Справа № 305/1331/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

07 грудня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Боднар О.В. і ОСОБА_1,

при секретарі: Кухта М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Рахівського районного суду від 29 вересня 2016 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, Рахівської міської ради, виконавчого комітету Рахівської міської ради, треті особи без самостійних вимог: «КП «Бюро технічної інвентаризації» Рахівської районної ради та приватний нотаріус Рахівського районного нотаріального округу ОСОБА_5, про захист права власності, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рахівського районного суду від 29.09.2016 р. змінений позов ОСОБА_4 задоволено:

-визнано незаконним і скасовано рішення виконавчого комітету Рахівської міської ради від 24.06.2011 р. № 70 про реєстрацію права власності за ОСОБА_6 на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться у м. Рахів, вул. Б.Хмельницького, 58;

-визнано недійсним свідоцтво про право власності (САС № 122195) від 19.07.2011 р. про визнання за ОСОБА_6 права власності на вказаний житловий будинок із надвірними спорудами та скасовано відповідну державну реєстрацію права власності;

-визнано недійсним договір дарування цього житлового будинку з надвірними спорудами, укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_3, № 1172 від 22.08.2012 р., посвідчений приватним нотаріусом Рахіввського районного нотаріального округу ОСОБА_5 у частині ? частини будинку, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_4;

-витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 ? частину житлового будинку з надвірними спорудами в м. Рахів, вул. Б.Хмельницького, 58, на користь ОСОБА_4;

-визнано за ОСОБА_4 право власності на ? частину вказаного житлового будинку.

Вирішено питання судових витрат. Заходи забезпечення позову від 02.06.2016 р. скасовано (т.2, а.с.12-21).

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 просить скасувати це рішення та ухвалити нове про відмову в позові. Доводить про неповне зясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права (ст. 10 ч.4 ЦПК). Указує на неналежну оцінку доказів. Зазначає, що на момент реєстрації права власності за ОСОБА_6 (2011 р.) жодних відомостей про те, що власником ? частини спірного будинку є ОСОБА_4, не існувало, а на час укладення договору дарування (2012 р.) відомості щодо права власності ОСОБА_4 на вказану частину будинку були відсутні, позаяк реєстрація такого у відповідних органах ОСОБА_4 здійснена не була. Вважає, що суду першої інстанції необхідно було встановити коло спадкоємців після смерті ОСОБА_7 і залучити їх до участі в справі як осіб, на права та обовязки яких може вплинути рішення суду в справі. Суд також дійшов хибного висновку в питанні строків позовної давності (т.2, а.с.23-27).

Письмових заперечень або пояснень на скаргу позивачка та інші особи, які беруть участь у справі, не подали.

У судове засідання сторони не зявилися, хоча про час і місце такого були належно повідомлені, заяв про відкладення розгляду справи чи про причини неявки не подали.

Суд першої інстанції виходив із обґрунтованості й доведеності позовних вимог у звязку зі встановленням безумовного порушення права приватної власності позивачки.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення залишенню без змін, із таких мотивів.

Колегія суддів повністю погоджується із висновком суду першої інстанції, оскільки такий відповідає нормам матеріального права та встановленим обставинам справи на підставі належно досліджених доказів.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу як суперечні обставинам справи та нормам матеріального права.

Установлено, що за договором дарування від 07.03.1996 р. ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_4 прийняла в дар належну ОСОБА_6 на праві особистої власності ? частину жилого будинку № 58 (з надвірними спорудами). Цей договір зареєстрований у реєстрі за № 442 (т.1, а.с.5-6).

Згідно з положеннями ст. 243 ЦК Української РСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передання майна обдарованому.

Відповідно до ст. ст. 244, 227 ЦК Української РСР договір дарування нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідченим та підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

У вказаному договорі дарування (п.6) зазначено, що за вимогами ст. 227 ЦК УРСР такий підлягає реєстрації за місцем знаходження будинку в Рахівському бюро технічної інвентаризації, у звязку з чим на ньому міститься реєстраційний запис як на правовстановлюючому документі про те, що житловий будинок в ? частині зареєстрований Рахівським районним бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_4 (реєстровий № 121 у реєстровій книзі № 8 від 15.10.2002 р.

Тобто, ОСОБА_4 стала законним власником ? частини житлового будинку з надвірними спорудами № 58 по вул. Б.Хмельницького в м. Рахів задовго до оформлення права власності на цей будинок у цілому за ОСОБА_6

У звязку з цим твердження апеляційної скарги, що на момент реєстрації права власності за ОСОБА_6 (2011 р.) жодних відомостей про те, що власником ? частини спірного будинку є ОСОБА_4, не існувало, а на час укладення договору дарування (2012 р.) відомості щодо права власності ОСОБА_4 на вказану частину будинку були відсутні, позаяк реєстрація такого у відповідних органах ОСОБА_4 здійснена не була, є безпідставними (надуманими).

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що суду першої інстанції необхідно було встановити коло спадкоємців після смерті ОСОБА_7 і залучити їх до участі в справі як осіб, на права та обовязки яких може вплинути рішення суду в справі, не заслуговують на увагу як такі, що виходять за межі спірних правовідносин і суперечні вимогам процесуального права (ст. 11 ЦПК України).

Твердження ОСОБА_3 про хибність висновку суду першої інстанції щодо відхилення її заяви про застосування строків позовної давності, оскільки останній почав спливати з дати укладення договору дарування від 07.03.1996 р., ґрунтуються на неправильному розумінні відповідних норм матеріального права та суперечать фактичним обставинам справи.

Так, ухвалення і видача оскаржуваних у справі рішення органу місцевого самоврядування та правовстановлюючого документу, а також укладення оспорюваного правочину (договору дарування) мало місце у період часу з 24.06.2011 р. по 22.08.2012 р.

Згідно з вимогами ст.ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була могла) довідатися про порушення свого права.

Отже, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Як видно з матеріалів справи, позивач дізналася про порушення своїх майнових прав лише у листопаді 2014 р. при підготовці документів і матеріалів для звернення до суду з вимогою про виділ свої частки (1/4 частини будинку) в натурі. Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що до цього моменту позивачка не мала обєктивної можливості дізнатися про порушення своїх майнових прав. Натомість, твердження ОСОБА_3 про початок спливу строку позовної давності з дати укладення договору дарування від 07.03.1996 р. є цілком безпідставними, позаяк право власності позивачки на ? частину будинку № 58 по вул. Б.Хмельницького в м. Рахові до прийняття органом місцевого самоврядування рішення від 24.06.2011 р. визнавалося, ніким не порушувалося і не оспорювалося.

Доводів із приводу висновків суду першої інстанції у частині витребування майна з чужого незаконного володіння і визнання за ОСОБА_4 права власності на ? частину житлового будинку апеляційна скарга не містить.

За правилами ст. 303 ч.1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, не встановлено.

Проаналізовані доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

1. Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

2. Рішення Рахівського районного суду від 29 вересня 2016 року залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: