Справа № 539/1787/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2016 року Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

В складі: головуючого судді - Волювача О. В.

при секретарі Джадан І.В.,

розглянувши в місті Лубни цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті фізичної особи,-

В С Т А Н О В И В :

Заявник ОСОБА_1 звернувся в суд з заявою про встановлення факту смерті його сина ОСОБА_2.

В заяві вказував, що 31 травня 2016 року в м. Ялта АР Крим помер його син ОСОБА_2 Отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України. З цього приводу Лубенський відділ ДРАЦС надав йому офіційну відмову.

Встановлення факту смерті сина йому необхідне для зняття його з реєстрації в квартирі де він прописаний та для інших цивільно-правових відносин.

Враховуючи вищевикладене, заявник прохає суд встановити факт смерті ОСОБА_2 31 травня 2016 року в м. Ялта АР Крим.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 вимоги своєї заяви підтримав, при цьому пояснив, що його син ОСОБА_2 близько 12 років проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1. Помер 31.05.2016 року від цирозу печінки, та був похований у м. Ялта, оскільки вивезти його тіло звідти він не зміг.

Відповідно до ч.2 ст.257-1 ЦПК України, справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення заявника, суд вважає, що заява підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копією свідоцтва про народження останнього (а.с.6).

Відповідно до наданої суду копії свідоцтва про смерть , виданого Ялтинським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Департаменту запису актів громадянського стану Міністерства юстиції Республіки Крим під актовим записом про смерть 933 від 31 травня 2016 року, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер 31.05.2016 року (а.с.4).

Відповідно до довідки про смерть №931 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер 31 травня 2016 року , причина смерті - цироз печінки, місце смерті м. Ялта (а.с.5).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 3 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупованою територією визначається: сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій.

При зверненні заявника до Лубенського міського відділу ДРАЦС з приводу державної реєстрації смерті сина він отримав повідомлення у якому зазначено, що йому відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті його сина ОСОБА_2, оскільки ним пред»явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють своїх повноважень (а.с.3).

Відповідно до ст.ст.3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті ОСОБА_2 встановленим.

Таким чином, керуючись ст.ст.11, 57-64, 212-215, 234, 235, 256, 257-1, 367 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, помер 31 травня 2016 року в м. Ялта Автономної Республіки Крим внаслідок захворювання - цирозу печінки.

Рішення підлягає негайному виконанню, відповідно до ч.4 ст. 257-1 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду ОСОБА_3 О. В.