Справа №468/386/16-ц 29.06.2016 29.06.2016 29.06.2016
Провадження №22-ц/784/1582/16
Справа №468/386/16ц
Провадження № 22ц/784/1582/16 Головуючий у 1-ї інстанції Янчук С.В.
Категорія 54 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29 червня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В.,

із секретарем: Богуславською О.М.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 26 травня 2016 року

за його позовом

до Баштанської Центральної районного лікарні

(далі Баштанської ЦРЛ)

про скасування наказу, поновлення на роботі та зобовязання нарахувати

і виплатити середній заробіток,

В С Т А Н О В И Л А:

21 квітня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Баштанської ЦРЛ про скасування наказу, поновлення на роботі та зобовязання нарахувати і виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позивач зазначав, що з 1 грудня 2014 р. працював у відповідача в якості електромонтера. Наказом від 6 травня 2015 р. був звільнений з роботи з 12 травня 2015 р. за п. 3 ст. 36 КЗпП України у звязку з призовом на строкову військову службу.

Вважає звільнення незаконним, оскільки при призові на військову службу за ним повинно зберігатися робоче місце та йому гарантується виплата середнього заробітку до часу фактичної демобілізації.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 26 травня 2016року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, представник відповідача посилався на відсутність у позивача законних гарантій щодо збереження робочого місця на час його звільнення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14 січня 2015 року №15/2015 оголошено про проведення протягом 2015 року часткової мобілізації, у тому числі на території Миколаївської області, та доведено до відома керівників органів державної влади, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно із статтею 39 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу», статтею 119 КЗпП України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року.

Указом Президента України «Про строки проведення чергових призовів, чергові призови громадян України на строкову військову службу та звільнення в запас військовослужбовців» від 17 лютого 2015 року №88/2015 (зі змінами згідно Указу Президента 3255/2015 від 7 травня 2015 року) на 2015 рік визначено строки чергових призовів громадян України, а саме: квітень-червень, жовтень-листопад.

За частиною 2 статті 39 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» (зі змінами станом на 15 січня 2015 року) передбачені додаткові гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обовязків, а саме, за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийнятті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національної безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) ведення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посади), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності.

Таким чином, починаючи з січня 2015 року державні гарантії щодо збереження робочого місця розповсюджуються на громадян України, які призвані на строкову військову службу, на особливий період, чи оголошення рішення про проведення мобілізації.

З 14 травня 2015 року, з метою усунення розбіжностей у законах, внесені додаткові зміни до частини 2 статті 39 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу», та частини 2 статті 119 КЗпП України, у відповідності до яких, за громадянами України, які призвані на строкову військову службу на особливий період, чи оголошення рішення про проведення мобілізації, зберігаються місце роботи (посади), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, на строк до дня фактичної демобілізації.

З цього часу, підставою для припинення договору за частиною 3 статті 36 КЗпП України є призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин 3 і 4 статті 119 цього Кодексу.

Судом встановлено, що з грудня 2014 р. ОСОБА_4 знаходився у трудових відносинах з Баштанської ЦРЛ, де працював в якості електромонтера.

5 травня 2015 р. позивачем подана заява про звільнення з займаної посади з 12.05.2015 р., у звязку з призовом на строкову військову службу на підставі повістки щодо явки на призовний пункт 19 травня 2015 р..

Наказом № 159 від 6 травня 2015 р. позивача звільнено з роботи з 12.05.2015 р. згідно п. 3 ст. 36 КЗпП України, у звязку з призовом на військову службу.

23 червня 2015 р. позивача призвано на строкову військову службу у відповідності до Указу Президента України від 17 лютого 2015 року №88/2015 , де він проходить її по наступний час.

Звертаючись із позовом до суду, позивач просив поновити йому строк, посилаючись на поважні причини його пропуску: правову неузгодженість та проходження строкової військової служби.

Строк на звернення позивача із позовом судом поновлено, і такий висновок місцевого суду, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позову про поновлення на роботі та виплати середнього заробітку, суд першої інстанції помилково вважав, що передбачені статтею 119 КЗпП України трудові гарантії не розповсюджуються на позивача, якій проходить строкову військову службу, так як зазначені зміни до цієї норми внесені вже після звільнення ОСОБА_5 з роботи.

Однак, з таким висновком суду погодитися не можна, оскільки зміни в норму КЗпП України внесені на підставі змін, що внесені в частину 2 статті 39 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» 15 січня 2015 р., та які діяли на час видачі адміністрацією спірного наказу.

Тому, колегія суддів вважає, що при встановлені зазначених фактів судом невірно застосовані норми матеріального права та необґрунтовано відмовлено в задоволенні позову, оскільки звільнення позивача здійснено адміністрацією в порушення гарантій, передбачених Законом України «Про військовий обовязок і військову службу», та прийнятих на підставі них змін до норм трудового законодавства.

За таких обставин рішення суду першій інстанції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового, яким спірний наказ слід скасувати та поновити позивача ОСОБА_4 в якості електромонтера з 12 травня 2015 року, та стягнути на його користь середній заробіток в сумі 16 683 грн. 98 коп., яка визначена без утримань загальнообовязкових податків та платежів за період з 12 травня 2015 р. по день ухвалення судового рішення 29 червня 2016 р.. Підстав для виплати середнього заробітку наперед до дня фактичної демобілізації не має, так як його нарахування та виплата повинна відбуватися на підставі статті 115 КЗпП України та Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, признаних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національної безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) ведення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у звязку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у звязку з прийняттям на військову службу за контрактом, затвердженого постановою КМ України від 4 березня 2015 р. №105.

При винесені рішення у відповідності до ст. ст. 81, 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір на користь держави в розмірі 1 102 грн. 40 коп..

Керуючись статтями 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 26 травня 2016року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_4 до Баштанської ЦРЛ про скасування наказу, поновлення на роботі та нарахування та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Наказ головного лікаря Баштанської ЦРЛ № 159 від 6 травня 2015 р. про звільнення ОСОБА_4 - електромонтера з займаної посади з 12.05.2015 р. згідно п. 3 ст. 36 КЗпП України, у звязку з призовом на військову службу скасувати.

Поновити ОСОБА_4 на роботі в Баштанської Центральної районної лікарні в якості електромонтера з 12 травня 2015 року.

Стягнути з Баштанської Центральної районної лікарні на користь ОСОБА_4 середній заробіток за період з 12 травня 2015 року по 29 червня 2016 року в розмірі 16 683 грн. 98 коп., який визначено без утримань загальнообовязкових податків та платежів.

Стягнути з Баштанської Центральної районної лікарні на користь держави 1 102 грн. 40 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуюча

Судді