У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, Первинної профспілкової організації апарату управління Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, третя особа - директор Державного підприємства обслуговування повітряного руху України Бабейчук Дмитро Георгійович, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди; за зустрічним позовом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної допомоги, за касаційними скаргами Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, ОСОБА_3 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 1 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з 16 березня 2007 року вона працювала в Державному підприємстві обслуговування повітряного руху України (далі - ДП «Украерорух») на посаді завідувача бібліотеки відділу адміністративно-господарського та інформаційного забезпечення Навчально-сертифікаційного центру. Наказом директора ДП «Украерорух» від 18 травня 2015 року №234/о її звільнено з роботи з 19 травня 2015 року у зв'язку зі скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважала їїзвільнення з роботи незаконним, оскільки при звільненні не було враховано, що вона має високу кваліфікацію, продуктивність праці та тривалий безперервний стаж роботи.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3, збільшивши розмір позовних вимог, просила суд:поновити її на посаді завідувача бібліотеки відділу адміністративно-господарського та інформаційного забезпечення Навчально-сертифікаційного центру; стягнутина її користь з ДП «Украерорух» середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 83 500 грн 71 коп. та 10 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, з Первинної профспілкової організації апарату управління ДП «Украерорух» 10 тис. грн на відшкодуванняморальної шкоди, з відповідачів витрати на правову допомогу врозмірі 4 320 грн; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

У серпні 2015 року ДП «Украерорух» звернулося до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної допомоги, посилаючись на те, що при звільненні останній була виплачена матеріальна допомога у розмірі 157 тис. грн на підставі п. 6.25.3 колективного договору, укладеного між адміністрацією ДП «Украерорух» та профспілками, яка є соціальним захистом скороченого працівника. ДП «Украерорух» вважало, що у випадку поновлення ОСОБА_3 на роботі, вона зобов`язана повернути підприємству отримані кошти, оскільки у п. 2.3.3 колективного договору (додаток № 17) передбачено, що у разі виявлення бажання повторного працевлаштування в ДП «Украерорух» звільненого працівника, який отримав грошову допомогу, така особа зобов'язана повернутигрошові кошти у повному розмірі напередодні такого працевлаштування.

З урахуванням наведеного, ДП «Украерорух» просило суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь виплачену їй матеріальну допомогу у розмірі 157 тис. грн.

Також ДП «Украерорух», уточнивши підстави позову відповідно до положень ст. 1212 ЦК України, зазначило, що у зв'язку з поновленням ОСОБА_3 на роботі підлягає скасуванню наказ про її звільнення від 18 травня 2015 року № 234/0, тому виплачені їй при звільненні грошові кошти у розмірі 157 тис. грн на підставі п. 6.25.3 колективного договору підлягають поверненню, як отримані без достатніх правових підстав.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_3 на посаді завідувача бібліотеки відділу адміністративно-господарського та інформаційного забезпечення Навчально-сертифікаційного центру ДП «Украерорух» з 19 травня 2015 року. Стягнуто з ДП «Украерорух»на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 59 884 грн 50 коп., витрати на оплату судового збору в розмірі 140 грн 95 коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 1 556 грн 35 коп. У решті позову ОСОБА_3 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ДП «Украерорух» відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 1 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ДП «Украерорух» та розподілу судових витрат скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову ДП «Украерорух» відмовлено з інших правових підстав. Стягнуто з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в розмірі 3 235 грн 55 коп., на користь держави - судовий збір у розмірі 739 грн 79 коп. У решті - рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ДП «Украерорух», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду та рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення у частині стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди змінити, задовольнити ці позовні вимоги в повному обсязі, судові рішення в частині поновлення на роботі та відмови в задоволенні зустрічного позову залишити без змін.

Отже, судові рішенняв частині поновлення ОСОБА_3 на роботі не оскаржуються, тому в силу ч. 1 ст. 335 ЦПК України не переглядаються.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 звільнено з порушенням норм трудового законодавства, тому при винесенні рішення про поновлення на роботі суд одночасно прийняв рішення про виплату працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Разом з тим ОСОБА_3 не надала суду докази того, що звільнення її з роботи призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від неїдодаткових зусиль для організації свого життя.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ДП «Украерорух», суд, пославшись на ст. ст. 1212, 1215 ЦК України, виходив із того, що виплата грошових коштів ОСОБА_3 проведена добровільно, докази на підтвердження того, що ДП «Украерорух» виплатило матеріальну допомогу у зв'язку з рахунковою помилкою або внаслідок недобросовісності ОСОБА_3 підприємством не надано.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині зустрічного позову ДП «Украерорух» та відмовляючи в його задоволенні, виходив із того, що правовою підставою набуття ОСОБА_3 матеріальної допомоги є колективний договір (п. 6.25.3), тобто відносини, які склалися між сторонами, є договірними, тому положення ст. ст. 1212, 1215 ЦК України до них не застосовуються. У решті - апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції.

Проте повністю погодитись з таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 працювала в ДП «Украерорух» на посаді завідувача бібліотеки відділу адміністративно-господарського та інформаційного забезпечення Навчально-сертифікаційного центру.

16 березня 2015 року ДП «Украерорух» ознайомило ОСОБА_3 з попередженням про скорочення посади завідувача бібліотеки відділу завідувача бібліотеки відділу адміністративно-господарського та інформаційного забезпечення Навчально-сертифікаційного центру.

12 травня 2015 року Первинна профспілкова організація апарату управління ДП «Украерорух» надала згоду на звільнення ОСОБА_3 з роботи, що підтверджується копією протоколу від 12 травня 2015 року № 11-05.

Наказом директора ДП «Украерорух» від 18 травня 2015 року № 234/о ОСОБА_3 звільнено з роботи у зв'язку із скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з 19 травня 2015 року. При цьому в наказі зазначено, що їй підлягає до виплати: матеріальна допомога на підставі п. 6.25.3 колективного договору; вихідна допомога у розмірі одного середньомісячного заробітку на підставі ст.44 КЗпП України та компенсація за 29 календарних днів невикористаної щорічної відпустки.

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядкомобчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 5 розділу ІVПорядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Разом з тим апеляційний суд, перевіряючи визначений судом першої інстанції розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не врахував, що суд неправильно застосував ст. 235 КЗпП України, ст. 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядок.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-648цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Так, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно визначивши середньоденну заробітну плату в розмірі 660 грн 51 коп., при обчисленні суми середнього заробітку й визначенні середньомісячного числа робочих днів застосував при розрахунку не поділене на 2 сумарне число робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, а число фактично відпрацьованих робочих днів ОСОБА_3 за останні два місяці її роботи з урахуванням днів тимчасової непрацездатності та відпустки в цей період.

У пп. 3, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) судам роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Також судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум,

виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Отже, відмовляючи у відшкодуванні моральної шкоди, при тому, що судом визнано трудові праваОСОБА_3 порушеними, суд на зазначене вище уваги не звернув.

Крім того, апеляційний суд дійшов висновку, що правовою підставою набуття ОСОБА_3 матеріальної допомоги є колективний договір (п. 6.25.3), тобто як зазначив суд, між сторонами виникли договірні правовідносини і ст. 1212 ЦК України до цих правовідносин не застосовується.

Проте у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України колективний договір це правовий акт, що встановлює згоду роботодавця (адміністрації) і працівників (трудового колективу) як соціальних партнерів на конкретному виробництві, в якому закріплюються локальні норми, які підвищують соціальні гарантії.

Отже, колективний договір - це і правовий акт, і акт соціального партнерства на рівні підприємства між працівниками і роботодавцем.

Таким чином, колективний договір за юридичною природою не може бути довільними договірними відносинами між двома сторонами, а саме, між керівником та працівником, який є членом профспілки.

Згідно зі ст. 18 КЗпП України положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов'язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації.

Однак апеляційний суд, зазначивши про наявність договірних відносин між сторонами, не вказав, якими статтями ЦК України вони регулюються йдійшов передчасного висновку, що до колективного трудового договору застосовуються норми ЦК України.

Також апеляційний суд не врахував, що наказ про скорочення штату скасований, трудові відносини продовжені, тому у ОСОБА_3 відпали законні підстави для виплати їй одноразової грошової допомоги в розмірі 157 тис. грн, оскільки відповідно до п. 6.25.3 колективного договору виплата зазначених грошових коштів передбачена лише у разі звільнення працівника у зв'язку зі скороченням штату.

Таким чином, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище положення закону уваги не звернув, фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, належним чином не встановив, доводів сторін та надані ними докази належним чином не перевірив, не надав їм належної правової оцінки та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову та залишення без змін рішення суду першої інстанції в іншій частині.

За таких обставин рішення апеляційного суду в оскаржуваній частині не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого рішення в цій частині з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, ОСОБА_3 задовольнитичастково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 1 лютого 2016 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, Первинної профспілкової організації апарату управління Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, третя особа - директор Державного підприємства обслуговування повітряного руху України Бабейчук ДмитроГеоргійович, про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та зустрічного позову Державного підприємства обслуговування повітряного руху України до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної допомоги скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик