АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц /796/7746/2016 Головуючий у І інстанції Виниченко Л.М.
Доповідач Котула Л.Г.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - судді Котули Л.Г.

Суддів: Волошиної В.М., Слюсар Т.А.

За участю секретаря Крічфалуши С.С

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 квітня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України, третя особа, ОСОБА_2 про зобов'язання виконання грошового зобов'язання в натурі та стягнення коштів, -

у с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ) про зобов'язання виконання грошового зобов'язання в натурі.

Зазначав, що він на підставі довіреності від 07 лютого 2013 року , 07 листопада 2015 року звернувся до відповідача із заявою про відшкодування шкоди, завданої автомобілю Тойота Рав 4 , держномер АЕ8887АІ внаслідок ДТП .

Вказував, що 19 липня 2012 року на 334 км автодороги Київ-Харків відбулася дорожньо-транспортна пригода .

За рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 квітня 2013 року стягнуто з ПрАТ «СК»Лафорт» на користь ОСОБА_2 страхове відшкодування в сумі 172 011, 15 грн. та судові витрати, відповідно до якого зобов'язання про відшкодування шкоди було покладено на ПрАТ «СК «Лафорт».

В подальшому за невиконання рішень суду страховою компанією Лафорт , зокрема за ініціативою ОСОБА_1, була відкрита процедура банкрутства, яка закінчилась у 2015 році ліквідацією боржника СК « Лафорт».

Враховуючи те, що внаслідок визнання банкрутом СК «Лафорт» до МТСБУ перейшов обов'язок щодо відшкодування визначеної судом суми . У зв'язку з чим, позивачем було подано до МТСБУ документи для виплати страхового відшкодування .

Однак, відповідач затягував виплату , а 31 грудня 2015 року він отримав від відповідача листа №3/1-05/35837 від 21 грудня 2015 року про надання тих самих документів, які він уже подав МТСБУ , а тому 14 січня 2016 року позивач особисто повторно надав копію довіреності, копію рішення Шевченківського районного суду м. Києва , копію ідентифікаційного коду та копію документів про виконавче провадження.

Проте, 15 лютого 2016 року він отримав листа МТСБУ №3/1-05/2827 від 03 лютого 2016 року , в якому його було повідомлено, що надана ним довіреність не надає право на отримання коштів на відшкодування страхової виплати.

Оскільки він неодноразово подавав відповідачу довіреність , за умовами якої він мав право на отримання страхової виплати і зауважень щодо її змісту не отримував, просив зобов'язати відповідача виконати грошове зобов'язання в натурі та стягнути з нього на його користь 173000 грн.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Моторного (транспортного ) страхового бюро України, третя особа, ОСОБА_4 про зобов'язання виконання грошового зобов'язання в натурі та стягнення коштів відмовлено.

У апеляційних скаргах ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, оскільки судом порушені вимоги матеріального та процесуального права.

Відповідач та третя особа , належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду , проте представник відповідача у судове засідання не з'явився і причину неявки суду не повідомив , а третя особа, ОСОБА_2 направила до суду заперечення , в яких просила відмовити у задоволені позову , оскільки вимоги позивача суперечать статтям 237,244 ЦК України та її намірам , так як вона сама звернулася до МТСБУ про виплату їй грошових коштів.

Виходячи з наведеного , колегія суддів вважає можливим розглянути справу у відсутності представника відповідача та третьої особи.

Заслухавши доповідача, пояснення ОСОБА_1, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з підстав , викладених у ній , перевіривши доводи апеляційної скарги , колегія суддів дійшла висновку , що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України зазначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно з ч. 2 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту можу бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (ч. 3 ст. 238 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 12, 13, 244 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд у межах, наданих їй договором або законом, як сама особисто, так і через свого представника.

Представництво, яке ґрунтується на договорі, здійснюється за довіреністю, форма якої повинна відповідати формі, в якій згідно із законом повинен вчинятися правочин (ч. 1 ст. 244, ч. 1 ст. 245 ЦК України).

Згідно зі статтею 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному.

Повірений зобов'язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення (частина перша статті 1004 ЦК України).

Метою договору доручення є здійснення повіреним прав довірителя, набуття, зміна і припинення для нього прав та обов'язків шляхом здійснення угод, тому повірений має діяти в тих межах, які встановлені довірителем відповідно до змісту наданого йому доручення.

Судом встановлено, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 квітня 2013 року стягнуто з ПрАТ «СК»Лафорт» на користь ОСОБА_2 страхове відшкодування в сумі 172 011, 15 грн., судові витрати в сумі 1720, 11 грн., а всього 173731, 26 грн.( а.с. 4-6).

Із змісту цього рішення випливає, що 19 липня 2012 року на 344 км автодороги Київ-Харків сталася ДТП за участю автомобіля Toyota RAV 4, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить позивачу та автомобіля Mercedes Benz E200CDI, номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_5.

Постановою Полтавського районного суду Полтавської області від 30 листопада 2012 року, яка набрала законної сили , встановлено, що в діях ОСОБА_5 вбачається невідповідність вимогам п. 12.3. Правил дорожнього руху, які з технічної точки зору знаходиться в причинному зв'язку з виникненням даного ДТП, зазначено на те, що при цьому останній мав можливість уникнути зіткнення шляхом застосування не тільки екстреного гальмування, а й шляхом службового гальмування що підлягає доказуванню у відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України.

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля Mercedes Benz E200CDI, номерний знак НОМЕР_2 була застрахована в ПрАТ «СК «Лафорт» відповідно до договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АВ/6311403.

Зазначені обставини встановлені рішенням суду.

07 лютого 2013 року ОСОБА_2 видала позивачу довіреність, якою уповноважила ОСОБА_1 представляти її інтереси в справі, пов'язаній із дорожньо-транспортною пригодою за участю її автомобіля Toyota RAV 4, номерний знак НОМЕР_1, яка сталася 19 липня 2012 року на 344 км. Автодороги Київ-Харків в усіх підприємствах, установах, організаціях, органах державної влади тощо. Довіреність видана строком на три роки та дійсна до 7 лютого 2016 року ( а.с. 7).

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року в справі № 910/20063/13 затверджено звіт ліквідатора, , затверджено ліквідаційний баланс станом на 06.10.2015, ліквідовано банкрута ПрАТ «СК «Лафорт» , як юридичну особу у зв'язку з банкрутством.

У зв'язка з невиконанням рішенням суду, 06 листопада 2015 року позивач , як представник ОСОБА_2, звернувся до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів внаслідок визнання банкрутом і ліквідації ПрАТ «СК «Лафорт» в сумі 173 731,26 грн. та просив перерахувати їх на розрахунковий рахунок ОСОБА_1.( а.с. 9).

21 грудня 2015 року МТСБУ листом № 3/1-05/35837 повідомило позивача про необхідність надання документів, а саме :

- оригінал доручення або нотаріально посвідчену копію, яким власник зазначеного ТЗ уповноважує позивача отримати від МТСБУ належне йому відшкодування;

- копію постанови суду від 19.04.2013 Шевченківського районного суду м. Києва, справа № 761/4303/13-ц завірену гербовою печаткою;

- довідку з виконавчої служби про теперішній стан виконавчого провадження ;

- копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру засвідчену його підписом та написом « відповідає оригіналу»;

- відомості про можливо здійснені взаєморозрахунки з особою відповідальною за шкоду ( а.с. 12).

14 січня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до МТСБУ з заявою та просив долучити до справи № 29522 наступні документи :

копію довіреності ;

копію рішення Шевченківського районного суду м. Києва ;

копію ідентифікаційного коду,

копію документів про виконавче провадження ( а.с. 13).

Однак, 03 лютого 2016 року МТСБУ, розглянувши звернення позивача листом № 3/1-05/2827 повідомило , що позивачу уже повідомлявся перелік необхідних документів для прийняття МТСБУ рішення про виплату відповідно до вимог ст. 35 Закону України « Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхового відшкодування , проте за наданою ним копією довіреності власник зазначеного транспортного засобу не уповноважує його отримати від МТСБУ належне страхове відшкодування, у зв'язку з чим повторно просило надати оригінал доручення або нотаріально посвідчену копію, якою власник ТЗ уповноважує позивача на отримання суми страхового відшкодування. ( а.с. 11).

З змісту наданої ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_1 довіреності від 07 лютого 2013 року випливає, вона не уповноважила ОСОБА_1 щодо отримувати страхове відшкодування, а тому відповідач обгрунтовано відмовив у виплаті страхового відшкодування позивачу.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд дійшов обґрунтованого висновку, що право стягнення спірних грошових коштів виникло у ОСОБА_2 , як власника пошкодженого у дорожньо - транспортній пригоді майна, а обставини оформлення останньою на ім'я позивача довіреності від 07.12. 2013 підтверджують наявність правовідносин з представництва , а тому суд правильно вважав, що стягнення коштів на ім'я позивача , які йому не належать суперечить нормам чинного законодавства.

У своїх письмових запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2 підтвердила , що повноважень на отримання страхового відшкодування вона позивачу не надала, оскільки сама мала намір їх отримати , чим вона і скористалася , направивши до МТСБУ відповідну заяву і в даний час вирішується питання з МТСБУ щодо відшкодування грошових коштів.

Крім того, з наданої ОСОБА_2 07 лютого 2013 року довіреності на ім.'я ОСОБА_1 вбачається, що вона видана на три роки та дійсна до сьомого лютого 2016 року, а з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 02 березня 2016 року, тобто за межами строку зазначеного у довіреності.

За таких обставин, у суду не було передбачених законом підстав для визнання ОСОБА_1 суб'єктом спірних правовідносин й для задоволення позову.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом вимог матеріального права є безпідставними , оскільки суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, що їх регулюють і дійшов правильно висновку, що право на отримання страхового відшкодування належить ОСОБА_2, а не позивачу і за відсутністю у довіреності повноважень від особи, яку представник представляє на отримання страхового відшкодування відповідач правильно не виплатив йому страхове відшкодування.

Не вбачає колегія суддів і порушень процесуального права, які б слугували підставою до задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду і свідчили про неправильне вирішення справи.

За таких обставин, підстав до задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст. 303,304,307,308,315 ЦПК України , колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 відхилити, а заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді: