АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Борисової О.В.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 за договором - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Міжнародний інвестиційний банк», треті особи: Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» про стягнення неправомірно списаних грошових коштів з платіжної картки та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 755/29521/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6886/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Марцинкевич В.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» про стягнення неправомірно списаних грошових коштів з платіжної картки та відшкодування моральної шкоди, в якому, з уточненнями, просила: визнати неправомірними операції, здійснені 17 липня 2014 року по платіжній картці НОМЕР_2 у доларах США на суму 14 391, 14 391, 14 391, 4797, 699 російських рублів, що еквівалентно на момент списання 1 414,92 доларів США; стягнути з відповідача 45 838,33 грн. матеріальної шкоди, що складається з: 35 147,31 грн. - сума заборгованості, 600,87 грн. - 3 %річних, 5 236,94 грн. - збитків, завданих інфляцією, 4 853,21 грн. - пеня; 46 332,08 грн. моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 08 серпня 2011 року між нею та ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» було укладено договір про виготовлення платіжної карти VISA, відкрито поточний рахунок обслуговування фізичної особи у валюті USD та видано платіжну картку Visa Gold.

З 13 липня 2014 року по 17 липня 2014 року вона перебувала на лікуванні у місті Стамбул, Туреччина, що підтверджується відміткою у закордонному паспорті та медичною документацією.

17 липня 2014 року позивачем в межах послуги sms-банкінг було отримано повідомлення на номер мобільного телефону про списання з банківського рахунку грошових коштів у розмірі 1 414,92 доларів США, проте вона жодних дій для цього не вчиняла.

Про вказану подію ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» було попереджено в телефонному режимі, проте їй було відмовлено у поверненні списаних коштів.

Крім того, внаслідок безпідставного та неправомірного списання з рахунку грошових коштів позивачці було завдано моральну шкоду, що полягала у фізичних та душевних стражданнях, спричинених незручностями пов'язаними з обмеженням у користуванні платіжною карткою та грошовими коштами на момент перебування за кордоном.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги, апелянт послалася на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги п.п. 6.7, 6.8 Положень про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого Постановою Правління НБУ №223 від 30 квітня 2010 року, відповідно до яких встановлено презумпцію правомірності дій держателя платіжної картки, поки її емітент не зможе довести протилежного. Судом першої інстанції не враховано, що банк не надав жодних доказів того, що саме через дії позивача третім особами стали відомі дані, які вони використали для оплати з її картки.

Крім того, апелянт посилається на те, що судом не було враховано правових висновків ВСУ у постанові від 13 травня 2015 року та не наведено обґрунтувань з яких суд їх не взяв до уваги.

Також, судом не було взято до уваги відсутність будь яких належних доказів того, що вказані операції з карткою позивача були вчинені з обов'язковою електронною ідентифікацією держателя картки. З наданого ж банком листа підприємства «YANDEX.MONEY» вбачається, що держателем картки є ОСОБА_5, тобто зовсім інша особа.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року апеляційну скаргу задоволено частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» на користь ОСОБА_1 40 601 грн.39 коп.

Стягнуто з ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» на користь держави судовий збір в сумі 406 грн. 00 коп.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 лютого 2016 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Представник апелянта - ОСОБА_2 під час нового розгляду в суді апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представники відповідача та третьої особи заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили її відхилити.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом встановлено, що 08 серпня 2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» було укладено договір про виготовлення платіжної карти VISA, відкриття поточного рахунку і розрахункового обслуговування фізичної особи НОМЕР_3. На підставі вказаного договору ОСОБА_1 було відкрито рахунок НОМЕР_4 у валюті USD та видано платіжну картку Visa Gold НОМЕР_5. Позивач ОСОБА_1 є громадянкою Російської Федерації, що підтверджується копією паспорту.

З 13 липня 2014 року по 17 липня 2014 року позивачка перебувала на лікуванні у місті Стамбул, Туреччина, що підтверджується відміткою у закордонному паспорті та медичними довідками.

17 липня 2014 року позивачем в межах послуги sms-банкінг було отримано повідомлення на свій номер мобільного телефону про списання з банківського рахунку грошових коштів у розмірі 1 414,92 доларів США. Про вказану подію відповідача «Міжнародний інвестиційний банк» було попереджено в телефонному режимі.

Позивачем до відповідача було здійснено ряд звернень про повернення їй неправомірно списаних коштів, оскільки нею не проводилося ніяких операцій 17 липня 2014 року.

За результатами проведеного банком розслідування було встановлено, що проведені операції пов'язані з оплатою відео ігор через web-сайт. Операції здійснені в підприємстві Yandex.Моnеу (Росія) користувачем на ім'я ОСОБА_5 з комп'ютера з ІР адресом 78.139.200.80 для оплати послуг YUPLAY. Встановлено, що дана адреса належить інтернет-провайдеру http:www.tomtel.ru, яка знаходиться за адресою Росія, м. Томськ, пр. Миру 12-А.

Крім того при проведені операцій були дотримані процедури із обслуговування платіжних карток, а саме: проведені авторизації, отримано коди підтвердження, операції проводились з безпомилковим введенням коду СVV2, що надрукований на зворотній стороні картки та доступ до якого повинен мати лише держатель картки (том 1, а.с.77,78).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується і колегія суддів, виходив з того, що проаналізувавши усі докази у своїй сукупності, суд не вбачав навмисних чи необережних неправомірних дій банку щодо виконання операцій за рахунком позивача, які відбулися 17.07.2014 р.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Згідно з ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч.3 ст. 10 та ч.ч. 1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що апелянтом не надано належних доказів та обґрунтувань, які б вказували на не законність рішення суду першої інстанції.

Так, Положення № 223 визначає порядок здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів (п. 1.2 цього Положення) та розроблене, зокрема, згідно із Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», норми якого мають вищу юридичну силу над відповідними нормами підзаконного нормативно-правового акта.

Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб'єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.

За правилами п. 14.16 ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов'язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

При цьому, втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.

Крім того, вивчивши умови договору щодо відповідальності сторін, колегією суддів встановлено, що згідно ст. 5 ч. 5.1. договору про виготовлення платіжної картки VISAвідкриття поточного рахунку і розрахункове обслуговування фізичної особи №. НОМЕР_1 від 08.08.2011 р. п.п. 5.1.1-5.1.5. передбачена відповідальність клієнта.

Відповідно до п. 5.1.2. Клієнт несе відповідальність за всіма операціями з усіма картками впродовж строку дії договору, в тому числі за операціями, для проведення яких був уведений ПІН код.

Згідно з п.5.1.4 Клієнт несе повну відповідальність за всі операції з Карткою, здійснені після її крадіжки або втрати, в разі не надання Банку повідомлення про цей факт, а також впродовж двох годин з моменту повідомлення Клієнта або центру інформаційної підтримки клієнтів міжнародної платіжної системи.

В п.5.2.5 сторони також домовилися про те, що Банк не несе відповідальності за будь-які операції з Карткою, здійснені з використанням ПІН-коду, данні якого відомі тільки позивачу.

Як встановлено колегією суддів та не заперечувалося сторонами, ОСОБА_1, на момент здійснення спірних операцій з платіжною карткою, не повідомляла банк про її втрату, а тому відповідно до вказаних норм законодавства та наведених умов договору сторін, саме вона несе ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції щодо не врахування правового висновку Верховного Суду України у постанові від 13 травня 2015 року, оскільки відносини, які склалися не є подібними з тими, з приводу яких переглядав справу ВСУ, так як правовий висновок стосується випадку, коли спеціальний платіжний засіб було використано, зокрема, без його електронної ідентифікації та його держателя, в той час як в даній справі судом першої інстанції було правильно встановлено, що при проведені операцій були дотримані процедури із обслуговування платіжних карток, а саме: проведені авторизації, отримано коди підтвердження, операції проводились з безпомилковим введенням коду СVV2, що надрукований на зворотній стороні картки та доступ до якого повинен мати лише держатель картки.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився із виниклими правовідносинами сторін та законно відмовив у задоволенні позову.

Враховуючи викладене, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 за договором - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді