Справа №592/6971/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Хитров Б. В.
Номер провадження 22-ц/788/1853/16 Суддя-доповідач - Левченко Т. А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Левченко Т. А.,

суддів - Хвостика С. Г. , Околота Г. М.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 жовтня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_6, третя особа: Служба у справах дітей Сумської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и л а:

26.07.2016 року ОСОБА_5 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що вона є наймачем квартири АДРЕСА_1. На час звернення з позовом до суду за вказаною адресою була зареєстрована вона, її син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідач ОСОБА_3 Відповідачка вже декілька років не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, особистих її речей в квартирі не має. Перешкод в користуванні житловим приміщенням вона відповідачці не чинила. ОСОБА_3 добровільно визначила собі інше місце проживання, проживає разом зі своїм чоловіком та трьома неповнолітніми дітьми за іншою адресою, і спірним житловим приміщенням не користується понад 6 місяців без поважних причин. Згідно довідки ТОВ «Керуюча компанія «Коменерго-Суми» вже після звернення до суду з даним позовом за вказаною адресою відповідачка зареєструвала свого малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Остаточно уточнивши позовні вимоги, просить визнати ОСОБА_3 та малолітню дитину ОСОБА_3 - ОСОБА_6 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1

Рішенням суду від 20 жовтня 2016 року позов ОСОБА_5 задоволено.

Визнано ОСОБА_3 та її сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2. Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. В доводах апеляційної скарги посилається на те, що рішення ухвалено при неповному встановленні обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, судом невірно застосовано норми матеріального права. Судом не враховано, що площа кімнати становить лише 16.3 кв.м, тобто не може забезпечувати житлові умови навіть для тих осіб, які там зареєстровані. Вона тимчасово проживає в квартирі батьків чоловіка. На даний час батьки чоловіка повернулись із-за кордону і тепер їй з сім'єю ніде проживати. Також посилається на те, що позивачка пропустила строк звернення до суду з позовом про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідачки ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4, які підтримали апеляційну скаргу, позивачку ОСОБА_5, яка заперечує проти апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка перешкоджає позивачці у здійсненні її прав як наймача житла, не проживає за місцем реєстрації без поважних причин, більше строку, встановленого ст. 71 ЖК України, будь-яких письомових домовленостей стосовно користування спірним житловим приміщенням не існує, малолітній син відповідачки проживає разом з матір'ю та батьком за іншою адресою, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, так як суд дійшов його правильного встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно даних технічного паспорту за адресою: АДРЕСА_3 знаходиться кімната посімейного заселення, яка складається з 1-ї кімнати житловою площею 16,3 кв.м (а. с. 21-23).

Відповідно до даних інвентарної справи № 139467 (оцінювальний акт будинку та зведений акт вартості будівель і споруд) будинок АДРЕСА_1 є гуртожитком, обліковується на балансі КП «Сумижитло» Сумської міської ради, тобто перебуває у комунальній власності (а. с. 86-88).

За повідомленням управління обліку, розподілу та приватизації житла кімната АДРЕСА_1 не приватизована (а. с. 84).

Сторони у справі є рідними сестрами. Спірна житлова кімната по АДРЕСА_1 згідно ордеру на житлову площу в гуртожитку в 1994 році була надана їх бабусі ОСОБА_8 та її чоловіку ОСОБА_9 (а. с. 76).

З поквартирної картки вбачається, що 24.12.2003 року в спірному житловому приміщенні була зареєстрована онука ОСОБА_8 - ОСОБА_3, а 29.09.2011 року - її онука ОСОБА_5 та її малолітній син ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_8 та її чоловік ОСОБА_9 17.11.2011 року знялися з реєстрації в зазначеному приміщенні (а. с. 89-90; 92).

Станом на 21.07.2016 року за вказаною адресою було зареєстровано троє осіб: позивачка, її син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідачка ОСОБА_3 (а. с. 5).

03.08.2016 року, під час розгляду даної справи, за вказаною адресою відповідачка зареєструвала свого малолітнього сина ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 24).

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Змінами до законів України від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду», від 4 березня 1992 року № 2163-ХІІ «Про приватизацію державного майна» передбачено, що гуртожитки включено до об'єктів державного житлового фонду, що підлягає приватизації (Закон України від 3 березня 2005 року № 2453-ІV «Про внесення змін до деяких законів України з питань забезпечення захисту житлових прав громадян, які проживають у гуртожитках»).

Оскільки правовий режим гуртожитків, жилі приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», прирівняний до правового режиму жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, то на мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються норми статей 71, 72 ЖК УРСР.

З урахуванням подібності правовідносин щодо користування жилою площею в гуртожитку з правовідносинами, що регулюються загальними правилами частини першої статті 71 ЖК УРСР щодо відсутності осіб, які мають право користування жилим приміщенням державного або громадського житлового фонду, положення цих правил про збереження за відсутнім права на жиле приміщення протягом шести місяців слід застосовувати і в разі тимчасової відсутності особи, якій надавалася жила площа для проживання в таких гуртожитках (за відсутності підстав для виселення). Даний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постанові № 6-1166цс15 від 04 листопада 2015 року.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням ( ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Як пояснила в судовому засіданні апеляційного суду свідок ОСОБА_8 вона дійсно зареєструвала в наданій їй кімнаті гуртожитку свою онуку ОСОБА_3, яка проживала разом з нею, поки навчалася. Потім онука вийшла заміж і стала проживати разом зі своїм першим чоловіком та дитиною за іншою адресою, а згодом вийшла заміж вдруге та проживає разом з трьома дітьми та своїм другим чоловіком за адресою його проживання. В 2011 році вона зареєструвала в спірній кімнаті свою другу онуку ОСОБА_5 з її малолітнім сином, вони вселились до кімнати, а вона з чоловіком знялась з реєстрації та виселилась з кімнати, так як їй було надано краще житлове приміщення в іншому гуртожитку.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційного суду пояснила, що дійсно, після того, як вона перший раз вийшла заміж вона виїхала із спірного житлового приміщення, проживала з 2009 року в цьому ж гуртожитку, в іншій кімнаті, яку наймала. Потім вона вийшла заміж вдруге та проживає за адресою проживання свого чоловіка в квартирі АДРЕСА_4. Її старша донька, якій дванадцять років, зареєстрована за місцем проживання батька - її першого чоловіка, друга дитина - донька ОСОБА_8 зареєстрована за вказаною адресою разом з її другим чоловіком. Також пояснила, що її речей в спірному житловому приміщенні немає та вона не збирається там мешкати, але їй потрібна реєстрація місця проживання, так як за місцем проживання свого чоловіка вона зареєструватися не може.

Як вбачається з довідки КП «Сумитеплоенергоцентраль» Сумської міської ради за адресою: АДРЕСА_5 зареєстрований чоловік відповідачки ОСОБА_12 та донька ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_3. Власником квартири є ОСОБА_14, який є дідом ОСОБА_12 (а. с. 75).

Таким чином чоловік відповідачки має право користування квартирою АДРЕСА_6. Разом з ним в цій квартирі з 2011 року проживає відповідачка як його дружина та двоє їх спільних дітей, а також донька відповідачки від першого шлюбу.

Зазначені вище обставини свідчать про те, що після того, як відповідачка вийшла заміж вона добровільно виселилась зі спірного житлового приміщення, забравши свої речі і стала проживати спочатку зі своїм першим чоловіком і дитиною, а потім з другим чоловіком та трьома дітьми в інших житлових приміщеннях. З 2009 року вона проживала в іншій кімнаті гуртожитку по АДРЕСА_1, а з 2011 року проживає за місцем проживання свого чоловіка за адресою: АДРЕСА_5.

Доказів на підтвердження оплати комунальних послуг за спірне житлове приміщення відповідачкою суду не надано. Яких-небудь належних доказів на підтвердження того, що позивачка чинить їй перешкоди у користуванні спірним жилим приміщенням нею також не надано. В судовому засіданні апеляційного суду позивачка пояснила, що останні два роки відповідачка взагалі не надає коштів на оплату комунальних послуг, а до цього надавала не значні суми. Так як спірне житлове приміщення знаходиться в гуртожитку всі комунальні послуги нараховуються по числу зареєстрованих осіб і з підняттям цін на ці послуги їх сплата за осіб, які не проживають в кімнаті, ставить її у скрутне матеріальне становище.

Колегія суддів не може взяти до уваги доводи апеляційної скарги про те, що площа спірної кімнати не може забезпечувати житлові умови для тих осіб, які там зареєстровані. Відповідачка тимчасово проживає в квартирі батьків чоловіка, які на даний час повернулись із-за кордону і тепер їй з сім'єю ніде проживати.

Так, зі спірної кімнати відповідачка виселилась ще до вселення та реєстрації в ній позивачки, у зв'язку з тим, що вийшла заміж і стала проживати разом зі своїм чоловіком за іншою адресою. Як зазначалося вище чоловік відповідачки зареєстрований і проживає разом з нею та дітьми в квартирі, яка належить його діду, а не батькам. З зустрічним позовом про вселення або усунення першкод у користуванні спірним житловим приміщення відповідачка в даній справі не звернулась, що свідчить про відсутність у неї наміру проживати в ньому.

Крім того в судовому засіданні апеляційного суду відповідачка пояснила, що вона не збирається проживати у спірному житловому приміщенні, але збереження права користування ним їй необхідне для реєстрації в ньому місця проживання її та малолітнього сина, так як вона не має можливості зареєструватися в квартирі, де проживає разом зі своїм чоловіком. Однак такі заперечення відповідачки не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Крім того ч. 1 ст. 6 зазначеного Закону передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Тобто законодавством чітко визначено порядок реєстрації місця проживання чи місця перебування особи, якого повинна дотримуватися і відповідачка.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Судом першої інстанції встановлено, що малолітній син відповідачки ОСОБА_6, 2014 року проживає разом зі своїми батьками за адресою: АДРЕСА_5, та в спірному житловому приміщенні ніколи не мешкав.

Виходячи з встановлених обставин справи, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову. При цьому суд обгрунтовано не взяв до уваги доводи відповідачки щодо пропуску строку звернення до суду з даним позовом, так як спірні правовідносини, що виникли між сторонами є триваючими.

Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

У зв'язку з відстроченням ОСОБА_3 сплати судового збору в сумі 506 грн. 32 коп. до ухвалення рішення апеляційним судом, з неї на користь держави підлягає стягненню зазначена сума судового збору.

Керуючись ст. ст. 303; 307 ч. 1 п.1; 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 жовтня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір за апеляційний розгляд справи в сумі 506 гривень 32 коп.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -