Ухвала

іменем україни

28 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Коротуна В.М., Писаної Т.О., ПоповичО.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: відділ державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, відділ державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області, про стягнення неустойки (пені) внаслідок несплати аліментів, інфляційних втрат та відсотків нарахованих на заборгованість по сплаті аліментів, за касаційною скаргоюОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення неустойки (пені) внаслідок несплати аліментів, інфляційних втрат та відсотків нарахованих на заборгованість по сплаті аліментів.

На обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва у справі № 2-3316 стягнуто з ОСОБА_5 щомісячно аліменти у розмірі 1/3 частини з всіх видів заробітку (доходів), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, а саме: на доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. 22 червня 2007 року, на виконання зазначеного рішення суду, виданий виконавчий лист № 2-3316, який нею було подано на виконання до відділу Державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, де було відкрито виконавче провадження та вчинялися всі дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження». З березня 2012 року відповідач почав систематично злісно ухилятися від виконання рішення суду, залишивши дітей без засобів для існування, що змусило її влаштуватися на ще декілька робіт, відмовитися від своїх потреб, позичати кошти, брати кредити, щоб лише діти мали повноцінне харчування, піклування, одяг тощо. Відповідач в свою чергу жодної допомоги з березня 2012 року не надає.

Враховуючи наведене, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 20 січня 2016 року, просила суд стягнути з ОСОБА_5 на її користь неустойку внаслідок несплати аліментів у розмірі 139 561 грн 97 коп., суму трьох процентів річних, яка складає 1 708 грн 02 коп. та суму інфляційних витрат, яка складає 10 170 грн 39 коп.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду й ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, враховуючи те, що наявність виконавчого документа про стягнення аліментів з ОСОБА_5 на виконанні у відділах державної виконавчої служби, сплата відповідачем аліментів в добровільному порядку за період, за який позивач просить стягнути неустойку, звернення особисто відповідача до ВДВС з заявою про направлення виконавчого документа за належністю, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність в діях ОСОБА_5 вини прострочення сплати аліментів, що не дає підстав для застосування ст. 196 СК України та нарахування неустойки.

Крім того, правильними є висновки судів про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення сплати аліментів, оскільки положення ст. 625 ЦК України до спірних правовідносин не застосовуються.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, отже, судові рішення ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Коротун

Т.О.Писана

О.В.Попович