Справа № 362/2437/16-ц Головуючий у І інстанції Корнієнко С. В.
Провадження № 22-ц/780/6440/16 Доповідач у 2 інстанції Сліпченко О. І.
Категорія 45 13.12.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

13 грудня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Гуля В.В., Іванової І.В.,

за участю секретаря: Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратили права на користування житлом та зняття з реєстрації,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У травні 2016 року Позивач ОСОБА_4 - звернулася з вказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що відповідач є таким, що він втратив право користування будинком АДРЕСА_1, посилаючись на те, що вона є власником спірного домоволодіння, а відповідач - її син, понад рік не проживає в будинку, а фактично и з 2003 року, виїхавши в іншій будинок в іншій місцевості.

Посилаючись на викладене, просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив права на користування вказаним житловим будинком та зняти з реєстрації за вказаною адресою.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 жовтня 2016 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги при цьому посилаюсь на неповне встановлення обставин справи та порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" зазначено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач по справі зареєстрований в будинку АДРЕСА_1 з 30.10.2002 року, що підтверджується відповідною відміткою з будинкової книги, а також відомостями адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України в Київській області.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 грудня 1999 року, виданого державним нотаріусом Гребінківської державної нотаріальної контори Київської області, зареєстрованого в реєстрі за № 5664, житловий будинок АДРЕСА_1, був успадкований чоловіком та батьком позивача - ОСОБА_5.

У відповідності до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, виданого ІНФОРМАЦІЯ_1 виконавчим комітетом Гребінківської селищної ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

З огляду матеріалів спадкової справи № 107/2013 вбачається, що з заявами про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_5 до Гребінківської державної нотаріальної контори звернулися обидві сторони по справі.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову, місцевий суд обґрунтовано виходив з того, що того, що обставини не проживання відповідача в спірному будинку не можуть бути підставою для визнання його таким, що втратив право користування житлом через прийняття ним спадщини після смерті свого батька - частини спірного будинку.

Колегія суддів повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції погодитись не може, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, останній був зареєстрований в спірному будинку в жовтні 2002 року з дозволу попереднього власника його батька - ОСОБА_5 (.с.16) в цьому ж будинку не проживає з вересня 2003 року (а.с.5, 66), дані про право власності за відповідачем у матеріалах справи відсутні, натомість останній звернувся з заявою про прийняття спадщини за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 батьком - 30.08.2016 року (а.с.59). Позивач -ОСОБА_4 звернулась з заявою про прийняття спадщини -22.05.2013 року(а.с.38). Вказані обставини сторонами не оспорюються.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, враховуючи положення, передбачені ст. ст. 317, 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України, власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

У п. 3 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" судам роз'яснено, що, застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (ст. ст. 57-59 ЦПК України), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами існує спір щодо користування спірним житловим будинком.

З огляду на вказане, обґрунтованими є вимоги позивача щодо усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення відповідача.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обставини не проживання відповідача в спірному будинку не можуть бути підставою для визнання його таким, що втратив право користування житлом через прийняття ним спадщини після смерті свого батька - частини спірного будинку.

Колегія суддів з такими висновками не погоджується, оскільки судом не надано належної оцінки доказам, що надані сторонами. Крім того, право власності позивача на будинок не оспорюється самим відповідачем, який повідомив колегію суддів, що в спірному будинку тривалий час не проживає та не прийняв спадщину після померлого батька у передбачений законом порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу УРСР з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Право членів сім'ї (зокрема колишніх членів сім'ї) власника на користування жилим приміщенням є похідним від права власника і з припиненням для власника права власності на жиле приміщення члени його сім'ї (колишні члени сім'ї - за відсутності між ними договірних відносин, зокрема найму, оренди тощо) втрачають право користування цим приміщенням.

З урахуванням того, що відповідач був прописаний в спірному житловому будинку до виникнення спору між сторонами, та тривале не проживання та не користування (з вересня 2003 року) спірним будинком, колегія суддів приходить до висновку про те, що з часу втрати (не проживання та не прийняття спадщини після померлого батька, відповідач втратив право користуватися спірним житловим будинком на відповідній правій підставі.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, аналіз ст. 16, ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

З огляду на те, що відповідач ОСОБА_3 на даний час не являється членом сімї власника будинку, угоди між ним та ОСОБА_4 про безоплатне користування жилим приміщенням не укладено, відсутні правові підстави для користування ним спірним житловим приміщенням.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог, відповідно до ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -задовольнити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 жовтня 2016 рокускасувати. Ухвалити у справі нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратили права на користування житлом та зняття з реєстрації - задовольнити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: