АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючогоОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2,
ОСОБА_3,
секретарОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, діючого від імені ОСОБА_6, на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 25 лютого 2016 року в справі за позовом ОСОБА_6 до Комунального підприємства «Херсонський комунальний транспортний сервіс» про визнання трудових відносин припиненими, стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, відшкодування моральної шкоди та зобовязання видати трудову книжку,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Херсонський комунальний транспортний сервіс» про визнання трудових відносин припиненими, стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, відшкодування моральної шкоди та зобовязання видати трудову книжку, зазначаючи, що з 01 жовтня 2001 року працював на посаді головного інженера в Комунальному підприємстві «Херсонський комунальний транспортний сервіс».

18 вересня 2015 року, перебуваючи у щорічній відпустці строком до 23 жовтня 2015 року, він звернувся до відповідача з заявою про звільнення за угодою сторін з наступного дня після закінчення відпустки 26 жовтня 2015 року, яка була погоджена директором підприємства в день її подання.

У звязку з перебуванням на лікарняному у період відпустки він 26 жовтня 2015 року звернувся до відповідача з заявою про продовження щорічної відпустки з урахуванням днів тимчасової непрацездатності та одночасно просив повідомити його про день початку робочого часу для визначення дати звільнення.

Не отримавши від відповідача інформації щодо його останнього робочого дня, він 28 жовтня 2015 року повторно надіслав на імя директора підприємства заяву про звільнення за угодою сторін з 29 листопада 2015 року із урахуванням невикористаної частини відпустки та лікарняного.

За відсутності результатів розгляду зазначеної заяви про звільнення та не надходженням від відповідача пропозиції отримати трудову книжку, 28 листопада 2015 року він надіслав на його адресу лист з проханням повідомити про день та час отримання трудової книжки та розрахунку при звільненні, проте відповіді не отримав.

Посилаючись на те, що відсутність наказу про звільнення із видачею йому трудової книжки та проведенням розрахунку порушує його трудові права, що призвело до моральних страждань, та зважаючи на погоджену сторонами дату його звільнення, позивач просив суд визнати припиненими трудові відносини між ним та КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс» з 26.10.2015 року, зобовязати відповідача звільнити його з займаної посади 26.10.2015 року за угодою сторін на підставі п.1 ч.1ст.36 КЗпП України, видати належним чином оформлену трудову книжку, виплатити компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 32632 грн. 88 коп., зобовязати відповідача виплатити йому середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки у розмірі 10795 грн. 84 коп., зобовязати відповідача виплатити йому моральну шкоду у розмірі 1500 грн. та понесені ним на оплату правової допомоги витрати у розмірі 4000 грн.

В процесі розгляду справи позивач та його представник ОСОБА_5 збільшили позовні вимоги та просили суд визнати припиненими трудові відносини між позивачем та відповідачем з 26.10.2015 року, зобовязати відповідача звільнити позивача з роботи з займаної посади 26.10.2015 року за угодою сторін відповідно до п.1ч.1 ст.36 КЗпП України, видати позивачу належним чином оформлену трудову книжку, виплатити позивачу грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічних відпусток у розмірі 32632 грн. 88 коп., виплатити позивачу компенсацію за час затримки видачі трудової книжки у розмірі 19874 грн. 16 коп., виплатити позивачу моральну шкоду у розмірі 1500 грн. та виплатити на користь позивача витрати понесені ним на оплату правової допомоги в розмірі 4000 грн.

Рішенням суду від 25 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, діючи від імені ОСОБА_6, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, зазначаючи, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду щодо необґрунтованості позовних вимог не відповідають обставинам справи та суперечать нормам КЗпП України, що регулює спірні правовідносини.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс» доводи скарги не визнало, рішення суду просить залишити без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 перебуває із КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс» у трудових відносинах, займаючи посаду головного інженера (а.с. 35, 37-39).

Наказ про розірвання укладеного із ОСОБА_6 трудового договору відповідач не видавав, в той час як позивач вважає трудові правовідносини сторін припиненими з 26 жовтня 2015 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін).

У підтвердження наведеної обставини ОСОБА_6 надав суду копію поданої ним 18 вересня 2015 року заяви, яка адресована директору комунального підприємства «Херсонський комунальний транспортний сервіс» ОСОБА_7 із резолюцією на ній останнього про погодження звільнення за угодою сторін з 26 жовтня 2015 року (а.с. 41).

Оригінал зазначеної заяви у наданій представником відповідача суду апеляційної інстанції особовій справі ОСОБА_6 відсутній, як і відсутні відомості про те, що на підставі зазначеної заяви був виданий наказ про його звільнення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у спірний період в комунальному підприємстві «Херсонський комунальний транспортний сервіс» відбувалася зміна керівника і це питання як спірне вирішувалося, в тому числі і в судовому порядку.

Так, представник відповідача надав копію розпорядження міського голови від 10.08.2015 року № 544-к, яким ОСОБА_7 звільнено з посади директора комунального підприємства «Херсонський комунальний транспортний сервіс» з 12 серпня 2015 року згідно з пунктом 2 статті 36 КЗпП України у звязку із закінченням строку трудового договору, визначеного контрактом від 08.08.2014 року, тому вважає, що у ОСОБА_7 за станом на 18.09.2015 року були відсутні повноваження вирішувати питання про припинення трудового договору з позивачем.

Заперечуючи наведене твердження, позивач надав апеляційному суду копію рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 25.08.2015 року про поновлення ОСОБА_7 на посаді директора комунального підприємства «Херсонський комунальний транспортний сервіс», яке суд допустив до негайного виконання.

Сторони визнали, що зазначене судове рішення не набрало законної сили і було скасовано Апеляційним судом Херсонської області 25.11.2015 року з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заявлених ОСОБА_7 вимог.

Досліджуючи наведені обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, однак, в порушення норм цивільного процесуального законодавства не досліджувалися судом першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки за станом на 18.09.2015 року (день подання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін) відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань керівником КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс» значився ОСОБА_7, який і фактично виконував повноваження керівника, і зважаючи на ухвалене судом рішення, що підлягало негайному виконанню, відсутні підстави вважати ці відомості недостовірними, то такі відомості згідно із ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» мають статус достовірних і можуть бути використані позивачем як такі, що підтверджують факт вирішення ним питання про звільнення з уповноваженою на те з боку відповідача особою.

Однак, в послідуючому керівник КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс» змінився і 26 жовтня 2015 року ОСОБА_8, який з 25.08.2015 року по 23.10.2015 року перебував у щорічній відпустці за період роботи з 01.08.2010 по 31.07.2011 рр., звернувся до нового директора ОСОБА_9 із заявою про продовження щорічної відпустки у звязку з тимчасовою непрацездатністю в період з 19 жовтня 2015 року по 24 жовтня 2015 року.

При цьому, ОСОБА_6 просив директора повідомити йому про день та час початку щоденної роботи в звязку з продовженням відпустки і не зазначав про досягнуту домовленість щодо звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 10).

На підставі заяви позивача та наданого ним листка непрацездатності директор ОСОБА_9 видав наказ № 80-к1, яким продовжив ОСОБА_6, головному інженеру, щорічну оплачувану відпустку на шість календарних днів з 25.10.2015 року по 30.10.2015 року у звязку з тимчасовою непрацездатністю, зазначивши, що до роботи останньому належить стати 02.11.2015 року (а.с. 36).

На думку колегії суддів, зазначені обставини дають підстави для висновку про те, що навіть, якщо між сторонами і була домовленість щодо припинення трудових відносин з 26.10.2015 року на підставі п.1ч.1 ст. 36 КЗпП України, вони від неї відмовилися, визначивши не день звільнення, а день продовження роботи, що не суперечить положенням трудового законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Про це свідчать також послідуючі дії самого позивача, який не зявився на роботу 02 листопада 2015 року і не порушував перед відповідачем питання щодо звільнення за угодою сторін з 02.11.2015 року (з урахуванням продовження щорічної відпустки згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про відпустки»), а навпаки 28 жовтня 2015 року звернувся до останнього із заявою про надання йому частини щорічної відпустки за період з 01.08.2011 року по 31.07.2012 року в кількості 31 дня з 30.10.2015 року по 29.11.2015 року з послідуючим звільненням за угодою сторін (а.с. 13).

Оскільки надання такої відпустки не могло змінити визначену за твердженням позивача дату звільнення 26.10.2015 року (02.11.2015 року), а використати право на відпустку за попередні роки роботи позивач міг лише продовжуючи трудові відносини з відповідачем, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав вважати, що трудові відносини ОСОБА_8 з КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс» припинені з 26 жовтня 2015 року на підставі п.1ч.1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін).

З огляду на наведене, відсутні підстави і для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про задоволення заявлених позивачем вимог, в тому числі і щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та відшкодування моральної шкоди.

Так, відповідно до вимог ст. 24 Закону України «Про відпустки» грошова компенсація за всі невикористані працівником дні відпустки можлива лише у разі його звільнення, яке у спірних правовідносинах у зазначений позивачем період та із наведених ним підстав не відбулося.

Враховуючи, що наказ про звільнення позивача відповідачем не видавався, а доводи ОСОБА_6 щодо припинення трудових правовідносин із КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс» з 26 жовтня 2015 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України свого підтвердження при вирішення даної справи не знайшли, відсутні підстави вважати, що відповідач затримав видачу трудової книжки із наведеної позивачем дати та зобовязувати останнього видати цю трудову книжку.

Не встановивши факти порушення відповідачем законних прав позивача як працівника в межах заявленого ним позову, суд обґрунтовано відмовив у відшкодуванні ОСОБА_8 моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі та належних доказах і як такі, що висновки суду не спростовують, підлягають відхиленню.

Зокрема, та обставина, що позивачем з 26.10.2015 року не виконуються посадові обовязки, а відповідач не наполягає на їх здійсненні, на думку колегії суддів, не підтверджує факт припинення трудових відносин сторін з цієї дати на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, враховуючи те, що відповідач взагалі заперечує угоду з цього приводу, а заяви самого позивача від 26.10.2015 року та від 28.10.2015 року суперечать його доводам як щодо намірів припинити трудові правовідносини з відповідачем із зазначеної ним дати, так і щодо реакції на ці заяви з боку відповідача.

Так, із наданих апеляційному суду представником відповідача листів, які направлялися підприємством ОСОБА_6 06.11.2015 року (вих. № 074) і 15.12.2015 року (вих. № 106) та згідно із рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення вручені останньому, вбачається, що питання про надання позивачеві відпустки з 30.10.2015 року по 29.11.2015 року позитивно керівником підприємства вирішено не було через відсутність позивача на робочому місці та відсутність будь-яких документів, підтверджуючих наявність невикористаних відпусток. При цьому, директор ОСОБА_9 не заперечував розглянути питання щодо звільнення позивача та пропонував йому прибути на підприємство 09.11.2015 року або в будь-який час на протязі робочого дня.

Лише 28.11.2015 року ОСОБА_6 звернувся до відповідача із заявою про проведення з ним розрахунку та отримання трудової книжки з посиланням на заяву від 28.10.2015 року про надання відпустки з 30.10.2015 року по 29.11.2015 року з послідуючим звільненням (а.с. 16).

Наведені дії позивача спростовуються його ж твердженням про припинення спірного трудового договору з 26 жовтня 2015 року за угодою сторін.

Не приймає колегія суддів до уваги також посилання позивача на фактичне припинення трудових відносин сторін та невидачу відповідачем наказу про його звільнення, що в свою чергу є перешкодою реалізації трудових прав шляхом обрання і оформлення на іншій роботі, оскільки згідно із ст. 11 ЦПК України, яка встановлює принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що в даній справі висновки суду в межах підстав та предмета заявленого ОСОБА_6 позову відповідають обставинам справи та нормам трудового законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Позивач же не позбавлений можливості здійснити захист своїх трудових прав у інший, в тому числі судовий, спосіб, який відповідатиме положенням трудового законодавства щодо підстав та часу припинення трудових правовідносин.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позову відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, діючого від імені ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 25 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В. Пузанова

Судді: П.Я. Ігнатенко

ОСОБА_3