Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1,

суддів Боймиструка С.В., Шеремет А.М.,

секретар судового засідання Шептицька С.С.,

з участю представника позивача адвоката ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Березнівського районного суду від 16 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, застосування наслідків недійсного правочину та стягнення сплачених коштів,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 16 березня 2016 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухваленим із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає про порушення порядку оформлення договору фінансового лізингу, який був укладений 24 листопада 2015 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», а саме: договір не був посвідчений нотаріально, а його зміст не відповідав вимогам чинного законодавства. Додає, що на його телефонні дзвінки до представника відповідача йому повідомили, що отримати трактор, який є предметом договору, він зможе час після сплати додаткових 33 000 гривень і за вищою ціною, ніж обумовлено в договорі. На його письмове звернення про розірвання договору та повернення перерахованих коштів він отримав відмову. Стверджує, що договір фінансового лізингу містить несправедливі умови, оскільки встановлює жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, натомість усуваючи від відповідальності лізингодавця, та позбавляючи споживача права вимагати дострокового розірвання договору. Акцентує увагу на тому, що умови оскаржуваного договору передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору і дають відповідачу право не повертати комісію за організацію договору у разі дострокового розірвання договору споживачем, а тому, відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів» наявні підстави для визнання умов договору несправедливими. Вказує, що оскільки оспорюваний договір не був посвідчений нотаріально, то він вважається нікчемним на підставі ч.ч.1, 2 ст. 215, ч.1 ст. 220 ЦК України, і як наслідок - лізингодавець повинен повернути йому сплачені кошти в розмірі 33 000 гривень, у відповідності до положень ст. 216 ЦК України. Покликаючись на правову позицію Верховного Суду України від 16.12. 2015 року у справі № 6-2766цс15, відповідно до якої підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину

__________________________________________________________________________Справа № 555/409/16-ц Головуючий в суді І інстанції ОСОБА_4

Провадження № 22-ц 787/2124/2016 Суддя-доповідач ОСОБА_1

стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. З наведених міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, беручи до уваги пояснення представника позивача, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Згідно ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Судом встановлено, що 24 листопада 2015 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір № 003217 фінансового лізингу, за яким лізингодавець (ТОВ «Лізингова компанія «Еталон») зобовязався придбати і передати на умовах фінансового лізингу у користування майно мінітрактор "Dong Feng" вартістю 330 000 гривень, а лізингоодержувач (ОСОБА_3П.) зобовязався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові й інші платежі згідно із умовами договору (а.с. 8-13, 14, 15).

На виконання договору № 003217 фінансового лізингу позивач того ж дня сплатив на користь ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» 33 000 гривень комісії за організацію, що передбачена п. 8.2.1 а ст. 8, цього договору (а.с. 14 зв.).

Спірні відносини між сторонами виникли у звязку з тим, що, на думку позивача, лізингодавець не виконав набутих договірних зобов'язань і не передав на користь лізингоодержувача в обумовлений строк предмет лізингу, а також сам змінив умови договору, збільшивши вартість мінітрактора «Dong Feng» в односторонньому порядку, та в умовах договору не передбачив відповідальність лізингодавця.

У звязку з такими обставинами, 02 грудня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» з вимогою розірвати укладений договір та повернути йому сплачені 33 000 гривень (а.с. 17).

Своїм листом від 18.12.2015 року за №1776 лізингодавець відмовився від повернення 33 000 гривень, одночасно погодившись на розірвання договору № 003217 фінансового лізингу (а.с. 20).

Звертаючись до суду з позовом про захист прав споживача, визнання договору недійсним, застосування наслідків недійсності правочину та стягнення із відповідача на його користь 33 000 гривень, ОСОБА_3 обґрунтовував свої вимоги порушенням його прав споживача з боку відповідача та вказував, що оскаржуваний договір містить щодо нього несправедливі умови, а також вказував укладений з порушенням норм закону.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із відсутності доказів на підтвердження тих обставин, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу містить несправедливі умови, а відтак і підстав для визнання оспорюваних умов договору несправедливими відповідно до законодавства про захист прав споживачів та стягнення з відповідача внесеного платежу за договором.

Проте з такими висновками місцевого суду колегія суддів погодитися не може з наступних міркувань.

Згідно із ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За частиною другою ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Відповідно до п. п. 4.3.5, 4.3.6 укладеного між сторонами договору, лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір за умови невиконання лізингоодержувачем умов цього договору, при цьому лізингодавець не зобов'язаний завчасно повідомляти лізиногоодержувача про розірвання цього договору, а також у випадку неможливості здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу, який визначив лізингоодержувач, по причинам, які не залежать від лізингодавця. У такому випадку лізиногодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п. 12.1 цього договору.

Пунктом 12.12 договору передбачено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання у розмірі 20 % від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

За умовами договору предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця таких платежів: комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування предмета лізингу.

Проаналізувавши зміст договору, колегія суддів встановила, що за невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду - штраф за дострокове розірвання у розмірі 20 % від сплаченої суми авансових платежів та всю суму сплаченої комісії за організацію даного договору лізингоодержувачу (п. 12.12 договору).

Як вбачається зі змісту ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Таким чином, дослідивши обставини справи, апеляційний суд приходить до висновку про те, що оспорюваний договір фінансового лізингу містить несправедливі умови, зокрема, відповідно до п. п. 8.2.1, 8.2 договору перший лізинговий платіж складається, у тому числі, із комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладанням цього договору (комісія за організацію), розмір якої за договором № 003217 фінансового лізингу від 24 листопада 2015 року склав 33 000 грн..

Вказаний пункт договору порушує принцип добросовісності, оскільки комісійна винагорода лізингодавця у розмірі 10 % за організацію договору відповідно до змісту ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не є лізинговим платежем, а фактично є платою за виготовлення тексту договору, є завищеною та не співмірною з виконаною роботою. Тобто такий платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу, та не відповідає вищенаведеним положенням вказаного Закону.

Окрім цього, розділом 12 спірного договору фінансового лізингу встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем.

Пунктами 12.1 - 12.12 договору стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, можливості одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Споживач же у даному випадку позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 08 червня 2016 року у справі № 6-330цс16.

У звязку з наведеним, колегія суддів вважає вимоги позивача законними та обгрунтованими, доведеними та підтвердженими належними доказами в ході судового розгляду обставини про те, що договір фінансового лізингу від 24 листопада 2015 року містить істотний дисбаланс прав та обовязків сторін, причому в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг» та положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, і одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Колегія суддів також враховує, що оскаржуваний договір укладений без дотримання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, що тягне за собою визнання такого договору недійсним.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ зясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обовязку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки оскаржуване рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про в задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Матеріали справи містять квитанцію № 16096368 від 18.04.2016р. про сплату ОСОБА_3 1 212,64 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги (а.с. 69), які підлягають стягненню з відповідача на його користь.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 309, 313, 316 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 16 березня 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, застосування наслідків недійсного правочину та стягнення сплачених коштів задовольнити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 003217, укладений 24 листопада 2015 року між ОСОБА_3 та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон».

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_3 33 000 (тридцять три тисячі) гривень 00 копійок.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_3 1 212 (одну тисячу двісті дванадцять) гривень 64 копійки понесених витрат по оплаті судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддя підпис ОСОБА_1

Судді : підпис ОСОБА_5

підпис ОСОБА_6

Копія вірна: суддя-доповідач ОСОБА_1