Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/602/15-ц Головуючий у 1-й інст. Галасюк Р. А.
Категорія 53 Доповідач Трояновська Г. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

Головуючого - судді Трояновської Г.С.

Суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.,

з участю секретаря Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Торгова компанія „Полісся Продукт про стягнення компенсації за невикористану відпустку

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Торгова компанія „Полісся Продукт на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 12 квітня 2016 року,-

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з названим позовом. Свої вимоги обгрунтовувала тим, що з 02.01.2008 року працювала торговим агентом відділу збуту ТОВ Торгова компанія „Полісся Продукт. 01.12.2014 року її було звільнено з займаної посади за угодою сторін, однак всупереч трудовому законодавству розрахунок з нею не було проведено, зокрема, не виплачено компенсацію за невикористану основну та додаткову відпустку за час її роботи на підприємстві. Діями відповідача їй також була завдана моральна шкода, оскільки поновлення прав вимагає від неї додаткових, раніше непередбачуваних зусиль. Посилаючись на вказані обставини, просила стягнути з відповідача на свою користь компенсацію за невикористану основну щорічну відпустку за період роботи на підприємстві в розмірі 4088,50 грн., компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як одинокій матері, в розмірі 2982,20 грн., а також відшкодувати заподіяну моральну шкоду в розмірі 2 000 грн.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 12 квітня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Стягнуто з ТОВ Торгова компанія „Полісся Продукт на користь ОСОБА_1 4088,50 грн. компенсації за невикористану основну щорічну відпустку, 2982,20 грн. компенсації за невикористану додаткову відпустку та 2000 грн. моральної шкоди. Стягнуто з ТОВ Торгова компанія „Полісся Продукт на користь держави судовий збір у розмірі 1102,40 грн.

В апеляційній скарзі ТОВ Торгова компанія „Полісся Продукт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що 15.12.2014 року на картковий рахунок ОСОБА_1 було перераховано 1485,75 грн. компенсації за невикористану відпустку, що підтверджується випискою з карткового рахунку позивача, проте суд вважав, що факт перерахування коштів не був підтверджений належними та допустимими доказами. Також судом не взято до уваги копію фіскального чеку про донарахування ОСОБА_1 компенсації щорічної відпустки в розмірі 1597,24 грн., незважаючи на те, що остання у судовому засіданні підтвердила отримання нею вказаної компенсації поштою. Таким чином всього позивачу було виплачено 3082,99 грн. компенсації за невикористану відпустку. Крім того звертає увагу на те, що із заяви ОСОБА_1 про звільнення від 01 грудня 2014 року роботодавець дізнався про те, що вона має статус одинокої матері. Проте докази на підтвердження свого правового становища вона надала лише 02.12.2014 року, тобто коли вже не перебувала у трудових відносинах з ТОВ Торгова компанія „ Полісся Продукт , у звязку з чим роботодавець не зміг здійснити нарахування компенсації додаткової відпустки особі, що не являється його працівником. Вказує, що судом не наведено будь-яких мотивів щодо відшкодування моральної шкоди.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Проте з таким висновком повністю погодитись не можна з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 02.01.2008 року згідно наказу №08 від 02.01.2008 року прийнята на посаду торгового агента відділу збуту ТОВ Торгова компанія „ Полісся Продукт . Наказом № 470/2 від 01.12.2014 року звільнена з роботи за угодою сторін відповідно до ст.36 п.1 КЗпП України /а.с.5/.

У позовній заяві вказувала, що у день її звільнення відповідачем не було виплачено компенсацію за невикористані 85 днів основної відпустки із розрахунку середньоденної заробітної плати 48,10грн. в загальній сумі 4088,50грн. та за невикористані 62 дні додаткової соціальної відпустки, як одинокій матері, в загальній сумі 2 982,20грн.

Відповідно до положень ст.74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Згідно ч. 1 ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Частина 5 ст.79 КЗпП України визначає, що конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Аналогічна норма зазначена в ст.10 Закону України «Про відпустки», яка зобов'язує роботодавця вести облік відпусток, наданих працівникам.

Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Відповідно до п.13 Колективного договору ТОВ Торгова компанія „ Полісся Продукт працівникам встановлено щорічну основну відпустку тривалістю 24 календарних дні /а.с.32/.

Таким чином, за відпрацьований період з 02.01.2008 року по 01.12.2014 року позивач мала б отримати 166 календарних днів щорічної основної відпустки (а не 164 к.д. як зазначено в рішенні суду першої інстанції), а саме по 24 к.дн. за 2008 -2013 роки та 22 к.дн. за 2014 рік, оскільки відпрацьовано 11 місяців (24к.дн.х6 років +22 к.дн. за 2014 р.).

Матеріалами справи підтверджено, що за вказаний період позивачем фактично використано 108 к.дн. основної щорічної відпустки, а саме:

- з 11.08.2008 року по 25.08.2008 року 14 к.дн.

- з 20.07.2009 року по 26.07.2009 року 7 к.дн.

- з 12.07.2010 року по 19.07.2010 року 8 к.дн.

- з 21.03.2011 року по 13.04.2011 року 24 к.дн.

- з 14.07.2011 року по 27.07.2011 року 14 к.дн.

- з 01.07.2013 року по 14.07.2013 року 14 к.дн.

- з 03.02.2014 року по 12.02.2014 року 10 к.дн.

- з 30.06.2014 року по 14.07.2014 року 14 к.дн.

- з 29.11.2014 року по 01.12.2014 року 3 к.дн.

Суд першої інстанції у своєму рішенні дійшов висновку, що позивачем за весь період роботи у відповідача фактично використано 64 календарних дні відпустки .

При цьому суд виходив з того, що період надання відпустки зазначений в наказі № ПП/К-157/2 від 14.03.2011 року згідно якого ОСОБА_1 надавалась відпустка з 21 березня 2011 року по 13 квітня 2011 року не відповідає періоду відпустки, зазначеному в заяві ОСОБА_1 від 19.03.2011, в якій вона просила надати відпустку з 21 по 28 березня 2011 року включно.

Колегія суддів вважає такі висновки безпідставними, оскільки наказ № ПП/К-157/2 від 14.03.2011 року ніким не оспорений, не скасований та є чинним, а тому підстав вважати його недійсним у межах розгляду зазначеної справи немає. Окрім того із Індивідуальної відомості про застраховану особу Пенсійного фонду України щодо ОСОБА_1 за березень квітень 2011 року вбачається, що її місячна заробітна плата складала 1500грн., у березні 2011 року їй було виплачено 1796,23грн., а у квітні 2011 року - 825 грн. Наведені суми виплат свідчать по те, що позивач у березні отримала відпускні за весь період відпустки з 21.03.2011 року по 13.04.2011 року, а у квітні - частину заробітної плати за відпрацьований період з 14 квітня 2011 року до кінця місяця. Якщо суд вважав, що позивач була у відпустці лише з 21 по 28 березня 2011 року, а у квітні повністю працювала, то заробітна плата за квітень 2011 року мала би бути їй виплачена у встановленому розмірі - 1500грн., а не менше (825грн.) /а.с.11/. На вказані обставини посилався відповідач та допитаний судом апеляційної інстанції , як свідок, бухгалтер по оплаті ТОВ Торгова компанія „Полісся Продукт ОСОБА_2, а тому такі доводи є обґрунтованими.

Суд першої інстанції також не врахував наказ №ПП/К -117/3 від 12.07.2010 року про надання ОСОБА_1 відпустки згідно заяви від 12.07.2010 року на період з 12 по 19 липня 2010 року (8 к. дн.) та наказ №ПО/К 1839 від 25.06.2013 року про надання відпустки згідно заяви від 25.06.2013 року на період з 1 по 14 липня 2013 (14 к. дн.) /а.с.53,54,59,60/. При цьому суд виходив з того, що позивач в судовому засіданні неодноразово заявляла про те, що проставлений на заявах підпис їй не належить, зазначених заяв вона не подавала та відпустки у вказаний період не отримувала. На підтвердження своїх доводів позивач просила провести судово-почеркознавчу експертизу, проте відповідач оригіналів досліджуваних документів не надав, у звязку з чим суд дійшов висновку на підставі ч. 1 ст. 146 ЦПК України про визнання факту, для зясування якого експертиза була призначена.

Зазначений висновок суду спростовується матеріалами справи.

Так, із письмового пояснення відповідача вбачається, що документи за період 2009-2010 років, термін зберігання яких сплинув, були знищені, однак вказані документи існують у вигляді скан-копій на жорсткому диску серверу ТОВ Торгова компанія „Полісся Продукт, а тому є можливим надати лише копію заяви ОСОБА_1 від 12.07.2010 року. Заява про надання відпустки від 25.06.2013 року надавалась працівником ОСОБА_1 за допомогою факсу, а тому Товариство має змогу надати суду таку заяву про надання відпустки у тому вигляді, у якому вона надана позивачем відділу кадрів /а.с.101/. Відтак, відповідач пояснив причини відсутності у нього оригіналів запитуваних документів і ці причини є обєктивними.

Проте, факт надання Товариством позивачу відпустки за період з 1 по 14 липня 2013 року підтверджується табелем обліку використаного робочого часу за липень 2013 року, у якому відображено дні відпустки ОСОБА_1 з 1 по 14 липня 2013 року включно /а.с.244/ та її розрахунковими листками за червень та липень 2013 року про нарахування і виплату їй відпускних у розмірі 700,70грн. за 14 днів липня /а.с.220,221/.

Дані розрахункових листків за червень-липень 2013 року співпадають із даними за вказаний період, які містяться у Індивідуальній відомості про застраховану особу Пенсійного фонду України /а.с.11/.

Розрахункові листи та табелі обліку використаного робочого часу у відповідача за 2010 рік відсутні /а.с.264,265/, проте нарахованими сумами, зазначеними у Індивідуальній відомості ПФУ за липень 2010 року підтверджується нарахування відпускних ОСОБА_1 також у липні 2010 року /а.с.11/.

Порядок нарахування оплати за період роботи та період перебування працівника у відпустці, які відображені у названих бухгалтерських документах додатково пояснила і підтвердила свідок, бухгалтер по оплаті Товариства ОСОБА_2

З огляду на наведене колегія суддів приходить до висновку, що факт використання ОСОБА_1 відпустки з 12 по 19 липня 2010 року (8к.дн.) та з 1 по 14 липня 2013 року (14 к. дн.) є доведеним.

Відтак, на момент звільнення, а саме на 01.12.2014 року у ОСОБА_1 залишалось 58 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки (166 (необхідних) 108 (використаних).

Розрахунковим листком ОСОБА_1 за грудень 2014 року підтверджується, що їй нараховано компенсацію за 31 календарний день невикористаної відпустки у розмірі 1554,34грн. /а.с.238/, виплачено 1485,75 грн. ( без урахування податків), що підтверджується платіжною відомістю №02.353 ТОВ ТК „Полісся Продукт за грудень 2014 року /а.с. 310/.

Розрахунковим листком за червень 2015 року підтверджується нарахування /а.с. 239/, а фіскальним чеком ЖД УДППЗ „Укрпошта від 10.06.2015 року виплата /а.с.93/ решти компенсації за невикористану відпустку у сумі 1573,50грн.

Зазначення у фіскальному чеку призначення платежу „аліменти є помилкою працівника Укрпошти, що підтверджується наведеними бухгалтерськими документами та свідченнями ОСОБА_2, яка пояснила, що вона, як бухгалтер ТОВ Торгова компанія „Полісся Продукт, відправляє через Укрпошту аліментні платежі, працівники пошти її знають, а тому помилково вважали, що зазначений переказ є аліментами. Довідкою Укрпошти від 27.04.2016 року підтверджується, що поштовий переказ в сумі 1573,50грн. було виплачено адресату ОСОБА_1 /а.с.172/.

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що відповідач в силу положень ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України довів, що компенсація за невикористані основні щорічні відпустки позивачу на день ухвалення рішення була виплачена, а тому підстав для задоволення позову в цій частині не було.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ТОВ Торгова компанія „Полісся Продукт на користь ОСОБА_1 4088,50грн. компенсації за невикористані основні щорічні відпустки підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи відповідача, наведені в апеляційній скарзі, стосовно незаконності стягнення з нього на користь позивача компенсації за невикористані додаткові відпустки як одинокій матері.

Так, відповідно до п. 5 ч. 13 ст. 10 Закону України «Про відпустки» щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері).

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що одинокою матір'ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Пункт 5 ч. 13 ст. 10 Закону України «Про відпустки» визначає одиноку матір як таку, яка виховує дитину без батька.

Згідно зі ст. 19 Закону України «Про відпустки» одинокій матері надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (ст. 73 КЗпП України).

Вказана норма набрала чинності з 01.01.2010 року, а до цього додаткова відпустка надавалась тривалістю у 7 календарних днів за кожний рік.

Частиною 1 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічне положення закону передбачено й ст. 24 Закону України «Про відпустки».

Із довідки №2081/02-90 від 21.10.2008 року, виданої відділом РАЦС ОСОБА_1 вбачається, що відомості про батька дитини ОСОБА_1 ОСОБА_1 ОСОБА_3 записані за вказівкою заявника відповідно до ч.1 ст.135 Сімейного Кодексу України /а.с.9/.

Наведеним однозначно підтверджується, що позивач є одинокою матірю.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вказувала, що зазначену довідку РАЦСу вона надавала роботодавцю у перший рік її роботи у товаристві /2008рік/ для отримання новорічних подарунків. Проте вказана обставина відповідачем заперечується.

Чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які необхідно пред'явити жінці, яка виховує дитину без батька.

В особовій картці працівника ОСОБА_1, яка міститься в матеріалах справи, зазначено, що до складу її сімї входить лише дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.48/. Тобто роботодавцю було відомо, що ОСОБА_1 не одружена та виховує дитину одна.

Позивач не зверталась із заявами про надання їй додаткових відпусток як одинокій матері, оскільки навіть не використовувала повністю основні щорічні відпустки. Зазначена обставина встановлена судом.

У заяві про звільнення від 01.12.2014 року ОСОБА_1 просила виплатити їй компенсацію за невикористані основні відпустки та додаткові відпустки як одинокій матері, посилаючись на те, що сама виховує неповнолітню дитину /а.с.44/. Із заяви про звільнення вбачається, що роботодавець спілкувався із позивачем та попереджав про необхідність отримання трудової книжки у день звільнення, знав про статус працівника, проте виплатити компенсацію за невикористані відпустки як одинокій матері відмовився.

Окрім того із копії заяви про звільнення вбачається, що на ній проставлено вхідний номер №2050 від 02.12.2014 року. 2 грудня 2014 року позивач надала роботодавцю документи, підтверджуючі її статус, що сам відповідач визнав у своєму листі від 05.12.2014 року №602, адресованому ОСОБА_1 /а.с.45/. Проте, ТОВ Торгова компанія „Полісся Продукт звільнила ОСОБА_1 з 01.12.2014 року та відмовилась виплатити компенсацію за невикористані додаткові відпустки як одинокій матері.

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що позов у цій частині є обґрунтованим та підлягає до задоволення, оскільки відповідачу було відомо про спеціальний статус позивача, що підтверджується особовою карткою працівника та її заявою від 1 грудня 2014 року.

Проведений позивачем розрахунок компенсації за невикористані дні додаткової відпустки є обґрунтованим, а тому рішення суду першої інстанції у цій частині залишається без змін.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин положення ст. 237-1 КЗпП України, розяснення викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди №4 від 31.03.1995 року та дійшов обгрунтованого висновку, що внаслідок порушення трудових прав позивача їй заподіяно моральну шкоду. Проте, ураховуючи, що відповідач виплатив позивачу компенсацію за невикористані основні щорічні відпустки та ураховуючи співмірність невиплачених сум та розміру відшкодування за заподіяння моральної шкоди, колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди має бути зменшений та визначає його у сумі 300грн. Рішення суду першої інстанції у цій частині підлягає зміні.

Судовий збір в порядку ч.1 ст.88 ЦПК України стягується за дві задоволені вимоги позивача у розмірі 487,20грн. (243,60х2), а тому розмір стягнутого судом першої інстанції судового збору підлягає зменшенню з 1102,40грн. до 487,20грн.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Торгова компанія „ Полісся Продукт задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 12 квітня 2016 року в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Торгова компанія „ Полісся Продукт на користь ОСОБА_1 4088,50грн. компенсації за невикористану основну щорічну відпустку скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Рішення суду в частині стягнення моральної шкоди змінити, зменшити розмір відшкодування моральної шкоди з 2000грн. до 300грн.

Зменшити суму стягнутого з Товариства з обмеженою відповідальністю Торгова компанія „Полісся Продукт в дохід держави судового збору з 1102,40грн. до 487,20грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді