Справа № 703/1207/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.06.2016 Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді Гудзюка І.В.

при секретарі Покотиленко І.В.,

з участю представників:

позивачки - ОСОБА_1,

відповідачів-адвоката ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Смілянська міська рада Черкаської області та інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Черкаської області, про визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна,-

встановив:

ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Смілянська міська рада Черкаської області та інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Черкаської області, про визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна.

В обґрунтування позовних вимог позивачка вказала, що із травня 2000 року вона почала проживати однією сімєю з ОСОБА_6 у придбаному для їхнього із ним сумісного проживання і зареєстрованого на його імя будинку №32 по вул. Федорова у м. Сміла.

7 серпня 2001 року вона із ОСОБА_6 офіційно зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Смілянського міського управління юстиції Черкаської області, після чого прожили в шлюбі до 3 лютого 2007 року, тобто до дня його смерті.

За час проживання однією сімєю в шлюбі з ОСОБА_6 вони у домоволодінні №32 по вул. Федорова у м. Сміла, придбаному за 13 630 грн., за рахунок спільних коштів здійснили наступні поліпшення: добудували кухню, ванну з туалетом у жилому будинку, до літньої кухні добудували сарай, баню, на присадибній ділянці також побудували сарай і гараж, зробили штукатурку та облицювання кахельною плиткою добудованої кухні та ванни з туалетом, штукатурку та облицювання кахельною плиткою і оклеювання шпалерами літньої кухні, сараю, бані, по периметру домоволодіння був зведений шиферний паркан з колонами із білої цегли. Загальна вартість цих поліпшень склала понад 25 200 грн.

Крім того, у березні 2004 року нею із ОСОБА_6 придбано будинок №5 по провулку Раскової в м. Сміла, який також оформлено на ОСОБА_6 У цьому будинку після пожежі проведено ремонтні роботи за участю її брата ОСОБА_7, в т. ч. по обкладанню його цеглою та інше.

Після смерті ОСОБА_6 3 лютого 2007 р. відкрилася спадщина, яка складається з будинку з надвірними спорудами №32 по вул. Федорова та будинку з надвірними спорудами №5 по провулку Раскової в м. Сміла.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5, як діти ОСОБА_6 від першого шлюбу, звернулися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, а через 6 років звернулись до суду з позовом про визнання недійсним шлюбу батька із нею.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду від 30 квітня 2013 року шлюб між нею і ОСОБА_6 визнано недійсним як такий, що був укладений ОСОБА_6 повторно без припинення (розірвання) попереднього шлюбу. Оскільки вона не знала і не могла знати про перешкоди до реєстрації шлюбу з ОСОБА_6, а взнала про це уперше із заяви про визнання шлюбу недійсним, то відповідно до статті 46 Сімейного кодексу України вона має право на поділ майна, набутого у недійсному шлюбі, як спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України вона має право на половину майна ОСОБА_6, яке стало їхньою спільною сумісною власністю внаслідок істотного збільшення у своїй вартості за рахунок поліпшень, здійсненних ними під час шлюбу за спільні кошти.

Таким чином, будинок з надвірними спорудами №32 по вул. Федорова та будинок з надвірними спорудами №5 по пров. Раскової в м. Сміла належали не одноосібно ОСОБА_6 на час його смерті, а є обєктами її з ним спільної сумісної власності, в яких вона маю право на їх 1/2 частину. Тому, просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння №32 по вул.. Федорова та на 1/2 частину домоволодіння №5 по пров. Раскової в м. Смілі Черкаської області.

Представник відповідачів адвокат ОСОБА_2 позов не визнала, вважаючи що ОСОБА_3 не довела факту того, що вона не знала і не могла знати про перешкоди до реєстрації шлюбу із ОСОБА_6, який перебував в зареєстрованому шлюбі із іншою дружиною. Зокрема, позивачка безпосередньо при укладенні шлюбу із померлим ОСОБА_6, заповнюючи разом із останнім відомості про осіб, що одружуються, бачила або повинна була бачити, що ОСОБА_6, зазначаючи дані про свій сімейний стан, вказав, що в одруженні він не перебував. Крім того, представник відповідачів вказує, що позивачка не довела тих обставин, що значні поліпшення та перебудови, проведені в домоволодінні №32 по вул. Федорова в м. Смілі здійснено нею із померлим ОСОБА_6 після 07 серпня 2001 року, тобто після укладення шлюбу.

Представники третіх осіб в судові засідання не зявлялися, про причини неявки суд не повідомляли.

Дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, суд приходить до наступних висновків.

Згідно договору купівлі продажу будинку від 11 травня 2000 року ОСОБА_6 купив будинок з надвірними спорудами №32 по вул. Федорова в м. Смілі Черкаської області.

07 серпня 2001 року ОСОБА_6 уклав шлюб із ОСОБА_8 (прізвище після одруження Павленко), який зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану Смілянського міського управління юстиції Черкаської області, актовий запис №250.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суд Черкаської області від 04 березня 2004 року, що набрала законної сили, затверджено мирову угоду між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 у спорі між ними щодо визнання договору купівлі-продажу домоволодіння №5 по пров. Раскової в м. Смілі таким, що відбувся та визнання права власності. Ухвалено затвердити мирову угоди між ними, а за ОСОБА_6 визнано право власності на вказане домоволодіння.

03 лютого 2007 року ОСОБА_6 помер, після смерті якого відкрилася спадщина на зазначені вище домоволодіння, а саме: домоволодіння №32 по вул. Федорова та домоволодіння №5 по пров. Раскової в м. Смілі.

Позивачка по справі ОСОБА_3, а також діти померлого відповідачі по справі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 спадщину прийняли шляхом подачі заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду від 30 квітня 2013 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області від 03 липня 2013 року, шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, зареєстрований 07 серпня 2001 року відділом РАЦС Смілянського міського управління юстиції Черкаської області, актовий запис №250, визнано недійсним.

Звертаючись до суду із позовом про визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна, яким є домоволодіння №32 по вул. Федорова та домоволодіння №5 по пров. Раскової в м. Смілі, ОСОБА_3 вказує, що вона, укладаючи 07 серпня 2001 року шлюб із ОСОБА_6 не знала і не могла знати про перешкоди до реєстрації цього шлюбу, а також і те, що під час їх спільного проживання однією сімєю в шлюбі із ОСОБА_6 за рахунок спільних коштів здійснено значні поліпшення та перебудови в домоволодінні №32 по вул. Федорова в м. Смілі, придбаному ОСОБА_6 до шлюбу, що дає підстави визнати це домоволодіння обєктом спільного майна подружжя.

Як на правову підставу позовних вимог позивачка посилається на статтю 46 СК України, згідно положень якої, якщо особа не знала і не могла знати про перешкоди до реєстрації шлюбу, вона має право на поділ майна, набутого у недійсному шлюбі, як спільної сумісної власності подружжя. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 62 СК України позивачка вважає, що вона має право на половину майна ОСОБА_6, яке стало їх спільною сумісною власністю внаслідок істотного збільшення у своїй вартості за рахунок поліпшень, здійснених ними під час шлюбу.

Відповідачі по справі є спадкоємцями за законом після смерті свого батька ОСОБА_6, який помер в 03 лютого 2007 року у м. Немирів Вінницькій області, де і похований. Рішенням Смілянського міськрайонного суду від 30 квітня 2013 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, укладений відділом РАЦС в м. Смілі 07 серпня 2001 року визнано недійсним на підставі статей 17,45 КпШС України у звязку із недопущенням укладення шлюбу між особами, з яких хоча б одна перебуває в іншому шлюбі. Стаття 46 Сімейного кодексу України, що має назву «Особливі правові наслідки недійсності шлюбу» розмежовує правові наслідки недійсності шлюбу залежно від наявності або відсутності вини, що було започатковано ще у Кодексі про шлюб та сімю України (1969р.) Зокрема, ч.2 ст. 49 КпШС України передбачала, що за особою, яка не знала і не повинна була знати про перешкоди до укладення шлюбу, суд може визнати право на майно, нажите за час недійсного шлюбу, відповідно до правил, встановлених статтями 22-28 цього Кодексу. Наслідки, передбачені ст.46 СК України є особливими, оскільки вони застосовуються як виключення із загальних правил (ст.45) лише до добросовісної сторони недійсного шлюбу. В даному випадку позивачка мала б довести в судовому засіданні, що вона не була обізнана в існуванні першого шлюбу.

Проте, в матеріалах справи є неспростовні докази того, що вона знала про існування першого шлюбу, але скрила цю інформацію коли ставила свій підпис в книзі запису акта про укладення шлюбу за №250 від 07 серпня 2001 року.

Так в запису акту про укладення шлюбу №250 від 07 серпня 2001 року, заповнюючи відомості про осіб, що одружуються, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 в п. 9 «Сімейний стан» слід було підкреслити один із трьох варіантів відомостей, що відповідала дійсності, а саме: «в одруженні не перебував (перебувала)-2», «вдівець(вдова)-3» розлучений (розлучена)-3». ОСОБА_8 підкреслила «розлучена-4», в той час як ОСОБА_6 підкреслив «в одруженні не перебував-2» (а.с.87).

Ці факти аналізувались судом під час огляду в судовому засіданні матеріалів цивільної справи №703/646/13-ц, 2/703/260/13 за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа відділ ДРАЦС по м. Сміла, про визнання шлюбу недійсним.

В рішенні Смілянського міськрайонного суду від 30 квітня 2013 року (а.с.67,68) зазначено, що надаючи пояснення з приводу позовних вимог начальник відділу ДРАЦС по м. Сміла вказала, що при поданні заяви про реєстрацію шлюбу чоловік та дружина заповнюють їх особисто та відповідають за достовірність вказаних в них даних. Чи перебувають на час звернення сторони у попередніх шлюбах відділ РАЦС не перевіряє. Проте, як під час розгляду судової справи про визнання шлюбу недійсним, так і під час слухання даної справи ОСОБА_3 пояснювала, що ОСОБА_6 повідомляв їй, що із колишньою дружиною вирішив всі майнові питання щодо спільного майна, а також він ніколи, в тому числі і під час подання заяви про реєстрацію шлюбу, не зазначав, що попередній шлюб не розірвано.

Таким чином, суд має вирішити питання: чи знала позивачка, а чи могла знати про суттєві перешкоди до укладення шлюбу із ОСОБА_6

З пояснень самої ОСОБА_3 зрозуміло, що вона не бачила свідоцтва про розірвання шлюбу ОСОБА_6 із першою дружиною, але бачила його паспорт старого зразка, що видавалися громадянам колишнього СРСР, із штампом належності до громадянства Російської Федерації, в якому не було інформації, а саме штампа, який засвідчував би факт реєстрації (розірвання) першого шлюбу. Пояснення позивачки збігаються із поясненнями єдиної дружини померлого - свідка ОСОБА_10, яка пояснила що її чоловік ОСОБА_6 був кадровим військовим та у військовому квитку була відмітка про реєстрацію їх шлюбу, але після звільнення з військової служби замість військового квитка він отримав паспорт старого зразка громадянина ОСОБА_11, в який інформацію про їх одруження внесено не було.

Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 достовірно було відомо, що ОСОБА_6 перебав у шлюбі, від якого має двох дітей, з якими вона була знайома.

Крім того, свідок ОСОБА_10 в суді пояснила, що її чоловік родом із м. Немирів Вінницької області і після виходу на військову пенсію не хотів проживати в м. Москві. Вони дійсно на початку 2000 року розділили спільні квартири в м. Москві, але про розлучення ні він ні вона ніколи не думали, постійно підтримували стосунки.

На запитання, чому вона вступила у шлюб з чоловіком, який не надав документа на підтвердження припинення попереднього шлюбу, позивачка не відповіді надати не змогла, пояснюючи, що довіряла ОСОБА_6

Рідні брат та сестра померлого ОСОБА_6 ОСОБА_12 та ОСОБА_13, допитані в судовому засіданні в якості свідків показали, що перебували із братом в дружніх стосунках, про розлучення брата із ОСОБА_10 їм нічого відомо не було, як не було нічого відомо і про одруження брата із позивачкою.

Оскаржуючи рішення Смілянського міськрайонного суду від 30 квітня 2013 року у цивільній справі №703/646/13-ц, 2/703/260/13 за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа відділ ДРАЦС по м. Сміла, про визнання шлюбу недійсним, ОСОБА_3 в апеляційній скарзі зазначала, що із цим рішенням вона не згідна по тій причині, що ніяких порушень при укладенні шлюбу і в подальшому не допустила, а попередній шлюб її померлого чоловіка фактично був припинений.

За таких обставин суд не знаходить підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст.46 СК України, а саме поділу майна, набутого позивачкою у недійсному шлюбі із ОСОБА_6, як спільної сумісної власності подружжя.

В даному випадку, до спірних правовідносин повинно застосуватись положення ч.2 ст. 45 СК України, яка передбачає, що якщо протягом недійсного шлюбу особи набули майно, воно вважається таким, що належить їм на праві спільної часткової власності. Розмір часток кожного з них визначається відповідно до їхньої участі у придбанні цього майна своєю працею та коштами.

З матеріалів справи вбачається, що шлюб ОСОБА_6 та ОСОБА_3, який в подальшому визнано недійсним, укладено 07 серпня 2001 року, тоді як домоволодіння №32 по вул. Федорова в м. Смілі Черкаської області придбано ОСОБА_6 11 травня 2000 року, тобто більш ніж за рік до шлюбу.

Правовідносини щодо майна яке набуте до 2004 року повинні регулюватись нормами КпШС України. Цей Кодекс не передбачав виникнення спільної сумісної власності на майно яке було придбане підчас спільного проживання.

Шлюб позивачка із ОСОБА_6М уклала 07 серпня 2001 року, а питання, які позивачка поставила на вирішення судової будівельно-технічної експертизи зводяться до того, які будівельні роботи з добудови, прибудови реконструкції, капітального ремонту були проведені в домоволодінні №32 по вул.. Федорова в м. Смілі у період із 2001 по 2007 рік, та яка їх дійсна вартість. Спочатку позивачка в суді не визначила, які саме роботи були проведені в період після реєстрації шлюбу з 07 серпня 2001 року по 03 лютого 2007 року у будинку по вул. Федорова 32, а потім цей період не знайшов свого відображення і в запитаннях експерту.

Щодо роз'яснень, даних у п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 4 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства про регулювання права власності громадян на жилий будинок» зазначено, що будинок, який належав одному з подружжя, може бути визнаний згідно зі ст.25 КпШС України спільним майном подружжя, якщо в період шлюбу істотно збільшилась його цінність внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох. При цьому на суму вартості будинку до його поліпшення збільшується частка одного з подружжя, якому він належав. Крім того. В п. 12 цієї постанови Пленуму ВСУ зазначено, що спорудження господарських будівель (сараїв, гаражів тощо) не є підставою для збільшення встановленого раніше розміру частки в праві власності на будинок.

Оскільки будинок по вул. Федорова в м. Смілі був придбаний ОСОБА_6М до шлюбу із позивачкою, за нею могло бути визнано лише право власності на ту його частку, яка відповідає 1/2 частині вартості поліпшень, які були проведені після укладення 07 серпня 2001 року шлюбу, а не із початку 2001 року.

Але ця частка визначена не була, тому що таких питань експерту позивачкою та представником не ставилось.

Тому вимоги позивачки про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння по вул. Федорова, 32 не були підтверджені також і висновком експертизи.

Критично ставиться суд до пояснень позивачки, а також показань свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 (дочка і зять позивачки) в тій частині, що в 2004 році вони (дочка і зять) продали квартиру, а гроші від продажу в сумі 2 000 доларів США віддали матері, на які зроблено наступні поліпшення: добудована кухня, ванна з туалетом в житловому будинку, до літньої кухні прибудовано сарай побудовано баню побудовано сарай гараж. Проте, ці покази не підтверджено документально, а також протирічать даним технічного паспорту на будинок (а.с.88-92), із якого вбачається, що усі прибудови до будинку та надвірні споруди добудовано у 2001 році, що є самочинними спорудами і на сьогоднішній день.

На підставі викладеного, ст.ст. 45, 46 СК України, керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 213, 218 ЦПК України, суд, -

вирішив:

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Смілянська міська рада Черкаської області та інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Черкаської області, про визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Черкаської області через Смілянський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі його оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо воно не буде скасовано.

Головуючий: І. В. Гудзюк