Ухвала

іменем україни

22 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Демяносова М.В., Леванчука А.О., МаляренкаА.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та скасування державної реєстрації права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_6, на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 25 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що їй на праві власності належить Ѕ частини квартири АДРЕСА_1. 20 листопада 2007 року між ОСОБА_7 та нею було укладено договір купівлі-продажу іншої Ѕ частини цієї квартири, посвідчений державним нотаріусом Першої рівненської державної нотаріальної контори Філіповим М.М. Однак право власності на придбану Ѕ частину квартири вона не зареєструвала у встановленому порядку, оскільки фактично з 1995 року постійно проживала у Німеччині.

У лютому 2014 року їй стало відомо, що її дядько, відповідач у справі, зареєстрував право власності на Ѕ частину квартири, яка нею була придбана за договором від 20 листопада 2007 року, укладеним нею зі ОСОБА_7

У зв'язку з цим позивач ОСОБА_4 просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 19 січня 2014 року за реєстровим № 31 приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Олинцем А.М. на ім'я ОСОБА_5, після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а також скасувати державну реєстрацію права власності на зазначену частину квартири за відповідачем..

У квітні 2014 року ОСОБА_5 подав зустрічний позов до суду, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 20 листопада 2007 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, посилаючись на те, що під час укладення цього договору остання в силу своєї хвороби та похилого віку (95 років) не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 25 лютого 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4

У касаційній скарзі заявник просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину передбачені статтею 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що, ухвалюючи оскаржувані у справі судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, виходячи із наявних у справі доказів, яким суди у відповідності до ст. ст. 60, 212 ЦПК України надали належну оцінку, які свідчать про те, що на момент укладення цього договору ОСОБА_7 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Такий висновок судів ґрунтується на правильно встановлених у справі обставинах та вимогах закону.

Наведені в касаційній скарзі доводи заявника є безпідставними і правильність вищезазначених висновків судів не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, відхилити, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 25 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

М.В. Дем'яносов А.О. Леванчук
А.В. Маляренко

Колегія суддів: