АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7382/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Матійчук Г.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Горбачовій В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа - ОСОБА_5 про визнання зобов'язання за договором поруки припиненими.

в с т а н о в и л а :

Позивач звертаючись в квітні 2015 року до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовував свої вимоги тим, що 08 червня 2007 року між ОСОБА_5 та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання грошові кошти у розмірі 210 000 доларів США з кінцевим терміном повернення до 08 червня 2017 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором було укладено договір поруки, згідно якого ОСОБА_6 поручився перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов'язань. 20 лютого 2014 року позивач отримав від відповідача претензію повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання за кредитним договором, у якому було запропоновано повернути достроково у повному обсязі заборгованість по кредиту та відсотках. Проте, позивач вказував, що в договорі поруки не встановлено строк, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного виконання боржником своїх зобов'язань не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки. Тому вважав поруку припиненою в силу вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 березня 2016 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник позивача подав апеляційну скаргу. Де ставив питання про його скасування та ухвалення нового про задоволення позову у повному обсязі. Вказуючи при цьому, що судом першої інстанції були порушені норми матеріального та процесуального права.

Представник позивача будучи повідомленим про розгляд справи в судове засідання не з'явився, подав заяву за якою просив суд розглянути справ у за його відсутності.

Відповідач та третя особа в судове засідання не з'явилися, поважність причин своєї неявки суду не повідомили.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін в силу вимог ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Так судом при розгляді справи було встановлено, що 08 червня 2007 року між ОСОБА_5 та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено кредитний договір, за умовами якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання грошові кошти у розмірі 210 000 доларів США зі сплатою 12,25 % річних з кінцевим терміном повернення до 08 червня 2017 року.

08 червня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, згідно умов якого останній поручився відповідати перед кредитором у повному обсязі солідарно за виконання позичальником зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, а також можливих штрафних санкцій.

14 лютого 2014 року ПАТ «Укрсоцбанк» направив ОСОБА_3 вимогу, в якій зазначив, що позивачу як поручителю необхідно сплатити заборгованість за кредитним договором, яка утворилася.

Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 02 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2014 року, позов ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 316 791,30 доларів США заборгованості за кредитним договором від 08 червня 2007 року.

Ухвалою ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 11 березня 2015 року зазначені судові рішення в частині стягнення пені скасовані, а в іншій частині залишені без змін.

Суд першої інстанції за наслідками розгляду справи прийшов до висновку про відсутність підстав для припинення договору поруки. Оскільки, судовими рішеннями, які набрали законної сили, було задоволено частково позов ПАТ «Укрсоцбанк» про солідарне стягнення з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором. Крім того, у судових рішеннях встановлено, що строк дії договору поруки не припинено, так як банк звернувся з позовом до поручителя з дотриманням шестимісячного строку після направлення вимоги до поручителя про сплату заборгованості.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, позивач вказував на те, що строк виконання основного зобов'язання настав в лютому 2008 року (через 90 днів від неналежного виконання третьою особою зобов'язання щодо своєчасної сплати кредиту) у відповідача було шість місяців для пред'явлення вимоги до позивача як поручителя - до жовтня 2008 року. Однак, відповідна вимога була одержана позивачем лише 20 лютого 2014 року у вигляді претензії-повідомлення (вимоги) № 08.305-186/5128 від 14.02.2014 року про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання за кредитним договором № 39.29- 50/790к від 08.06.2007 року, у якій було запропоновано повернути достроково у повному обсязі заборгованість по кредиту та відсоткам. Між тим, п. 4.5 договору кредиту встановлено, що в разі невиконання або неналежного виконання позичальником більш ніж 90 календарних днів своїх обов'язків щодо своєчасної сплати кредиту та процентів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, а позичальник зобов'язаний протягом 1 робочого дня повернути кредит у повному обсязі, сплатити відсотки та штрафи. Отже, сторони врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів. Однак такі обставини були залишені судом першої інстанції поза увагою.

Колегія суддів вважає, що зазначені вище доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на матеріалах справи та прийнятих судами рішенням.

Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 02 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2014 року, позов ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було задоволено частково.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ 11 березня 2015 року при касаційному розгляді скарги ОСОБА_4, що діяв в інтересах ОСОБА_3 вказував на те, що « 20 лютого 2014 року ОСОБА_3 отримав письмову вимогу банку, про дострокове повернення кредиту. Пред'явивши вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитом та процентів за користування ним кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання.

З позовом про солідарне стягнення кредитної заборгованості банк звернувся 19 червня 2014 року, тобто в межах строку встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України»

Відтак суд касаційної інстанції вважав, що висновки судів про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за тілом кредиту та відсотків за користування кредитом, ґрунтуються на законі та відповідають фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що його позовні вимоги ґрунтуються на позиціях ВСУ, що була висловлена в справі № 6 -2875 цс 15 від 17 лютого 2016 року і які в силу положень ч. 1 ст. 360 -7 ЦПК України повинні враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, на думку колегії суддів, не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Так як на час розгляду даної справи є судове рішення, що набрало законної сили то з урахуванням положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, якщо у них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 березня 2016року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: