АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/607/16 Доповідач - Костів О.З.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Костіва О.З.

суддів - Жолудько Л. Д., Сташків Б. І.,

при секретарі - Романюк Х.Ю.

за участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із позовною заявою до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів та моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 12 серпня 2014 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» укладено договір фінансового лізингу №011034, предметом якого є транспортний засіб марки «Ford Kuga 2.0 D MT Trend Eco» вартістю 253990 грн. Відповідно до умов вказаного договору лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на строк та на умовах, передбачених договором. На виконання умов договору 12 серпня 2014 року він сплатив відповідачу авансовий платіж у розмірі 126995 грн., а 17 серпня 2014 року, на вимогу відповідача, для отримання предмету лізингу, додатково ще 10% відсотків вартості предмета лізингу, а саме 25399 грн. Однак, виконання договору відповідачем не відбулось. Йому було повідомлено, що вартість автомобіля, який є предметом лізингу збільшилася та складає 419999 грн. і у разі неприйнятності для відповідача такої ціни, запропонували придбати іншу модель автомобіля за ціною значно вищою за ринкову. Не погодившись з такими умовами, 08 вересня 2014 року він звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору фінансового лізингу, на підставі якої, йому було повернуто авансовий платіж у розмірі 126995 грн. Однак, не було повернуто додатково сплачені ним кошти в сумі 25399 грн. Зазначає, що оспорюваний договір не містить жодної умови про відповідальність лізингодавця за невиконання чи неналежне виконання ним умов договору. У договорі містяться несправедливі для лізингоодержувача умови. Вважає оскаржуваний договір нікчемним та здійсненим із використанням нечесної підприємницької діяльності. Просив визнати недійсним укладений між ним та відповідачем по справі договір фінансового лізингу, стягнути з ТOB «Лізингова компанія «Автофінанс» на його користь 25399 грн., отриманих відповідачем за недійсним правочином та моральну шкоду, яку він оцінює в 5000 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 грудня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто із товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_1 25399 (двадцять пять тисяч триста девяносто девять) грн.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто із товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» в дохід держави 253.99 грн. судового збору.

ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» подало на вказане рішення в частині задоволених позовних вимог апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказують, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам. Зазначають, що грошові кошти в сумі 25399 грн. є не авансовим платежем, а комісією, а тому не підлягають поверненню. Просять рішення в частині стягнення із ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_1 25399 грн. скасувати та постановити нове, яким в задоволені позову в даній частині відмовити.

В частині відмови в задоволенні позову рішення суду не оскаржується та апеляційним судом не переглядається.

Представник апелянта в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про день і час розгляду справи. Також надіслали клопотання про розгляд справи без їх участі.

Позивач судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив та суду пояснив, що при укладенні договору консультант компанії йому пояснила, що сума, яка підлягає оплаті в загальному розмірі 152394.00 грн. це авансовий платіж. Пізніше, коли він звернувся із заявою про розірвання договору, йому повідомили, що кошти повернуть лише у випадку, якщо він підпише додаткову угоду, а якщо він відмовиться від її укладення, то кошти не повернуть. Просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

Задовільняючи позов частково суд першої інстанції виходив із того, що договір фінансового лізингу між сторонами розірвано, грошові кошти відповідно до квитанції від 12 серпня 2014 року №011034 в сумі 25399 грн. сплачені відповідачу в якості авансового платежу, в зв»язку із чим вони підлягають поверненню позивачу.

З таким висновком колегія суддів погоджується.

Відповідно до положень ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.806 ЦК України фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у свою власність річ відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно довідки Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 08 жовтня 2013 року серії ФЛ № 513, ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» взята на облік як юридична особа, яка має право надавати послуги з фінансового лізингу.

В судовому засіданні встановлено, що 12 серпня 2014 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» в особі представника ОСОБА_2, яка діяла на підставі довіреності №94 від 28 липня 2014 року (надалі - «Лізингодавець»), був укладений договір фінансового лізингу №011034 (далі - Договір), відповідно до умов п.1.1, п.1.2, п.1.3 якого предметом Лізингу по даному договору є автомобіль «Ford Kuga 2.0 D MT Trend Eco». Вартість предмета лізингу на момент укладання даного договору та розмір авансового платежу вказується в додатку №1 до даного договору, який є невід"ємною частиною та складає вартість предмета лізингу - 253990 грн., авансовий платіж - 126995 грн. «Лізингодавець» бере на себе зобов"язання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування «Лізингоодержувача» на строк та на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до пункту 8.2.1 вказаного договору, перший лізинговий платіж складається із: а) комісійної винагороди Лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору (надалі комісія за організацію), яка розраховується як Комісія за організацію, яка визначена у Додатку №1 до даного Договору та становить 10% від вартості предмета лізингу; б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується як: авансовий платіж, який визначений у додатку №1 до даного договору та становить 50% від вартості предмету лізингу; в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета Лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоодержувача. Розмір Комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу визначений в додатку №1 до даного договору та становить 3% від вартості предмета лізингу.

Пунктом 8.2.2 договору лізингу визначений другий лізинговий платіж, який складається із: відшкодування частини вартості предмету Лізингу; сплати відсоткової ставки за користування Предметом Лізингу (вказаної в додатку №2 до Договору); сплата комісії (маржі) за супроводження договору (розмір комісії вказано в додатку №2 до Договору).

Відповідно до пункту 8.5 договору, усі поточні лізингові платежі по даному Договору Лізингоодержувачем рівними частинами з 1-го по 10-е число поточного місяця , що вказується у додатках №1 та №2.

Крім того слід зазначити, що комісійна винагорода лізингодавця за організаційні заходи, пов»язані з підготовкою та укладанням договору, передбачена ч.2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», в якій, зокрема, зазначено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмету лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов»язані з виконанням договору лізингу.

Отже, комісія за організацію Договору відноситься до інших витрат, що безпосередньо пов»язані з виконанням договору лізингу. Такими витратами відповідача, зокрема, є: надання консультації менеджером, прийняття заяви на отримання фінансового лізингу, оформлення договору, робота з клієнтом, організаційні заходи щодо підписання договору, організація та супровід договору протягом всього часу його дії (шість років) та інші витрати, пов»язані з виконанням Договору лізингу.

Пунктами 1.7, 1.8 Договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу, комісії за організацію та оформлення договору (10% від вартості предмету лізингу та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору, платежами, визначеними в додатку № 1 до договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.

Пунктом 1.6 Договору встановлена можливість зміни лізингодавцем вартості предмета лізингу з моменту укладення договору і до повної сплати авансу лізингоодержувачем. В цьому випадку передбачений обов'язок лізингоодержувача єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплаченої суми авансових платежів.

Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

На виконання умов договору фінансового лізингу позивач ОСОБА_1 12 серпня 2014 року сплатив товариству 126995 грн. із зазначенням призначення платежу: «оплата по договору лізингу №011034».

Відповідно до п.8.2.1. п.«б» ст.8 та додатку №1 до Договору лізингу, із сплачених позивачем ОСОБА_1 12 серпня 2014 року 126995 грн. із призначенням платежу: «оплата по договору лізингу», вказані грошові кошти сплачені в якості авансового платежу ціни предмета лізингу.

12 серпня 2014 року позивач сплатив Товариству з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» 25399 грн. із зазначенням призначення платежу: «оплата по договору лізингу №011034».

Згідно п.3 ч.1 ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Отже, чинним законодавством про фінансовий лізинг чітко передбачено порядок, умови та наслідки розірвання договорів фінансового лізингу лізингоодержувачами в односторонньому порядку, тобто законодавством передбачена можливість відмовитись від правочину в разі неналежного виконання лізингодавцем умов договору, а саме лише у разі затримки передачі товару в користування, в інших випадках сторони мають обов'язково керуватись умовами договору.

У пункті 3.4.4 Договору вказано, що Лізингоодержувач, крім прав, які передбаченні у п.3.4 має інші права, які прямо передбаченні чинним законодавством України.

08 вересня 2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору фінансового лізингу, яку останнім було задоволено та повернуто сплачений авансовий платіж в сумі 126995 грн.

10 вересня 2014 року між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору фінансового лізингу №011034 від 12 серпня 2014 року, відповідно до якої товариство зобов»язувалося повернути позивачу ОСОБА_1 126995 грн. авансового платежу.

Із повідомлення ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» вбачається, що договір лізингу №011034 від 12 серпня 2014 року, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_1, вважається розірваним 12 вересня 2014 року.

Частиною 2 статті 653 ЦК України передбачено, що у разі розірвання договору зобов»язання сторін припиняються.

У відповідності до п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» дозволяється не повертати кошти на оплату, здійснену споживачами, у разі відмови останнього укласти або виконати договір лише при наявності відповідної компенсації від продавця.

Згідно квитанції від 12 серпня 2014 року №011034 позивач сплатив ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 25399 грн. на оплату по договору лізингу за договором №11034 без уточнення, в якості якого платежу вносяться вказані кошти, що зумовлює право позивача вимагати їх повернення.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що грошові кошти в сумі 25399 грн., відповідно до квитанції від 12 серпня 2014 року №011034, сплачені відповідачу в якості авансового платежу, а тому їх слід вважати такими, що підлягають поверненню позивачу на підставі додаткової угоди між сторонами від 10 вересня 2014 року.

При цьому колегія суддів враховує, що наслідком розірвання договору лізингу є відсутність у ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» обов»язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність ОСОБА_1 і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати.

Крім того, враховуючи, що право власності на предмет лізингу від відповідача до позивача не перейшло, тому відповідач не вправі вимагати залишення за собою сплачених позивачем коштів в рахунок оплати предмета лізингу.

Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У відповідності до ст.ст.57, 58 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування,

Згідно ч.3 ст.212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позов, судом першої інстанції надано вірну оцінку обставинам справи.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала вступає в законну силу з моменту проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_3