративної відповідальності, з метою узаконення самочинної добудови та визначення розміру земельної ділянки відповідно до її частки у будинку.

Посилання ОСОБА_2 на те, що вона нібито зверталася до власників сусідніх квартир будинків № 8 та № 8а на вул. Просвіти у м. Сарни із проханням вирішити питання про отримання у власність земельних ділянок з визначенням часток кожного із власників квартир, не відповідає дійсності.

У будинку № 8а на вул. Просвіти проживає три власники квартир: № 1, № 2 і № 3, а тому квартира № 2 у цьому будинку аж ніяк не може бути окремим домоволодінням.

Їй на підставі договору купівлі-продажу від 24 лютого 2006 року належить право власності на квартиру № 1 у будинку № 8а на вул. Просвіти у м. Сарни Рівненської області. Проте до неї позивачка як до власника квартири з питанням про поділ земельної ділянки не зверталася.

ОСОБА_2 зробила добудову до стіни її квартири без її згоди, водопровід провела від квартири № 3 також без згоди власника останньої.

Для оформлення окремого будинковолодіння позивачка перекрила прохід власнику квартири № 3 і на даний час її мешканці змушені обходити весь будинок по земельній ділянці, яка перебуває в її користуванні.

У будинках № 8 і № 8а на вул. Просвіти проживає чотири сімї, які і мають право на земельну ділянку, що становить прибудинкову територію.

ОСОБА_2 невірно визначила відповідачем у даній справі Сарненську міську раду, яка насправді її прав не порушувала. Належна позивачці квартира № 2 давно має відповідну поштову адресу, яка зафіксована у правовстановлюючих документах на це помешкання. Тому ніякої потреби звертатися до суду із даним позовом у ОСОБА_2 не було.

Покликаючись на ці обставини, ОСОБА_1 рішення місцевого суду вважала незаконним та необґрунтованим і просила апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В запереченні на апеляційну скаргу позивачка рішення місцевого суду вважала законним та обґрунтованим і просила апеляційний суд залишити його без змін, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і зявилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалене місцевим судом рішення скасуванню з ухваленням у справі апеляційним судом нового рішення з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 до Сарненської міської ради про визнання її квартири як частини багатоквартирного житлового будинку окремим домоволодінням, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позову.

Проте погодитися з таким висновком місцевого суду колегія суддів не може.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка разом зі своїми двома неповнолітніми дітьми ОСОБА_5 і ОСОБА_4 є співвласником однокімнатної квартири № 2 на вул. Просвіти, 8, у м. Сарни Рівненської області загальною площею 30,7 кв. м, житловою площею 17,6 кв. м і допоміжною площею 13,1 кв. м (а. с. 5-11). Кожному з них належить по 1/3 частині цього помешкання. Право власності на зазначену квартиру на підставі свідоцтва про право власності № 3540, виданого 21 жовтня 2013 року органом приватизації Сарненської міської ради, зареєстровано у встановленому законом порядку 23 липня 2015 року (а. с. 8-11).

Житловий будинок № 8 на вул. Просвіти у м. Сарни, в якому знаходиться квартира позивачки та її дітей, є триквартирним, одноповерховим. Помимо житлового приміщення позивачки в ньому розміщені квартира № 1, що належить апелянту ОСОБА_1, та квартира № 3, яка належить ОСОБА_6

У поданій позовній заяві позивачка визнала, що вона самочинно, без відповідного дозволу розпочала добудову до своєї квартири, за що була притягнута до адміністративної відповідальності. Тому з метою узаконення цієї самочинної добудови та визначення розміру прибудинкової земельної ділянки відповідно до її частки у всьому багатоквартирному житловому будинку № 8, вона предявила даний позов до Сарненської міської ради про визнання її квартири як частини багатоквартирного житлового будинку окремим домоволодінням.

Викладені обставини дають підстави для висновку про те, що у кінцевому результаті позивачкою переслідується мета отримати земельну ділянку для узаконення розпочатої нею самочинної добудови до належної їй квартири.

Згідно з п. 2 розділу ІІ Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР , затвердженої наказом Міністерства комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка була чинною до 13 грудня 1995 року, під домоволодінням розуміється два і більш будинків з приналежними до них надвірними будівлями (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці під одним порядковим номером по вулиці, провулку, площі.

Після втрати цієї Інструкцією чинності пунктом 1.5. Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13.12.1995 р., що були чинними до 9 червня 1998 року, та п. 1.9. Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 121 від 9 червня 1998 року (яка була чинною до 15 лютого 2002 року), було визначено, що д о об'єктів нерухомого майна, що підлягають державній реєстрації, відносяться:

а) жилі будинки (домоволодіння) розташовані на земельній ділянці, під окремим порядковим номером по вулиці, площі, провулку;

б) нежилі будинки, дачі, садові будинки, гаражі, будівлі виробничого, господарського, соціально-побутового та іншого призначення, розташовані на окремих земельних ділянках;

в) вбудовані в жилі будинки нежилі приміщення (як частини цього будинку);

г) квартири багатоквартирних будинків.

Відповідно до пунктів 1.5., 1.6. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07 лютого 2002 року (яке було чинним до 12 грудня 2012 року), державній реєстрації підлягало право власності та інші речові права на таке нерухоме майно: житлові будинки; квартири; будівлі, в яких розташовані приміщення, призначені для перебування людини, розміщення рухомого майна, збереження матеріальних цінностей, здійснення виробництва тощо; споруди (інженерні, гідротехнічні тощо) - земельні поліпшення, що не належать до будівель та приміщень, призначені для виконання спеціальних технічних функцій; приміщення - частини внутрішнього об'єму житлових будинків, будівель, квартир, обмежені будівельними елементами. Державній реєстрації підлягає право власності на закінчене будівництвом нерухоме майно, яке прийняте в експлуатацію у встановленому законодавством порядку.

Зараз діє Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року.

Статтею чинного 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на обєкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.

Право власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду, а також їх окремі частини може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності чи інше речове право на земельну ділянку, на якій вони розташовані.

Право власності на квартиру, житлове та нежитлове приміщення може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності на житловий будинок, будівлю, споруду, а також їх окремі частини, в яких вони розташовані.

Статтею 381 ЦК України визначено, що садибою є земельна ділянка разом із розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, відповідно до законодавства квартира та домоволодіння або садиба є самостійними обєктами нерухомого майна, право власності на які підлягають державній реєстрації. Проте житловий будинок (домоволодіння) чи садиба обовязково розташовані на відповідній земельній ділянці, у звязку з чим зазначені вище нормативні вимоги закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості, яким є житловий будинок, домоволодіння чи садиба, із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт нерухомості розташований.

Тому зважаючи на те, що позивачці та її дітям належить квартира як окремий самостійний обєкт права власності, право власності на яку згідно із законом вже зареєстровано, ця квартира без попереднього виділення позивачці компетентним органом у встановленому законом порядку відповідної земельної ділянки не може бути визнана домоволодінням чи садибою та перереєстрована з квартири у домоволодіння (садибу).

Більше того, належне позивачці та її дітям помешкання давно вже має свою поштову адресу: АДРЕСА_1. А тому у суду першої інстанції не було підстав покладати на відповідача обовязок присвоїти квартирі позивачки, яка є частиною одноповерхового багатоквартирного житлового будинку № 8 на вул. Просвіти у м. Сарни, ще одну поштову адресу.

Помимо викладеного, враховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 цього Кодексу не породжує в неї права власності на таке майно, а відтак виключає це майно із цивільного обороту.

З урахуванням викладеного рішення місцевого суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України і підлягає скасуванню.

Керуючись Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Сарненського районного суду від 8 вересня 2015 року скасувати.

ОСОБА_2 у задоволенні позову до Сарненської міської ради Рівненської області про визнання її квартири як частини багатоквартирного житлового будинку окремим домоволодінням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави для Апеляційного суду Рівненської області 267 (двісті шістдесят сім) грн. 96 коп. судового збору.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення. Воно може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: