Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/1904/14-ц Головуючий у 1-й інст. Сингаївський О. П.
Категорія 59 Доповідач Заполовський В. Й.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Заполовського В.Й.,

суддів: Трояновської Г.С., Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобовязання передати у власність майно та стягнення коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 23 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зобовязання останнього передати йому у власність майно та стягнення на свою користь грошових коштів у сумі 364 494 грн.

Після подання позову ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову. Просив вжити заходів по забезпеченню позову шляхом накладення арешту на 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення літ. «В», що знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Ватутіна 55б, які належать відповідачу на праві приватної власності і заборонити їх відчуження в будь-який спосіб.

Заяву обґрунтовував тим, що відповідач може здійснити відчуження даного майна і невжиття заходів забезпечення позову може стати на заваді чи унеможливити виконання рішення суду у цивільній справі.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 23 березня 2016 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 та нежитлове приміщення літ. «В», що знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Ватутіна 55б, які належать відповідачу на праві приватної власності та заборонено їх відчуження в будь-який спосіб.

Не погодившись з ухвалою, ОСОБА_2 у поданій апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 23.03.2016 року та постановити нову про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Вважає, що суд першої інстанції задовольняючи заяву в повній мірі не врахував положень ч.3 ст.151 та ч.3 ст.152 ЦПК України, а також розяснень, що викладені в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 „Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову.

Зокрема вказує, що позивач не надав доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Постановляючи ухвалу суд не пересвідчився, чи належить 1/3 частка квартири, на яку накладено арешт йому, хоча фактично дана квартира належить на праві власності іншим особам, а саме ОСОБА_3 (2/3 частки) та ОСОБА_4 (1/3 частки).

Також суд не встановив загальну вартість майна, на яке накладено арешт та не визначив, чи є вид забезпечення позову співмірним із заявленими позивачем позовними вимогами.

Крім того, на нежитлове приміщення літ. «В», що знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Ватутіна 55б уже накладено арешт, у тому числі і на виконання рішення суду у справі за позовом ОСОБА_1 про стягнення боргу у межах виконавчого провадження.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову.

Частиною 1 статті 153 ЦПК передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до п.п.1, 3, 4, 5, 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №19 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" роз'яснено, що за змістом ч.1 ст.151 ЦПК України єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у розгляді справи.

Згідно з п.1 ч.1 ст.152 ЦПК позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з врахуванням доказів наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Крім того, забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача щодо несумісних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його.

Питання про забезпечення позову вирішує суддя одноособово або суд у судовому засіданні (залежно від стадії розгляду справи) в день надходження заяви.

З матеріалів справи вбачається, що в провадженні суду першої інстанції перебуває справа за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобовязання останнього передати йому у власність майно та стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у сумі 364 494 грн.

Тобто, між позивачем та відповідачем виник спір майнового характеру.

Після подання позовної заяви позивачем була подана заява про забезпечення позову, яку суд розглянув та обгрунтовано вважав, що невжиття заходів забезпечення позову у разі його задоволення може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Доводи ОСОБА_2, що арешт накладений на 1/3 частки квартири, яка йому не належить, а належить на праві власності іншим особам, спростовуються Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно де вказано, що власниками даної квартири в рівних долях є ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (том 2, а.с.29-30).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не свідчать про незаконність оскаржуваної ухвали.

Враховуючи вище наведене та те, що у разі набуття права власності на майно, яке належить відповідачу по справі ОСОБА_2, іншими особами може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, то ухвалу суду першої інстанції про забезпечення позову слід визнати такою, що постановлена з додержанням вимог закону, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

З огляду на наведене, ухвала суду першої інстанції є такою, що постановлена з додержанням вимог закону, а тому відповідно до п.1 ч.1 ст.312 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 312 - 315 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 23 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді