УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Закропивного О.В., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - орган опіки та піклування Козелецької селищної ради Чернігівської області, про позбавлення батьківських прав, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 16 лютого 2016 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 18 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, у якому просила позбавити ОСОБА_5 батьківських прав відносно їхнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона з відповідачем з 08 червня 2003 року по 29 грудня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син, який проживає разом з нею.

ОСОБА_4 зазначала, що ОСОБА_5 злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків відносно сина ОСОБА_6, не надає матеріальної допомоги на його утримання, навмисно не працевлаштовується та не має систематичного заробітку, у зв'язку із чим має заборгованість зі сплати аліментів.

Позивачка вказувала, що відповідач також не бере участі у вихованні сина, є байдужим до його життя, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не спілкується з сином та не дбає про його нормальне самоусвідомлення.

Крім того, під час розгляду цивільної справи про виключення із актового запису про народження сина відомостей про батьківство ОСОБА_5, останній заявляв клопотання про призначення молекулярно-генетичного дослідження, що син болісно переніс.

Посилаючись на те, що наявність у відповідача батьківських прав відносно їх сина може призвести до негативних наслідків у майбутньому у житті сина, ОСОБА_4 просила задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 16 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 18 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 16 лютого 2016 року змінено та відмовлено у задоволенні позову.

Попереджено ОСОБА_5 про необхідність змінити ставлення до виховання й утримання ОСОБА_7

Покладено на Козелецьку селищну раду контроль за виконанням ОСОБА_5 батьківських обов'язків відносно ОСОБА_7

Зобов'язано Козелецьку селищну раду надати ОСОБА_5 допомогу у здійсненні батьківських обов'язків відносно ОСОБА_7 і, зокрема, здійснити спробу нормалізації стосунків між ОСОБА_5 та ОСОБА_7

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення ОСОБА_5 на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року № 20) (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Пунктом 18 Постанови передбачено, що відповідно до статті 165 СК України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, врахував показання свідків та пояснення сторін у справі, а також виходячи з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, дійшов висновку про недоведеність позивачкою ухилення ОСОБА_5 від виконання своїх батьківських обов'язків відносно сина ОСОБА_6.

Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення місцевого суду та погоджуючись з його висновком про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав, оцінив суперечливі мотиви характеристики відповідача та доцільності позбавлення його батьківських прав, викладені у рішенні виконкому Козелецької селищної ради від 20 листопада 2015 року № 116 та висновку Козелецької селищної ради, виходив з бажання ОСОБА_5 нормалізувати стосунки з сином ОСОБА_6 (про що відповідач стверджував як в суді першої, так і апеляційної інстанцій), проте врахувавши поведінку відповідача та відсутність перешкод у здійсненні ним належним чином своїх батьківських обов'язків, дійшов обґрунтованого висновку щодо попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання й утримання його сина.

При цьому апеляційним судом враховано, що Козелецька селищна рада як орган опіки і піклування не сприяла ОСОБА_5 у здійсненні спроби нормалізації стосунків між батьком та синомвідповідно до п. 1.7 Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерством освіти України, Міністерством охорони здоров'я України та Міністерством праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 року за № 34/166/131/88.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 16 лютого 2016 року в частині, яка не змінена апеляційним судом, та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 18 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

О.В.Закропивний

Т.О. Писана