АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Доповідач - Ратнікова В.М.
№ 22-ц/796/6472/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2016 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Соколової В.В.

при секретарі - Меженко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» Брановицького Олександра Олександровича на рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 березня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про визнання договору фінансового лізингу недійним, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про визнання договору фінансового лізингу недійним задоволено частково.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 001460 від 29 травня 2015 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» та ОСОБА_4.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_4 кошти в розмірі 50 000,00 грн. та судовий збір в розмірі 243,60 грн..

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» Брановицький Олександр Олександрович подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні характеру та природи правовідносин, що склалися між сторонами, та невірній правовій оцінці наданих ними доказів. Суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про неможливість укладення відповідачем договорів фінансового лізингу, посилаючись виключно на відсутність у відповідача ліценції з надання фінансових послуг, оскільки органом ліцензування не було прийнято ліцензійні умови на провадження такого виду діяльності, як фінансовий лізинг, що свідчить про те, що даний вид господарської діяльності не підлягає ліцензуванню. Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» виконано всі вимоги законодавства, які ставляться до юридичних осіб, що будуть надавати послуги з фінансово лізингу, та отримано довідку Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, про постановку на облік товариства як особи, що також помилково ототожнено поняття надання послуг з фінансового лізингу та послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, так як це є два відмінних між собою види послуг, про що чітко зазначено в ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Не відповідає вимогам закону викладений в рішенні висновок про те, що укладений між сторонами договір підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню, оскільки з системного аналізу положень законодавства вбачається, що не існує норми права, яка б встановлювала обов'язковість нотаріального посвідчення договорів фінансового лізингу в незалежності від сторін договору чи виду переданого у лізинг майна. Необґрунтованим є висновок суду про те, що спірний договір було укладено внаслідок введення позивача в оману, так як доказів цього позивачем не було надано та в рішенні судом не зазначено. Наявні в матеріалах справи документи свідчать про те, що позивачу було доведено до відома природу вчинюваного правочину,обсяг його прав та обов'язків, та детальний опис послуг, що підлягають наданню. Суд помилково встановив, що відсутність у спірному договорі таких індивідуальних ознак предмету лізингу як колір, номер кузова, шасі, свідчить про не визначення індивідуальних ознак переданого в лізинг транспортного засобу, так як укладений між сторонами договір є договором непрямого фінансового лізингу, тобто, таким, що передбачає передачу предмету лізингу в майбутньому. Таким чином, всі вказані судом відомості не повинні і не могли бути зазначені в договорі, так як будуть описані в акті прийому - передачі предмету лізингу, що не суперечить вимогам закону.

В судовому засіданні представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» Брановицький Олександр Олександрович повністю підтримав доводи своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_6 проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду м. Києва Ратнікової В.М., пояснення осіб, які з"явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з слідуючих підстав.

Судом встановлено, що 29.05.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю « Євролізинг Україна» ( лізингодавець) та ОСОБА_4 ( лізингоодержувач) був укладений договір фінансового лізингу № 001460, відповідно до умов якого, товариство повинно було придбати свою власність транспортний засіб- трактор МТЗ 82.1 і надати його ОСОБА_4 за плату у тимчасове володіння та користування на умовах договору.

Відповідно до квитанції № 21 від 29.05.2015 року ОСОБА_4 було сплачено на рахунок ТОВ « Євролізинг Україна» авансовий платіж в розмірі 50 000,00 гривень.

В липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до Печерського районного суду м.Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про визнання договору фінансового лізингу недійним з тих підстав, передбачених ст.ст. 229, 230 ЦК України, як укладений внаслідок помилки з його боку та обману його відповідачем. В подальшому уточнив свої позовні вимоги та просив визнати договір лізингу недійсним з підстав, передбачених ст..ст. 229, 230 ЦК України та ст.ст. 18, 19 Закону України « Про захист прав споживачів». Зазначав, що в договорі не зазначено точну характеристику предмету лізингу, відповідач здійснює свою діяльність без ліцензії, його підприємницька діяльність є нечесною.

Задовольняючи частково позовні вимоги, визнаючи недійсним договір фінансового лізингу № 001460 від 29 травня 2015 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» та ОСОБА_4, стягуючи з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_4 кошти в розмірі 50 000,00 грн., суд першої інстанції посилався на те, що станом на дату укладання між сторонами договору фінансового лізингу, відповідач не мав статусу фінансової установи, не мав ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, а тому не мав права на здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг. Умисне замовчування представником товариства факту відсутності у товариства статусу фінансової установи та відсутності ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу, ввело позивача в оману щодо прав ТОВ «Євролізинг Україна » на укладання договору фінансового лізингу. Зазначені обставини є істотними, оскільки якби позивач володів цією інформацією, то не вступив би у правовідносини з відповідачем ТОВ ««Євролізинг Україна». Крім того, предмет договору лізингу трактор МТЗ 82.1 є індивідуально визначеною річчю, оскільки в договорі відсутні ознаки, які можуть бути властиві тільки йому, зокрема, рік випуску, колір, номер кузова, шасі, та інше, що є порушенням вимог чинного законодавства. Крім того, оспорюваний договір лізингу укладений з порушенням вимог ст.ст. 18, 19 Закону України « Про захист прав споживачів», так як умови договору є несправедливими, порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов»язків сторін. Така підприємницька діяльність відповідача є нечесною. Суд посилався також на те, що згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. У зв»язку з недійсністю укладеного між сторонами правочину сплачений позивачем авансовий платіж у розмірі 50 000,00 гривень підлягає поверненню.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи, досліджених в судовому засіданні доказах та не відповідають вимогам закону щ огляду на наступне.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно вимог ч.ч 1,2, 3 ст..806 ЦК України одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікації та умов (непрямий лізинг) на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором та до них можуть бути включені суми на відшкодування частини вартості предмета лізингу, як винагороду лізингодавцю за отримане в лізинг майно, компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, які безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Як вбачається із досліджених судом доказів, 29.05.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» (лізингодавець) та ОСОБА_4 (лізингоодержувач) був укладений договір фінансового лізингу № 001460.

Даний договір підписаний представником ТОВ «Євродізинг Україна» ОСОБА_7 та ОСОБА_4 та скріплений печаткою ТОВ «Євролізинг Україна».

Пункт п.1.1 договору лізингу передбачає, що предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб зазначений у даній статті та у специфікації (додаток № 2 договору), а саме: трактор марка/модель- МТЗ; комплектація/ модифікація- 28.1.20. Предмет лізингу був самостійно та свідомо обраний лізингоодержувачем та в повній мірі відповідає вимогам лізингоодержувача.

Відповідно до п. 1.2 договору, вартість предмета лізингу на момент укладання даного договору зазначається у даному договорі , розмір авансового платежу вказується у даному договорі та в додатку № 1 до даного договору , який є його невід»ємною частиною.

Умовами п. 1.2 договору лізингу визначено, що лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати та передати предмет лізингу лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором.

Додатком №2 до договору фінансового лізингу визначено специфікацію предмета лізингу, та зазначено в його якості: марка - МТЗ, модель -82.1.20, кількість - 1, ціна - 19 215,69 Євро.

Згідно п. 8.2. договору, сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу на момент укладання договору становить 19 215, 69 Євро з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу Євро до української гривні на фактичну дату укладення договору, становить 490 000,00 гривень.

Пунктом 4.1 договору фінансового лізингу передбачено, що лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати перерахування на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, сплатити різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці уже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених в п.9.6 ст. 9 даного договору.

Відповідно до умов п. 9.4 договору, сторони визначили, що у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору та з метою виплати лізингоодержувачем не менше 50 % від вартості предмета лізингу на момент купівлі предмета лізингу та його передачі, лізингоодержувач зобов»язаний одноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів до моменту підписання додатку № 3 до договору та моменту купівлі предмета лізингу та передачі його лізингоодержувачу.

На виконання умов договору ОСОБА_4 відповідно до квитанції № 21 від 29.05.2015 року було сплачено на рахунок ТОВ « Євролізинг Україна» авансовий платіж в розмірі 50 000,00 гривень.

Із змісту договору фінансового лізингу вбачається, що сторонами укладено договір непрямого лізингу, за умовами якого відповідач прийняв на себе зобов'язання придбати трактор на замовлення позивача у власність відповідної специфікації із зазначенням марки/моделі трактора, його комплектації, об'ємом двигуна , вартості на дату підписання в Євро і еквіваленту за курсом НБУ у гривнях, а також сторонами погоджені розмір авансового платежу в 50% вартості трактора та його щомісячного розміру на рік, а також суму адміністративного платежу, як першочергового одноразового за перевірку, розгляд та підготовку документації, для укладання договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції про оплату у погодженому 10% розмірі вартості трактора, та комісія у розмірі 3% вартості трактора за здійснення дій, пов'язаних з передачею предмета лізингу позивачу.

Окрім цього умовами договору визначені права та обов'язки сторін, порядок користування предметом лізингу та внесення лізингових платежів, умови переходу права власності (викуп предмета лізингу), порядок розірвання договору та повернення предмета лізингу, інші умови пов'язані з гарантійними зобов'язаннями, страхуванням предмета лізингу, форс-мажорні обставини, прикінцевими положеннями, в яких засвідчено, що лізингоодержувач ознайомлений та дає згоду на укладання договору на таких умовах.

Підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення договору є особисте підписання позивачем кожної сторінки самого договору.

Пунктом 16.6 договору передбачено, що після підписання даного договору всі попередні домовленості вважаються такими, що втратили чинність. Враховуючи відсутність протоколу розбіжностей та/або інших документів, які свідчили б про наявність розбіжностей між сторонами, можна вважати, що оскаржуваний правочин, відповідно до п. 1 ст. 638 ЦК України є укладеним так як сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

З договору фінансового лізингу вбачається, що предметом лізингу є трактор МТЗ. Оскільки продукція компанії МТЗ різноманітна, то для визначення індивідуальних ознак предмету лізингу в договорі зазначено модель та комплектація вказаного трактора.

Тому з упевненістю можна вважати, що предмет лізингу є достатньо визначений.

Відповідно до Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 22.01.2004 року № 21 затверджено Положення, згідно якого юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності: довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг, яку відповідач отримав 25.09.2014 року і яка наявна в матеріалах справи.

За таких обставин, виходячи із недоведеності позивачем будь-якими доказами відсутності у нього можливості для детального ознайомлення з умовами договору до його укладання ці доводи колегія суддів не може вважати обґрунтованими.

Що стосується форми договору лізингу, то, за відсутності у ньому ознак договору найму транспортного засобу до передачі його у користування лізингоодержувачу, та відповідно до вимог до ч.2 ст. 806 та ч.2 ст. 799 ЦК України, не вимагається його нотаріального посвідчення.

Позивач просив про визнання недійсним оспорюваного договору фінансового лізингу з підстав, передбачених ст. ст. 220, ч. 1 ст. 229, 230 ЦК України.

Відповідно до вимог ст.. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов»язана відшкодувати другій стороні збитки ц подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв»язку з вчиненням цього правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Відповідно до роз»яснень п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року, правочин вважається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Умови, за якими сторони дійшли згоди викладені у тексті оскаржуваного договору. Будь - яких доказів того, що позивач уклав цей договір під впливом обману суду надано не було.

Не надано і доказів існування помилки з боку позивача, яка б існувала на момент вчинення правочину.

Висновок суду першої інстанції про умисне замовчування представником товариства факту відсутності у товариства статусу фінансової установи та відсутності ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу, що ввело позивача в оману щодо прав ТОВ «Євролізинг Україна » на укладання договору фінансового лізингу, є помилковим, так як відповідач здійснює свою діяльність не на підставі ліцензії, а на підставі рішення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 2756 від 23.09.2014 року про взяття на облік юридичної особи Товариства з обмеженою відповідальністю « Євролізинг Україна», як такої, що має право надавати послуги з фінансового лізингу. Довідка про взяття на облік юридичної особи видана 23.09.2014 року, серія та номер ФЛ № 541.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про невідповідність умов договору фінансового лізингу вимогам ст.ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Проте з таким висновком колегія суддів також погодитися не може з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною 1 статті 2 вказаного Закону визначено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Згідно із ч. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони повинні усвідомлювати, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Тобто сторони, які укладають правочин, повинні насправді прагнути досягнення саме того правового результату, який завжди виникає при укладенні правочину такого виду.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Матеріали справи свідчать про те, що позивач ознайомився з усіма істотними та іншими умовами договору й підписав кожну його сторінку, усвідомлюючи всі ризики та особливості, що є притаманні договорам лізингу.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів.

Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється.

Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару;

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Частиною 6 даної статті передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Посилаючись в рішенні, як на підставу для визнання укладеного між сторонами договору фінансового лізингу недійсним на ст.. 19 Закону України « Про захист прав споживачів», суд свого висновку взагалі не обґрунтував та не вказав, які ж саме умови договору та дії відповідача свідчать про здійснення ним нечесної підприємницької практики.

Між тим, з наданих доказів достовірно встановлено, що укладаючи договір фінансового лізингу 29 травня 2015 року, сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що передбачених ст.ст. 220,229, 230 ЦК України, ст.ст. 18,19 Закону України « Про захист прав споживачів» підстав для визнання договору фінансового лізингу від 29 травня 2015 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» та ОСОБА_4, немає..

Так як відсутні підстави для визнання договору недійсним, то, відповідно, і відсутні підстави для стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_4 коштів в розмірі 50 000,00 грн., сплачених ним, як авансовий платіж, та для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг України» Брановицького Олександра Олександровича підлягає задоволенню, рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 березня 2016 року скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг України» про визнання договору фінансового лізингу недійсним - відмовити.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стягнути з ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг України» () витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 267,96 грн..

Керуючись ст.ст. 220, 229, 230, 627, 638, 799, 806, 808 ЦК України, Законом України « Про фінансовий лізинг», Законом України « Про захист прав споживачів», ст.ст. 88, 303, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг України» Брановицького Олександра Олександровича задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг України» про визнання договору фінансового лізингу недійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг України» () судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 267,96 грн..

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: