Справа № 201/6995/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2016 року м. Дніпропетровськ

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Демидової С.О.

за участю секретаря Пєронкова М.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 про визнання недійсною додаткової угоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилається на те, що 20 грудня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № DNG0GA00005658. Згідно умов якого Банк зобовязується надати Позичальнику кредитні кошти у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у розмірі 190 000,00 доларів США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,33% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісією за разрахунково-касове обслуговуванння у розмірі 0,16% від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним Договором, між позивачем та відповідачем був укладений Іпотечний договір № DNG0GA00005658, від 20 грудня 2005 року, предметом іпотеки якого виступали майнові права на житловий будинок загальною площею 263,70 кв.м., житлова площа- 130,2 кв.м., який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровького міського нотаріального округу ОСОБА_2, реєстр № 7499. Згодом до Договору іпотеки була начеб то укладена Додаткова угода № 2 від 27липня 2007 року, згідно якої були зазначені зміни стосовно грошових зобовязань замість 190 000 на 520 000. оскільки позивач не підписувала додаткову угоду № 2, тому не погоджується з підвищенням грошових зобовязань. Тому позивач пославшись на вимоги ст.ст. 203, 215 ЦК України просила визнати додаткову угоду № 2 від 27 липня 2007 року укладену між нею та відповідачем недійсною з моменту укладення.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Окрім того представником позивача було заявлено про застосування до позовних вимог позивача строк позовної давності.

Третя особа в судове засідання не з*явилася просила слухати справу за її відсутності та винести рішення відповідно до вимог діючого законодавства.

Вислухавши сторони, дослідивши докази по справі, суд вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими з наступних підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як встановлено в судовому засіданні, 20 грудня 2005 року між ПАТ КБ «ПрвиатБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № DNG0GA00005658. Згідно умов якого Банк зобовязується надати Позичальнику кредитні кошти у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у розмірі 190 000,00 доларів США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,33% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісією за разрахунково-касове обслуговуванння у розмірі 0,16% від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним Договором, між позивачем та відповідачем був укладений Іпотечний договір № DNG0GA00005658, від 20 грудня 2005 року, предметом іпотеки якого виступали майнові права на житловий будинок загальною площею 263,70 кв.м., житлова площа- 130,2 кв.м., який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровького міського нотаріального округу ОСОБА_2, реєстр № 7499.

27 липня 2007 року до Договору іпотеки була укладена Додаткова угода № 2, згідно якої були зазначені зміни стосовно грошових зобовязань замість 190 000 на 520 000.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Положення ст. 627 ЦК України встановлюють, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Так, при підписанні договору іпотеки та додаткових угод до нього сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін. Позивач погодилася на умови як такі, що її влаштовували.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В пункті 28 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року розяснено, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивачем було власноручно підписано, як іпотечний договір так, і додаткові угоди до нього та їй було відомо про їх існування. Додаткова угода № 2 була підписана 27 липня 2007 року. Позивач звернулася до суду лише 13 травня 2016 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, який сплинув в липні 2010 року.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню ані повністю, ані частково.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на своїх позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону і не знайшли свого об'єктивного підтвердження вході судового засідання.

Судові витрати розподілити відповідно до ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57-61, 76, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 про визнання недійсною додаткової угоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С.О. Демидова