Номер провадження: 22-ц/785/6416/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Панасенкова В.О., Драгомерецького М.М.,

при секретарі Томашевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 липня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4 про визнання договорів дарування недійсним,

встановила:

ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом, за яким відкрито провадження у справі.

В своїй позовній заяві позивач просить суд визнати договір дарування від 24 червня 2004 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на 1/2 частини квартири під № 25 у будинку під № 81 «Д» по вулиці Дача Ковалевського в місті Одесі недійсним. Крім того, ОСОБА_3 просить суд визнати договір дарування від 21 липня 2010 року укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на 1/2 частини квартири під № 25 у будинку під № 81 «Д» по вулиці Дача Ковалевського в місті Одесі недійсним та застосувати наслідки недійсності правочинів шляхом повернення ОСОБА_2 1/2 частини квартири під № 25 у будинку під № 81 «Д» по вулиці Дача Ковалевського в місті Одесі у власність ОСОБА_3.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 1983 року до виходу на пенсію працювала в Санаторії «Якорь» на посаді офіціантки, а згодом кухарем. Як працівнику санаторію «Якорь» ОСОБА_3 було надано квартиру, яка знаходилась на території санаторію.

Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» позивач разом з ОСОБА_4 на підставі розпорядження органу приватизації №163013 від 15.06.2001 року приватизували в рівних частках ізольовану квартиру за адресою: м. Одеса, вул. Дача Ковалевського, 81/д, кв.25, загальною площею 46,1 кв.м. Згодом ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на житло за №418067 від 15.06.2001 року та зареєструвала в КП «ОМБТІ та РОН» права власності в реєстрі №2606.

Із змісту вказаного свідоцтва вбачається, що квартира в місті Одеса по вул. Дача Ковалевського, 81/д, кв.25 належить на праві приватної спільної часткової власності позивачу та ОСОБА_4.

30.11.2001 року ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_6, про що свідчить відмітка у її паспорті про укладення шлюбу у відділі РАЦС Київського районного управління юстиції за актовим записом №1143.

Восени 2003 року у ОСОБА_3 відбувся інсульт. Як визначено діагнозом у виписці від 24.10.2003 року, виданої Міською клінічною лікарнею №1 м. Одеси у неї відбулося гостре порушення мозкового кровообігу по геморрагічному типу з лівосторонньою гемоплегію, тобто з порушенням руху лівої руки та лівої руки. Відповідно до виписки від 28.07.2004 року ОСОБА_3 поставлений діагноз - цереброваскулярна хвороба, гіпертонічна хвороба III ст.., церебральний атеросклероз.

Після перенесеного інсульту здоров'я ОСОБА_3 так і не відновилося, напроти, з урахуванням її похилого віку навіть поглибилося негативними наслідками, а саме, до дісціркуляторної енцелофопатії, що характеризується загальмованістю, безпам'ятністю, постійними головними болями вираженого характеру, неповною оцінкою своїх дій. При церебральному атеросклерозі росте втомлюваність, погіршується пам'ять. Саме церебральний атеросклероз є головною причиною погіршення сну вночі та підвищеної сонливості удень. Атеросклероз сосудів головного мозку веде к наростаючим запамороченням, виснажливим головним болям, шуму у вухах, та іншим проявам недостатнього кровопостачання мозку.

30.03.2011 року чоловік позивача ОСОБА_6 помер.

Після смерті ОСОБА_6 до ОСОБА_3 звернулась його дочка з вимогою виселення позивача з квартири №25 будинку №81 корп. «Д» по вул. Дача Ковалевського в м. Одесі. Свої вимоги вона мотивували тими обставинами, що вона є власницею половини вказаної квартири, яку їй подарив батько ОСОБА_6

Однак, позивач була переконана, що в червні 2004 року вона разом з чоловіком уклали договір довічного утримання, і після його смерті його спадкоємці повинні виконувати зобов'язання за договором довічного утримання. Проте, ОСОБА_2 повідомила, що в 2004 році ОСОБА_3 подарувала чоловіку половину вказаної квартири.

ОСОБА_3 зазначає, що після інсульту, враховуючи поганий стан свого здоров'я, вона за проханням свого чоловіка ОСОБА_6 погодилася укласти з ним договір утримання. На той час вона вже була пенсіонеркою, не працювала, проте її чоловік хоча і був пенсіонером, проте працював і більш частину коштів до сімейного бюджету приносив він. ОСОБА_6 повністю зібрав усі документи, привіз ОСОБА_3 до нотаріуса, де вона підписала, як вона вважала, договір про її утримання. Після підписання паперів, усі документи забрав чоловік. Однак, після смерті чоловіка, ОСОБА_3 не знайшла жодного документа, який би підтверджував її право власності на половину квартиру, або право власності її чоловіка.

За запитом КП «Міське агентство по приватизації житла», міським бюро технічним інвентаризації, станом на 02.06.2011 року власниками квартири №25 по вул. Дача Ковалевського 8І-Д в м. Одесі є ОСОБА_4 та ОСОБА_2. Тобто зясувалось, що ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 24.06.2004 року подарувала свою частину квартири чоловіку ОСОБА_7, а він в свою чергу подарував дану частину квартири своїй доньці ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 21.07.2010 року.

ОСОБА_3 стверджує, що під час укладення договору дарування від 24.06.2004 року на безоплатну передачу у власність квартири ОСОБА_6, дана квартира була її єдиним житлом, ОСОБА_3 як особа похилого віку, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погодилась на передачу нерухомого майна лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилилась щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення. Тобто, фактично на даний час ОСОБА_3 залишилась без житла. У звязку з тим, що при укладенні даного правочину відсутнє волевиявлення ОСОБА_3, оскільки вона помилялась з приводу правової природу правочину, та дані обставини є підставою для визнання договору дарування недійсним.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_8 позов підтримав та просив суд задовольнити позов з підстав, викладених у позові.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову.

Третя особа ОСОБА_4 у судовому засіданні позовну заяву підтримав.

Рішенням суду визнано недійсним договір дарування від 24.06.2004 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на 1/2 частини квартири №25 у будинку №81 корпус «Д» по вулиці Дача Ковалевського в місті Одесі, посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_9, зареєстрований в реєстрі за №4-3103.

Визнано недійсним договір дарування від 21.07.2010 року укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 на 1/2 частини квартири №25 у будинку №81 корпус «Д» по вулиці Дача Ковалевського в місті Одесі, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрований в реєстрі за №1329.

Застосовано наслідки недійсності правочинів шляхом повернення ОСОБА_2 1/2 частини квартири №25 у будинку №81 корпус «Д» по вулиці Дача Ковалевського в місті Одесі у власність ОСОБА_3.

На вказане рішення суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду від 22.02.2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає у зв'язку з тим, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та застосував необхідні норми матеріального права.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 15.06.2001 року квартира за адресою: м. Одеса, вул. Дача Ковалевського, 81/д, кв.25, загальною площею 46,1 кв.м. належала на праві приватної спільної часткової власності позивачу та ОСОБА_4.

30.11.2001 року ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_6, актовий запис №1143, виконаний відділом РАЦС Київського районного управління юстиції.

Відповідно до Договору дарування від 24.06.2004 року, посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_9, ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_6 1/2 частину квартири за адресою в місті Одеса по вул. Дача Ковалевського, 81/д, кв.25.

Згідно Договору дарування від 21.07.2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, ОСОБА_6 подарував ОСОБА_2 1/2 частину квартири за адресою в місті Одеса по вул. Дача Ковалевського, 81/д, кв.25.

Суд першої інстанції правильно вважав, що договори дарування від 24.06.2004 року та від 21.07.2010 року є недійсними з наступних підстав.

Згідно зі ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Частиною першою ст. 754 ЦК України встановлено, що набувач не має права до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти майно, передане за договором довічного утримання (догляду), укладати щодо нього договір застави, передавати його у власність іншій особі на підставі іншого правочину.

Вбачається, що за своєю правовою природою договір дарування та договір довічного утримання мають схожість, так як обидва опосередковують перехід майна у власність від однієї особи до іншої. Проте, якщо за договором дарування майно переходить до обдарованого безоплатно, то за договором довічного утримання передача майна у власність набувача зобов'язує останнього надавати догляд та утримання відчужувачеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

З роз'яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Виходячи зі змісту статей 203 ,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

З доданих позивачем доказів вбачається, що в 2003 року у ОСОБА_3 відбувся інсульт, що підтверджується випискою з історії хвороби, виданої Міською клінічною лікарнею №1 м. Одеси.

Таким чином, похилий вік та стан здоровя не надавали ОСОБА_3 можливості повністю та самостійно себе обслуговувати. Позивач не тільки мала намір, а і хотіла бути впевненою у тому, що її чоловік ОСОБА_6 буде надавати їй догляд до смерті. Тобто суттєвим для позивача при укладанні договору з чоловіком було надання їй допомоги та догляду довічно.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Укладаючи договір дарування з ОСОБА_6, ОСОБА_3 мала волевиявлення, направлене саме на зобовязання ОСОБА_6 здійснювати за нею догляд. Позивач не мала намірів саме безоплатно передати своєму чоловікові право власності на належну їй частину квартири за адресою: м. Одеса, вул. Дача Ковалевського, 81/д, кв.25. В даному випадку позивач неправильно сприйняла умови тієї угоди, яку їй запропонував укласти її чоловік ОСОБА_6

Крім того, суд правильно вважав, що ОСОБА_6 сприяв формуванню у позивача неправильного уявлення про суть та умови договору дарування, про що свідчить та обставина, що правовстановлюючі документи на належну позивачу частку квартири він зберігав у себе. Отримати інформацію про суть укладеної угоди з чоловіком, позивач змогла тільки з відповіді КП «ОМБТІ та РОН» від 11.07.2011 року після звернення до КП «Міська агентство по приватизації житла» з метою отримання дублікатів зниклих правовстановлюючих документів на квартиру.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку, що дійсно, під час укладання договору дарування від 24.06.2004 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на 1/2 частини квартири №25 у буд. №81 корпус «Д» по вул. Дача Ковалевського в м. Одесі, ОСОБА_3 помилялась щодо природи укладеного договору та суттєвих умов такого договору.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-69цс14 від 18.06.2014 року та постанові Верховного Суду України №6-372цс16 від 27.04.2016 року.

Вимоги щодо визнання недійсним договору дарування від 21.07.2010 року укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 на 1/2 частини квартири №25 у буд. №81 корп. «Д» по вул. Дача Ковалевського в м. Одесі також підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як передбачено вимогами ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати у майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. За вимогами ст.722 ЦК України, право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Договір дарування з передачею речей є договором реальним. Тобто, право власності у обдарованого виникає з моменту прийняття майна.

Проте, ОСОБА_2 дар, який їй подарував її батько, так і не прийняла. Вона не має ключів від вказаної квартири, так і не оселилася в подарованій їй половині квартири. За весь час з 2010 року по день смерті ОСОБА_6 вона не заявляла про свої права власності. Вказані обставини свідчать про той факт, що, по-перше, її батько та вона особисто приховували від позивача обставину наявності договору дарування на її ім'я, та по-друге, дарунок у вигляді 1/2 частки квартири №25 будинку №81 корп. «Д» вона так і не прийняла у свою власність.

Відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Згідно ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України).

Однак, при укладанні договору дарування від 21.07.2010 року, ОСОБА_6 володів частиною квартири за адресою: м. Одеса, вул. Дача Ковалевського, 81/д, кв.25 на незаконних підставах. Таким чином, не може вважатися дійсним правочин, який був укладений на підставі недійсного правочину. Крім того, ОСОБА_2 знала про цю обставину, а отже її не може бути визнано добросовісним набувачем.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Відповідно до ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Так, ОСОБА_3 пропрацювавши багато років в санаторії «Якорь», отримала квартиру. Суд, враховуючи похилий вік та стан здоровя позивача, вірно вважав несправедливим, якщо ОСОБА_3 буде позбавлена житла в результаті мінливого уявлення щодо природи та суттєвих умов укладеного договору дарування. Разом з тим, варто зазначити, що ОСОБА_2, у відмінності від ОСОБА_3, забезпечена житлом (двокімнатна квартира на сімю з двох осіб).

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з діючими нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин та дійшов до правильного висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довела обставини, на які посилалася як на підставу своєї апеляційної скарги.

Твердження апелянта в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують зазначених вище висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий ОСОБА_10

Судді ОСОБА_11

В.О. Панасенков