Справа № 368/1815/13-ц Головуючий у І інстанції Закаблук О.В.
Провадження № 22-ц/780/3198/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 22 22.06.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

22 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Лащенка В.Д., Поліщука М.А.,

за участю секретаря : Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 14 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» про визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок,

у с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року позивачі звернулися до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначили, що вони є власниками земельних ділянок на території Ліщинської сільської ради Кагарлицького району Київської області із цільовим призначенням для ведення сільськогосподарського виробництва. В серпні 2013 року їм стало відомо, що 1 січня 2010 року невідомі особи уклали від їх імені договори оренди належних їм земельних ділянок. Посилаючись на те, що вони не підписували договори оренди земельних ділянок, що свідчить про відсутність вільного волевиявлення на укладення правочинів, просили суд визнати спірні договори недійсними.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 14 жовтня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивачі, через свого представника ОСОБА_6, звернулись з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування норм матеріального права, просили його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов. Представник вважає невірними висновки суду про дійсність договорів з тих підстав, що позивачами підписувались акти приймання-передачі земельних ділянок, акти про визначення меж земельних ділянок та передачі орендарю на зберігання межових знаків, отримувалась орендна плата у вигляді зерна. На його думку, судом не враховано положення ст. 14 Закону України «Про оренду землі», згідно якої договір оренди земельної ділянки укладається виключно в письмовій формі.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 3 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Визнано недійними з моменту укладання: договір оренди земельної ділянки від 1 січня 2010 року № 530-КФ, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Комплекс Агромарс»; договір оренди земельної ділянки від 1 січня 2010 року № 1507-КФ, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Комплекс Агромарс»; договір оренди земельної ділянки від 1 січня 2010 року № 1481-КФ, укладений між ОСОБА_4 та ТОВ «Комплекс Агромарс»; договори оренди земельної ділянки від 1 січня 2010 року № 1165-КФ та № 1638-КВ, укладені між ОСОБА_5 та ТОВ «Комплекс Агромарс». Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року рішення апеляційного суду в частині визнання недійсним договору оренди № 1638-КФ від 1 січня 2010 року, укладеного між ОСОБА_5 та ТОВ «Комплекс Агромарс» скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Отже, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки № 1638-КФ від 1 січня 2010 року.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

ОСОБА_7 зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із того, що відсутність підпису позивача на договорі оренди земельної ділянки не є підставою для визнання правочину недійсним, оскільки орендар відкрито користувався спірною земельною ділянкою, а позивач висловив свою волю на укладання такого договору шляхом підписання акту приймання-передачі, а також шляхом отримання орендної плати.

Проте колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновками суду з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 є власником земельної ділянки площею 2,7915 га на території Ліщинської сільської ради Кагарлицького району Київської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку (а.с.145,т. 1).

1 січня 2010 року між ОСОБА_5 та ТОВ «Комплекс Агромарс» укладено договір оренди земельної ділянки № 1638-КФ загальною площею 2,7915 га строком на 5 років (а.с. 39, т. 1).

ОСОБА_7 приймання-передачі земельної ділянки від 2 січня 2010 року відповідно до договору № 1638-КФ від 1 січня 2010 року, позивач ОСОБА_5 передав, а відповідач прийняв земельну ділянку площею 2,7915 га (а.с. 60).

ОСОБА_7 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Форма Типового договору оренди землі затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 03 березня 2004 року № 220.

При цьому підписи сторін є одним із обов'язкових реквізитів договору, які повинні засвідчувати вільне волевиявлення сторін на укладання договору на певних узгоджених між ними умовах.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 ЦК України якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Колегія суддів апеляційного суду вважає помилковими посилання суду першої інстанції на положення ч. 2 ст. 218 ЦК України, оскільки до правовідносин, що виникли між сторонами, положення даної правової норми не можуть бути застосовані з огляду на те, що спірний правочин укладений в письмовій формі, а не в усній, крім того, пройшов передбачену законом державну реєстрацію, та може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Також необгрунтованими є висновки місцевого суду щодо вчинення позивачем дій, які підтверджували волю на укладання договору оренди, а саме отримання зерна, цукру та коштів за договором.

Так, відповідачем до суду надано в якості доказів акти передачі зерна, цукру та грошових коштів за 2011-2012 роки за договорами оренди, укладеними з фізичними особами, серед яких є прізвище позивача ОСОБА_5

Пору з цим, з матеріалів справи убачається, що спірний договір оренди землі пройшов державну реєстрацію у грудні 2012 року. Таким чином, право оренди у ТОВ «Комплекс Агромарс» виникло лише після державної реєстрації договорів, а тому вищевказані акти отримання орендної плати за 2011-2012 роки не можуть бути прийняті судом як належні та допустимі докази.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити зазначеному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Ураховуючи вимоги ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд першої інстанції на підставі висновку експерта № 656 від 8 серпня 2014 року встановив, що позивачем ОСОБА_5 договір оренди земельної ділянки № 1638-КФ підписаний не був, однак, вирішуючи спір, суд не звернув уваги, що експертному дослідженню підлягав лише підпис, зроблений ОСОБА_5 на договорі № 1165-КФ, а договір № 1638-КФ не був предметом експертного дослідження.

Представником відповідача було заявлено клопотання про призначення повторної експертизи, у якому серед інших доводів, зазначалося про те, що спірний договір не був предметом експертного дослідження (а.с. 2-4, т. 2). Суд першої інстанції у задоволенні клопотання відмовив.

В судовому засіданні апеляційного суду представникам сторін було розяснено право на заявлення клопотання про призначення повторної експертизи в порядку ст. 10, 143 ЦПК України, проте представник позивача відмовився від вчинення таких дій, мотивуючи свою відмову відсутністю у його довірителя коштів на оплату вартості експертизи.

Представник відповідача також відмовився від проведення експертизи, оскільки ОСОБА_5 на даний час вільно користується своєю земельною ділянкою.

Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про порушення вимог закону при укладанні спірного правочину, а сторони не скористалися своїми процесуальними правами щодо можливості заявлення відповідних клопотань, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки № 1638-КФ від 1 січня 2010 року не відповідає матеріалам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову за недоведеністю позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 14 жовтня 2014 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки № 1638-КФ від 1 січня 2010 року скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовуОСОБА_5 за недоведеністю позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.Д. Лащенко

ОСОБА_8