№ 207/4613/15-ц
№ 2/207/351/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2016 року м. Кам'янське

Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Юрченко І.М.

при секретарі Сівачук А.А.

за участю

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Кам'янське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Кам'янської міської ради про визнання права користування житловою площею,

та за об'єднаним позовом ОСОБА_5 до Виконавчого комітету Кам'янської міської ради, ОСОБА_1 про визнання права на приватизацію житла в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В

Звертаючись до суду, позивач ОСОБА_1 в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_5 року помер її чоловік, ОСОБА_6. На час своєї смерті чоловік проживав за адресою: АДРЕСА_6, кімн. 60. Цей будинок належав Придніпровському хімічному заводу, який на цей час припинив своє існування.

Квартира складається з двох кімнат і була отримана матір'ю чоловіка, ОСОБА_7 під час її роботи на ПХЗ на склад сім'ї з трьох осіб, у тому числі на двох синів: ОСОБА_6 і ОСОБА_8.

Правомірність заселення і проживання сім'ї бабусі у цій квартирі підтверджується ордером № НОМЕР_1, виданим 13.03.1987 року виконавчим комітетом Баглійської районної ради.

15.08.1987 року вона з ОСОБА_6 зареєстрували шлюб, про що Станичненською сільською радою Нововодолажського району Харківської області видане Свідоцтво про укладення шлюбу.

Після реєстрації шлюбу вона також стала проживати у цій квартирі по АДРЕСА_1 і була там зареєстрована.

08 травня 1993 року у них народилась дочка ОСОБА_5. Таким чином, у двокімнатній квартирі всього стало проживати 5 осіб.

У зв'язку з недостатністю житлової площі на таку велику сім'ю і неможливістю у цей час придбати безкоштовне житло у 2002 році на її ім'я було куплено житловий будинок по АДРЕСА_7, який знаходився у зоні відселення. Після оформлення права власності на будинок вона була знята з реєстрації з АДРЕСА_1 і 03.10.2006 року зареєстрована у цьому будинку. Ці відомості підтверджуються записами у її паспорті.

Але згодом питання про відселення з будинку, що розташований по АДРЕСА_7 було знято з планів містобудівництва. На цей час будинок по АДРЕСА_7 фактично майже не придатний для проживання і потрібує капітального ремонту.

ІНФОРМАЦІЯ_6 року ОСОБА_7 померла, а незадовго після цього в іншу місцевість виїхав і ОСОБА_8

Таким чином, на момент смерті чоловіка у квартирі був зареєстрований тільки він один, тобто був наймачем цієї житлової площі.

За життя чоловіка і після придбання ними будинку по АДРЕСА_7 їхні стосунки як подружжя ніяким чином не змінились, вони продовжували проживати разом: в холодний період року по АДРЕСА_1, а з настанням тепла переважно проживали у приватному будинку по АДРЕСА_7 обробляли прибудинкову земельну ділянку, садили на ній овочі, мали невеличкий фруктовий сад.

Вважає, що має право користування спірною житловою площею, на якій вони з чоловіком разом проживали значний час протягом майже 30 років.

Її вселення у спірну квартиру в 1987 році після реєстрації шлюбу з ОСОБА_6 було здійснено з дотриманням усіх вимог, які роблять таке вселення законним: письмова згода всіх повнолітніх членів сім'ї, прописка, дотримання вимог про житлову норму.

На підставі зазначеного позивач ОСОБА_1 просила суд: визнати за нею право користування житловою площею за адресою: АДРЕСА_1 зобов'язати виконком Дніпродзержинської міської ради, як уповноважену особу зі здійснення управління житловим фондом місцевих Рад укласти з нею договір найму житлового приміщення за вказаною адресою.

Позивач ОСОБА_5 в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_5 року помер її батько - ОСОБА_6.

На час своєї смерті він проживав за адресою: АДРЕСА_6 кімн. 60. Цей будинок належав Придніпровському хімічному заводу, який на цей час припинив своє існування. Будинок мав статус будинку для малосімейних. Квартира складається з двох кімнат і була отримана бабусею, ОСОБА_7 під час її роботи на ПХЗ на склад сім'ї з трьох осіб, у тому числі на двох синів: ОСОБА_6 (її батько) і ОСОБА_8 (її дядько).

Правомірність заселення і проживання сім'ї бабусі у цій квартирі підтверджується ордером № НОМЕР_1, виданим 13.03.1987 виконавчим комітетом Баглійської районної ради.

Через півроку, а саме 15.08.1987 року батько одружився з її мамою.

Після реєстрації шлюбу мати також стала проживати у цій квартирі по АДРЕСА_1. 08 травня 1993 року народилась вона. Таким чином, у двокімнатній квартирі всього стало проживати 5 осіб.

У зв'язку з недостатністю житлової площі на таку сім'ю і неможливістю у цей час придбати безкоштовне житло у 2002 році на ім'я її матері було придбано невеликий будинок по АДРЕСА_7, що знаходився у зоні відселення. При отриманні нею паспорту позивачка була зареєстрована у цьому будинку.

Але згодом питання про відселення було знято з планів градобудівництва. На цей час будинок по АДРЕСА_7 фактично не придатний для проживання.

ІНФОРМАЦІЯ_6 року бабуся, ОСОБА_7 померла, а незадовго після цього в іншу місцевість виїхав і дядько, ОСОБА_8

Таким чином, на момент своєї смерті у квартирі був зареєстрований тільки її батько.

За своє життя він мав намір приватизувати квартиру у гуртожитку і у 2014 році почав збирати документи для цього, але не встиг цього зробити.

Після смерті батька вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, мати із заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка до нотаріальної контори не зверталась.

На підставі зазначеного позивач ОСОБА_5 просила суд: визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті батька, ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року, право на приватизацію квартири АДРЕСА_1.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги у повному обсязі, обґрунтувавши їх доводами, викладеними в позовній заяві та просили їх задовольнити. Позовні вимоги ОСОБА_6 просили вирішити на розсуд суду.

Позивачка ОСОБА_6 в судовому засідання свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні. Представник позивачки ОСОБА_6 - ОСОБА_3 в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити.

Представник відповідача - виконавчого комітету Кам'янської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_6 не визнала у повному обсязі. Суду пояснила, що квартира АДРЕСА_2, не приватизована, і після смерті квартиронаймача - ОСОБА_6, перейшла до комунальної власності міста. Відповідно до чинного законодавства України все вільне житло, що відноситься до комунальної власності, підлягає розподілу в порядку черговості.

Згідно зі ст. 61 Житлового Кодексу України передбачається, що користування житловим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Такий договір укладається у письмовій формі на підставі ордера на житлове приміщення, який відповідно до ст. 58 Житлового Кодексу України є єдиною підставою для вселення у це житлове приміщення.

Як вбачається з матеріалів справи, ордер НОМЕР_2 на зайняття житлової площі за адресою АДРЕСА_1, виданий на ім'я ОСОБА_7 (члени сім'ї: ОСОБА_6 - син, ОСОБА_8 - син) на підставі рішення виконкому районної ради народних депутатів від 13.03.1987 року № 94.

Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Позивачі по справі із відповідною заявою про надання дозволу на проживання та нарахування на них комунальних платежів не звертались, а тому належних доказів, щоб підтверджували факт проживання однією сім'єю та наявності спільних витрат по утриманню житла, ведення спільного господарства, відповідач не надала.

Відповідно до ст. 116 Житлового Кодексу України, особи, які самовільно зайняли житлове приміщення, виселяються без надання їм іншого житлового приміщення.

Що стосується показань свідків по справі та твердження самої позивачки відносно того, що придбаний та оформлений на неї приватний житловий будинок за адресою АДРЕСА_7 непридатний для проживання оскільки перебуває в зоні відчуження або аварійній зоні насправді нічим не підтверджується. Оскільки на запити надані на ім'я заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів міської ради, голови адміністрації Південного району та на ім'я директора департаменту житлово-комунального господарства та будівництва міської ради до міської ради надійшли листи, відносно відсутності такого роду інформації.

Тому вважала, що квартира АДРЕСА_1 не приватизована, і після смерті квартиронаймача - ОСОБА_6, перейшла до комунальної власності міста на законних підставах, тому позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання права користування житловою площею не можуть бути задоволені.

Окрім цього зазначила, що відповідно до ч.І ст.11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчими органами рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Статтею 52 Закону передбачено, що виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної умісті (у разі її створення) ради може розглядати і вирішувати питання, віднесені до відання виконавчих органів ради.

Виконавчий комітет ради:

- попередньо розглядає проекти місцевих програм соціально-економічного

і культурного розвитку, цільових програм з інших питань, місцевого бюджету, проекти рішень з інших питань, що вносяться на розгляд відповідної ради;

- координує діяльність відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідної територіальної громади, заслуховує звіти про роботу їх керівників;

- має право змінювати або скасовувати акти підпорядкованих йому відділів, управлінь, інших виконавчих органів ради, а також їх посадових осіб.

Сільська, селищна, міська рада може прийняти рішення про розмежування повноважень між її виконавчим комітетом, відділами, управліннями, іншими виконавчими органами ради та сільським, селищним, міським головою в межах повноважень, наданих цим Законом виконавчим органам сільських, селищних міських рад.

Згідно з ч. 3 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»

представницькі органи місцевого самоврядування (сільські, селищні, міські ради), сільські,

селищні, міські голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень у порядку і межах, визначених цим та іншими законам.

Ураховуючи викладене вище, наголосила та тому, що питання укладення договору найму житлового приміщення не належить до повноважень виконавчого комітету

міської ради, а тому Виконавчий комітет Кам'янської міської ради не є належним відповідачем по справі.

На підставі зазначеного просила у задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_1 відмовити.

Що стосується позовних вимог про визнання в порядку спадкування за законом після смерті батька, ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року, право на приватизацію квартири АДРЕСА_3, зазначила, що відповідно до статей 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та статей 1216, 1218 Цивільного кодексу України, особи, які фактично проживають у квартирі (будинку) державного житлового фонду і звернулись із відповідною заявою до органу приватизації, виникає право на приватизацію цього житла. Право власності на приватизоване житло виникає з часу прийняття рішення про приватизацію, у разі, якщо орган приватизації пропустив передбачені законодавством строки - з часу закінчення такого строку. З порушенням строків розгляду звернення заявника про приватизацію житла порушуються права такого заявника, а в разі його смерті (до прийняття рішення про приватизацію) порушуються права його спадкоємців.

Громадянини ОСОБА_6, не подавав заяви про приватизацію квартири АДРЕСА_4, а тому на момент його смерті не було права на приватизацію зазначеного житла. І в підтвердження цього надала довідку з департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації прав на нерухоме майно міської ради.

Пленум Верховного Суду України в частині п'ятій пункту 13 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначив, що в разі не передання квартири (будинку) у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві.

Крім того, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» у тому разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого частиною третьою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» строку, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру.

Враховуючи викладене вище, вважає що підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_5 щодо визнання за нею права на приватизацію в порядку спадкування за законом після смерті батька не має.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_10, ОСОБА_9, які є сусідами позивача ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснили, що знають родину ОСОБА_5 дуже давно, понад 10 років це точно, весь цей час родина проживала разом в АДРЕСА_1. Після смерті у квітні 2015 року чоловіка ОСОБА_6, його дружина ОСОБА_1 продовжила мешкати у квартирі АДРЕСА_4, де і мешкає по теперішній час. Також свідки повідомили суду, що їм відомо, що сім'я ОСОБА_1 купила собі будинок по АДРЕСА_7 але родина там постійно не мешкала, а лише використовувала його як дачу, бо в тому будинку не було водопроводу і над ним йде промислова труба ПАТ "ДніпроАзот".

Суд, заслухавши позивачів та їх представника, представника відповідача, свідків, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, оцінивши кожний доказ окремо, а також докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків:

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом досліджені всі докази надані сторонами, клопотань про витребування та дослідження інших доказів до суду не надходило.

У судовому засіданні встановлено наступне.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_7, родина якої складалася з трьох осіб (члени сім'ї: ОСОБА_6 - син, ОСОБА_8 - син) було видано ордер № НОМЕР_1, на право заняття 2 кімнат житловою площею 23,0 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1, ордер виданий на підставі рішення виконкому районної ради народних депутатів від 13.03.1987 року № 94 (ар.с.7).

Відповідно до копії довідки про склад сім'ї виданої ТОВ «Інфо-Ком» від 11.04.2015 року ОСОБА_6 на час смерті був один зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 (ар.с.8).

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб ОСОБА_6 та ОСОБА_12 зареєстрували шлюб 15.08.1987 року Станичненською сільською радою Нововодолажського району Харківської області за актовим записом № 18 (ар.с.12).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть, ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 року (ар.с.13).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть, ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року (ар.с.14).

Відповідно до копії свідоцтва про народження ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, в графі батько записаний «ОСОБА_6», в графі мати записана «ОСОБА_1» (а.с. 45.).

Згідно з довідкою департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно міської ради №05-06/ 2002 від 15.06.2016р. (ар.с.90) зазначено, що на теперішній час серед архівних документів на гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1, корп.ІІ, відомості про приватизацію житлового приміщення №60 - відсутні.

У своїх позовних заявах позивачі самі підтверджують той факт, що спірна квартира не є приватизованою.

Таким чином квартира АДРЕСА_2, не приватизована, і після смерті квартиронаймача - ОСОБА_6, перейшла до комунальної власності міста. Все вільне житло, що відноситься до комунальної власності, підлягає розподілу в порядку черговості.

Статтею 61 Житлового Кодексу України передбачається, що користування житловим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Такий договір укладається у письмовій формі на підставі ордера на житлове приміщення, який відповідно до ст. 58 Житлового Кодексу України є єдиною підставою для вселення у це житлове приміщення.

Як вбачається з матеріалів справи, ордер НОМЕР_2 на зайняття житлової площі за адресою АДРЕСА_1, виданий на ім'я ОСОБА_7 (члени сім'ї: ОСОБА_6 - син, ОСОБА_8 - син) на підставі рішення виконкому районної ради народних депутатів від 13.03.1987 року № 94. А отже ордер на зайняття житлової площі позивачкою ОСОБА_1 не видавався.

Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Позивачі по справі із відповідною заявою про надання дозволу на проживання та нарахування на них комунальних платежів не звертались, а тому належних доказів, щоб підтверджували факт проживання однією сім'єю та наявності спільних витрат по утриманню житла не надали.

Відповідно до ст. 116 Житлового Кодексу України, особи, які самовільно зайняли житлове приміщення, виселяються без надання їм іншого житлового приміщення.

Відповідно до копії паспорту позивача ОСОБА_1 вона зареєстрована за адресою АДРЕСА_7 з 03.10.2006р. (ар.с.62-63).

Що стосується показань свідків по справі та твердження самої позивачки відносно того, що придбаний та оформлений на неї приватний житловий будинок за адресою АДРЕСА_7 непридатний для проживання, оскільки перебуває в зоні відчуження або аварійній зоні, насправді нічим не підтверджується.

Так, на запити надані на ім'я заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів міської ради, голови адміністрації Південного району та на ім'я директора департаменту житлово-комунального господарства та будівництва міської ради до міської ради надійшли листи, відносно відсутності такого роду інформації (ар.с.91-92).

Окрім того позивачкою не надано жодного належного доказу, як то висновок експерта або іншої фахової установи щодо неможливості проживання в АДРЕСА_7 з тих чи інших причин.

Також відповідно до довідки голови квартального комітету №17 Баглійського району м.Дніпродзержинська зазначено, що будинок АДРЕСА_7 за законом належить ОСОБА_1, де вона зареєстрована та мешкає разом з донькою ОСОБА_6, 1993р.н. (ар.с.24, 50). А отже зазначена довідка підтверджує той факт, що позивачка все ж таки мешкає в будинку АДРЕСА_7

У судовому засіданні також було встановлено, що гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1. II корпус, відповідно до рішення виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради від 22.09.2004 №660 «Про затвердження актів приймання-передачі відомчого житлового фонду державного підприємства «Придніпровське житлово-комунальне об'єднання» у комунальну власність міста» передано на баланс управління житлово-комунального господарства міської ради (ар.с.103-106). Відповідно до наказу департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно міської ради від 24.06.2016 «05/1 «Про передачу житлового фонду» зазначений гуртожиток переданий з балансу департаменту житлово-комунального господарства та будівництва міської ради на баланс КП ДМР «Управляюча компанія по обслуговуванню житлового фонду» (ар.с. 107-108).

Також суд зазначає, що відповідно до ч.І ст.11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчими органами рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Статтею 52 Закону передбачено, що виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної умісті (у разі її створення) ради може розглядати і вирішувати питання, віднесені до відання виконавчих органів ради.

Виконавчий комітет ради:

- попередньо розглядає проекти місцевих програм соціально-економічного

і культурного розвитку, цільових програм з інших питань, місцевого бюджету, проекти рішень з інших питань, що вносяться на розгляд відповідної ради;

- координує діяльність відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідної територіальної громади, заслуховує звіти про роботу їх керівників;

- має право змінювати або скасовувати акти підпорядкованих йому відділів, управлінь, інших виконавчих органів ради, а також їх посадових осіб.

Сільська, селищна, міська рада може прийняти рішення про розмежування повноважень між її виконавчим комітетом, відділами, управліннями, іншими виконавчими органами ради та сільським, селищним, міським головою в межах повноважень, наданих цим Законом виконавчим органам сільських, селищних міських рад.

Згідно з ч. 3 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»

представницькі органи місцевого самоврядування (сільські, селищні, міські ради), сільські,

селищні, міські голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень у порядку і межах, визначених цим та іншими законам.

Питання укладення договору найму житлового приміщення не належить до повноважень виконавчого комітету міської ради, а тому Виконавчий комітет Кам'янської міської ради не є належним відповідачем по справі, оскільки відповідно до вимог ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Крім того, в позовній заяві позивач не вказав, яким саме чином відповідач в особі

виконавчого комітету міської ради перешкоджає йому в реалізації ним своїх прав, порушує, не визнає або оспорює права позивача.

Також суд зазначає, що позивач не звертався до виконавчого комітету міської ради

з будь-якими заявами стосовно укладення договору найму житлового приміщення, ніяких доказів на підтвердження протилежного суду не було надано.

Отже, виконавчий комітет міської ради жодним чином не порушив права позивача.

Разом з цим питання укладення договору найму житлового приміщення належить до повноважень Адміністрації Південного району Кам'янської міської ради.

Відповідно до п.1.1. Положення про Адміністрацію Південного району Кам'янської міської ради, Адміністрація Південного району Кам'янської міської ради (далі - адміністрація району) є виконавчим органом Кам'янської міської ради (далі - міська рада), що діє на правах самостійного департаменту, створеним нею для реалізації функцій місцевого самоврядування на території Південного району міста Кам'янське.

Відповідно до Положення про Адміністрацію Південного району Кам'янської міської ради до повноважень районної адміністрації належать:

3.2.26. Ведення обліку громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов.

3.2.27. Ведення обліку осіб, які користуються правом першочергового та позачергового отримання жилих приміщень.

3.2.28. Здійснення щорічної перереєстрації громадян, які перебувають на обліку громадян, потребуючих поліпшення житлових умов.

3.2.29. Вирішення питань укладення та внесення змін до договорів найму жилих приміщень та їх бронювання.

3.2.30. Видача ордерів на заселення жилої площі в будинках державної та комунальної власності особам, які перебувають на обліку, потребуючих поліпшення житлових умов в районі, на підприємствах, в установах та організаціях, розташованих на території району.

3.2.31. Ведення обліку громадян для отримання кімнат у гуртожитках, які належать до комунальної власності територіальної громади міста.

3.2.32. Видача ордерів на жилі приміщення в гуртожитках, які перебувають у комунальній власності територіальної громади міста та укладення договорів найму жилих приміщень в указаних гуртожитках.

3.2.33. Ведення обліку громадян, які мають право на отримання квартир із житлового фонду соціального призначення.

3.2.34. Здійснення щорічного моніторингу сукупного доходу громадян, які перебувають на соціальному квартирному обліку або вже отримали таке житло.

3.2.35. Укладання договорів найму соціального житла.

3.2.36. Ведення обліку громадян, які потребують надання житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання.

3.2.37. Видача ордерів на службові жилі приміщення.

Тому суд приходить до висновку, що пред'явлення позову не до Адміністрації Південного району, а до Виконавчого комітету Кам'янської міської ради є невірним, так як Виконавчий комітет Кам'янської міської ради є неналежним відповідачем по справі.

Також суд звертає увагу, що ордер на спірну квартиру ще з самого початку було видано виконкомом не міської ради, а саме районної ради.

Відповідно до вимог ст. 33 ЦПК України, ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити саме від позивача, який повинен подати клопотання.

У цьому клопотанні позивач повинен обґрунтовувати необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є належним відповідачем.

Встановлення неналежності первісного відповідача без з'ясування особи, яка повинна відповідати за позовом, не дає можливості провести заміну.

Подання позивачем такого клопотання означає, що він не лише згоден, а й просить про заміну неналежного відповідача належним

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права притягати належного відповідача як співвідповідача.

Якщо суд вважає, що відповідач визначений неправильно і якщо позивач відповідного клопотання про заміну неналежного відповідача на належного не подає, суд повинен розглядати справу далі і відмовляти у задоволенні позову.

Відповідного клопотання про заміну неналежного відповідача від позивача не надійшло.

На підставі викладеного, суд, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 задовленню не підлягають.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_5 суд виходив з наступного.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 11 грудня 2013 року розглянув справу № 6-121 цс 13, предметом якої був спір про визнання за спадкоємцем права на квартиру державного житлового фонду, в якій за життя проживав спадкодавець.

При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, набуває право на квартиру державного житлового фонду, в якій за життя проживав спадкодавець, за умови, що на час відкриття спадщини квартира була місцем постійного проживання спадкодавця або він зберігав право користування нею, спадкодавець подав у встановленому порядку заяву про її приватизацію, однак квартира безпідставно не була передана йому у власність.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини (ст.1218 ЦК України).

Згідно зі ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Частиною 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

У силу ст.ст.1, 3, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, який постійно мешкає у квартирі (будинку), відносно якої вирішується питання про передачу у власність.

Пленум Верховного Суду України в частині п'ятій пункту 13 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначив, що в разі не передання квартири (будинку) у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві.

Крім того, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» у тому разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого частиною третьою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» строку, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру.

Спадкоємець, який відповідно до порядку, встановленого чинним законом прийняв спадщину, може набути право на квартиру державного житлового фонду, в якій за життя проживав спадкодавець. Для цього необхідно дотримання певних умов.

1) на час відкриття спадщини спадкодавець постійно проживав у квартирі;

2) спадкодавець подав у встановленому законом порядку заяву про її приватизацію, але квартира безпідставно не була передана йому у власність.

Разом з цим позивачка ОСОБА_6 не надала суду жодного доказу стосовно того, що її батько ОСОБА_6 подав у встановленому законом порядку заяву про приватизацію квартири, але квартира безпідставно не була передана йому у власність

Громадянини ОСОБА_6, не подавав заяви про приватизацію квартири АДРЕСА_4, а тому на момент його смерті не було права на приватизацію зазначеного житла. І в підтвердження цього представником відповідача було надано довідку з департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації прав на нерухоме майно міської ради (ар.с.90).

З огляду на зазначені норми та обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. 10,11, 60, 61, 209, 212-215, 218, 292,294 ЦПК суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Кам'янської міської ради про визнання права користування житловою площею, зобов'язання укласти договір найму житлового приміщення - відмовити у повному обсязі.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до Виконавчого комітету Кам'янської міської ради, ОСОБА_1 про визнання права на приватизацію житла в порядку спадкування за законом - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.М. Юрченко