Справа № 381/3843/15-ц Головуючий у І інстанції Бутенко В. О.
Провадження № 22-ц/780/2745/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 22.06.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

22 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Антоненко В.І., Поліщука М.А.,

за участю секретаря : Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

у с т а н о в и л а:

В серпні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулися до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що 22 травня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 0, відповідно до умов якого позичальник отримав споживчий кредит у розмірі 10 130,00 дол. США зі сплатою 12,50 % річних за користування коштами та з кінцевим терміном повернення до 22 травня 2014 року. 8 грудня 2011 року на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від ПАТ «УкрСиббанк» до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, в тому числі і за кредитним договором № 0. Оскільки позичальник свої зобовязання за цим договором належним чином не виконував, у нього станом на 28 липня 2015 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 429 752,21 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача на його користь.

Заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2016 рокупозов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 208 617,71 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо стягнення кредитної заборгованості в межах трьохрічного строку позовної давності, так як у кредитному договорі сторонами визначено строк повного виконання зобовязання, а тому перебіг строку позовної давності відповідно ч. 5 ст. 261 ЦК України має відрахуватися з цього часу.

Представник ПАТ «Дельта Банк» в судовому заявлені вимоги підтримав та просив стягнути заборгованість за кредитним договором у повному розмірі з підстав, які викладені в апеляційній скарзі.

Відповідач в судове засідання не зявився. При цьому, усуваючи недоліки суду першої інстанції, апеляційний суд згідно вимог ст. 122 ЦПК України звертався із запитом до ВАДР ГУ ДМС України в м. Києві щодо встановлення інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача та за отриманою інформацією надсилав судову повістку на адресу ОСОБА_2 Оскільки дане поштове відправлення повернулося до суду з відміткою Укрпошти «за закінчення терміну зберігання», подальший виклик відповідача було здійснено через оголошення у пресі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив умови взятого на себе зобов'язання щодо своєчасного погашення суми кредиту та відсотків за його користування в порядку і на умовах зазначених в кредитному договорі.

Разом з тим, суд вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь банку заборгованість із застосуванням трирічного строку позовної давності по кожному простроченому платежу.

Проте колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 22 травня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 0, відповідно до умов якого позичальник отримав споживчий кредит у розмірі 10 130,00 дол. США зі сплатою 12,50 % річних за користування коштами.

Відповідно до п. 1.2.2. позичальник зобовязався повернути кредит у повному обсязі в термін та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно додатку № 1, який є невідємною частиною договору, але в будь-якому випадку не пізніше 22 травня 2014 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов договору та/або умов відповідної угоди сторін.

16 лютого 2009 року між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, в якій вони дійшли згоди про зміну схеми погашення кредиту та кінцевий термін повернення кредиту за договором до 22 травня 2016 року.

8 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за умовами якого клієнт (первісний кредитор) передав, а фактор (новий кредитор) прийняв право грошової вимоги, що належить клієнту і стає кредитором за кредитними договорами, укладеними між клієнтом і боржниками, у тому числі за кредитним договором укладеним з відповідачем.

Отже, з дня укладення договору факторингу (купівлі-продажу прав вимоги за кредитами), тобто з 8 грудня 2011 року, до нового кредитора - ПАТ «Дельта Банк» перейшли всі права вимоги (замість первісного кредитора ПАТ «УкрСиббанк») до позичальника ОСОБА_2

Відповідно до п. 3.4.1. позичальник зобовязався використовувати кредит на зазначені у договорі цілі, а також повернути суму кредиту і сплатити плату за користування кредитними коштами й інші платежі на рахунки банку в порядку та на умовах, передбачених договором.

Проте, як свідчать матеріали справи, прийняті на себе зобовязання позичальник належним чином не виконав і станом на 28 липня 2015 рокумає заборгованість в загальному розмірі 429 752,21 грн., яка складається із заборгованості за кредитом 175 594,33 грн. та заборгованості за відсотками 254 157,88 грн.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а відповідно до вимог ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом ч. 3 ст. 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, зокрема передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, загальна позовна давність є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми ч. 3 статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-738цс15, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, в порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України, вищевикладеного не врахував, не взяв до уваги того, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а ОСОБА_2 із заявою про застосування позовної давності до суду не звертався, оскільки не був повідомлений про перебування даної справи у провадженні суду належним чином, а тому суд дійшов передчасного висновку можливість застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Зважаючи на вищевикладене, рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову не відповідає матеріалам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову в повному обсязі шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором від 22 травня 2007 року № 0 в загальному розмірі 429 752,21 грн.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» необхідно стягнути документально підтвердженні судові витрати, а саме 4 019,40 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити.

Заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2016 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 22 травня 2007 року № 0 у загальному розмірі 429 752,21 грн. (чотириста двадцять девять тисяч сімсот пятдесят дві гривні двадцять одну копійку) та 4 019,40 грн. (чотири тисячі девятнадцять гривень сорок копійок) сплаченого судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Антоненко

ОСОБА_3