01.12.2016 Єдиний унікальний номер 205/221/13- ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2016 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Федченко В.М.

за участі секретаря Олексієнко О.В.

позивача ОСОБА_1

позивача ОСОБА_2

представника позивачів ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, Новокодацька районна у м. Дніпрі рада в особі управління-служби у справах дітей, Третя Дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8, КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, Новокодацький районний відділ в м. Дніпрі Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування державної реєстрації права власності,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачі 27 липня 2012 року звернулись до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування квартири у добросовісного набувача.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2012 року відмовлено у відкритті провадження. В подальшому 13 грудня 2012 року ухвалою колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області зазначену ухвалу скасовано і направлено справу до суду першої інстанції для вирішення питання щодо відкриття провадження. Провадження у справі було відкрито 11 лютого 2013 року.

Ухвалою від 02 квітня 2015 року було задоволено самовідвід головуючому судді Залімській Н.В., а справу передано до канцелярії для здійснення автоматизованого розподілу між суддями для визначення іншого судді-доповідача у порядку черговості.

09 квітня 2015 року справу було прийнято до свого провадження суддею Федченко В.М. та продовжено судовий розгляд.

Під час тривалого судового розгляду позивачі змінювали та уточнювали позовні вимоги змінюючи субєктний склад учасників процесу. В останній редакції від 19 жовтня 2016 року просили суд: визнати недійсною довіреність видану ОСОБА_9, 05.08.1955р.н. (РНОКПП НОМЕР_1) на імя ОСОБА_5, 20.01.1982р.н. (РНОКПП НОМЕР_2), посвідчену 02.02.2010р. державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_10 (реєстровий №3-219); визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 (номер обєкта нерухомого майна 28302411, складові обєкта нерухомого майна: 1-коридор, 2-кухня, 3,4-житлові, 5-шафа, 6-ванна, 7-туалет, 8-житлова, І-лоджія, ІІ-балкон, загальна площа 69,5кв.м, житлова площа 39,1кв.м.) посвідчений 02.03.2010р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_11 (реєстровий №432); скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_6, 06.04.1957р.н. (РНОКПП НОМЕР_3) на квартиру яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (номер обєкта нерухомого майна 28302411, складові обєкта нерухомого майна: 1-коридор, 2-кухня, 3,4-житлові, 5-шафа, 6-ванна, 7-туалет, 8-житлова, І-лоджія, ІІ-балкон, загальна площа 69,5кв.м, житлова площа 39,1кв.м.); визнати за ОСОБА_1, 31.05.1968р.н. (РНОКПП НОМЕР_4) право власності на 1/2 частини квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (номер обєкта нерухомого майна 28302411, складові обєкта нерухомого майна: 1-коридор, 2-кухня, 3,4-житлові, 5-шафа, 6-ванна, 7-туалет, 8-житлова, І-лоджія, ІІ-балкон, загальна площа 69,5кв.м, житлова площа 39,1кв.м.); витребувати у ОСОБА_6, 06.04.1957р.н. (РНОКПП НОМЕР_3) на користь ОСОБА_1, 31.05.1968р.н. (РНОКПП НОМЕР_4) 1/2 частини квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (номер обєкта нерухомого майна 28302411, складові обєкта нерухомого майна: 1-коридор, 2-кухня, 3,4-житлові, 5-шафа, 6-ванна, 7-туалет, 8-житлова, І-лоджія, ІІ-балкон, загальна площа 69,5кв.м, житлова площа 39,1кв.м.); судові витрати покласти на відповідачів.

В ході судового розгляду за клопотанням сторін судом витребовувались докази, розглядались клопотання, забезпечено позов та вчинялись інші процесуальні дії

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі зазначили, що ОСОБА_1 із 09 лютого 1993 року перебувала із ОСОБА_9 в офіційному зареєстрованому шлюбі. Такий шлюб було розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 1999 року. Під час такого шлюбу за рахунок спільних коштів серед іншого майна набули у власність 23 листопада 1994 року квартиру АДРЕСА_2. Квартиру було зареєстровано на імя її чоловіка ОСОБА_9 На час розірвання шлюбу майнового спору не мали оскільки ними було досягнуто угоди про те, що ОСОБА_9 бере собі автомобіль Опель Омега, а її та синові залишає зазначену квартиру. На підтвердження своїх намірів ОСОБА_9 передав ОСОБА_1 обидва примірники договору купівлі-продажу квартири. Увесь час вони знаходились у ОСОБА_1 Через відсутність спору з цього приводу, а також брак коштів та часу, зміни у законодавстві щодо порядку реєстрації майна і набуття права власності на нього у нотаріуса право власності на квартиру не було переоформлено. Після придбання вказаної квартири позивачі та ОСОБА_9 у встановленому законом порядку зареєстрували своє місце проживання в ній та постійно проживали за цією адресою. Позивачка ОСОБА_1 також вказує, що ОСОБА_9 зловживав спиртними напоями що призвело до хвороби серця та хронічних серцево-судинних захворювань. Хворів він останні 14 років, однак, у 2009-2010р. його стан здоровя різко погіршився, в нього трапився інсульт і він знаходився під наглядом лікарів, перебував на стаціонарному лікуванні.

У червні 2009 року ОСОБА_9 потайки від позивачки отримав дублікат договору та зареєстрував право власності на квартиру на своє імя. Після чого, 02 лютого 2010 року оформив у державного нотаріуса Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_10 довіреність на імя відповідача ОСОБА_5, якою уповноважив останнього розпоряджатись квартирою в тому числі здійсним її продаж. 02 березня 2010 року відповідач ОСОБА_5В за довіреністю від ОСОБА_9 на підставі договору посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_11 продав спірну квартиру своїй матері ОСОБА_6. Позивачка ОСОБА_1 згоди на відчуження квартири не надавала, грошових коштів від її продажу не отримувала. Окрім того, на час посвідчення договору купівлі-продажу позивачі були зареєстровані та проживали у цій квартирі, а ОСОБА_2 був неповнолітнім, тому для посвідчення згаданого правочину була обовязкова згода органу опіки та піклування. За твердженням позивачів та згода ніколи не надавалась, тому під час посвідчення та нотаріального оформлення договору було порушено права на той час неповнолітнього позивача ОСОБА_2 Разом з цим ОСОБА_2 вказує, що є спадкоємцем після ОСОБА_9, який помер, 23.06.2012р. і 1/2 частина спірної квартири мала увійти до спадкової маси та отримана ним в порядку спадкування за законом. Позивачі також вказують, що довіреність на розпорядження і продаж спірної квартири була посвідчена за недійсним паспортом ОСОБА_9 в якому не була вклеєна фотокартка при досягненні останнім 45-років і в ньому були відсутні відмітки про реєстрацію укладення і розірвання шлюбу останнім. За викладених позивачами обставин правочин суперечить вимогам закону та порушує їхні права та законні інтереси.

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні з урахуванням уточненої позовної заяви від 22.03.2016р., зави про уточнення позовних вимог в порядку ст. 31 ЦПК України від 12.07.2016р. та в остаточній редакції від 19.10.2016р.

Представник позивачів адвокат ОСОБА_3 уточнені позовні вимоги в остаточній редакції від 19.10.2016р. підтримав і наполягав на їх задоволенні; надав суду пояснення аналогічні тим, що викладені в позові. Також просили суд врахувати додаткові обставини наведені у кожній із заяв, що подавались позивачами.

Відповідачка ОСОБА_6 у судове засідання не зявилась, про час і місце судового засідання повідомлялась належним чином, про причини неявки та зміну анкетних даних чи місця проживання суду не повідомила. Надала суду письмові заперечення на позовну заяву в яких просила суд відмовити у задоволені позовних вимог позивачів у поновному обсязі, а справу закрити. /т.1 а.с. 91-94, т.3 а.с. ____/. Вважає, що позовні вимоги позивачів не підлягають задоволенню оскільки продаж спірної квартири і нотаріальне посвідчення угоди здійснювалось відповідно до норм чинного законодавства. Продавець ОСОБА_5 діяв за довіреністю від імені ОСОБА_9, яка також була нотаріально посвідченою. При нотаріальному посвідчені довіреності на імя ОСОБА_5 нотаріус, який цю довіреність посвідчував перевіряв паспорт ОСОБА_9 і якщо б в його паспорті були які-небудь відмітки про наявність шлюбу або неповнолітніх дітей, то навряд чи цю довіреність на розпорядження квартирою було б нотаріально посвідчено. Вказує, що є добросовісним набувачем спірної квартири право якого презюмується відповідно до ч.5 ст. 12 ЦК України і що не знала, що в цій квартирі на момент її купівлі була прописана неповнолітня дитина, бо інакше не купували би її. Звертає увагу суду, що діти не мають права власності в майні їх батьків до моменту успадкування спадщини після смерті. Також зазначає, що майно подружжя між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 не було розділено в суді або в нотаріальному порядку, тому ОСОБА_1 як колишня дружина повинна звернутись в судовому порядку до свого співвласника і отримати від нього 50% вартості такого майна, яким колишній чоловік розпорядився без її згоди. Погоджується із тим, що ця обставина суперечить нормам чинного ЦК України однак істотного значення для правильного вирішення спору не має.

Представник відповідачки ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_4 підтримала заперечення своєї довірительки і просила суд відмовити у задоволенні позову за безпідставністю вимог.

Представник відповідачки ОСОБА_6 ОСОБА_12 у судове засідання не зявилась, про час і місце судового засідання повідомлялась належним чином, про причини неявки та зміну анкетних даних чи місця проживання суду не повідомила. Надала суду письмові заперечення в яких просила суд відмовити у задоволені позовних вимог позивачів у поновному обсязі, а справу закрити.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки та зміну анкетних даних чи місця проживання суду не повідомив. Раніше подавав до суду заяву в якій просив суд слухати справу за його відсутності у звязку із роїздним характером роботи /т.1 а.с. 132/, в якій зазначив про таке: «В лютому 2010 року до мене звернувся ОСОБА_9 з проханням допомогти йому продати належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_3. Посилаючись на свою зайнятість він просив мене бути його представником, для чого в Третій державній нотаріальній конторі видав на моє імя нотаріально посвідчену генеральну довіреність на право продажу вищепойменованої квартири. Про те, що в цій квартирі є прописаними та мешкають інші особи, ще й його неповнолітній на той момент син, ОСОБА_9 нічого мені не казав. І нотаріус у нього нічого не питав, тому що ніяких відміток про шлюб чи дітей у нього в паспорті не було. 02.03.2010 року я продав квартиру АДРЕСА_4 ОСОБА_13, і в той же день віддав всю суму ОСОБА_9, отримавши у нього власноруч написану розписку /т.1 а.с. 154. Більше нічого додати по даному питанню не можу».

Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_14 у судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки та зміну анкетних даних чи місця проживання суду не повідомив. Під час судового розгляду відмовився надавати суду оригінал такої розписки і вказав, що його довіритель ОСОБА_5 до суду зявлятись більше не буде і просив суд відмовити в задоволені позову.

Треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, Новокодацька районна у м. Дніпрі рада в особі управління-служби у справах дітей, Третя Дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8, КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, Новокодацький районний відділ в м. Дніпрі Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області у судове засідання не зявились, про час і місце судового засідання повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 із 09 лютого 1993 року перебувала із ОСОБА_9 в офіційному зареєстрованому шлюбі (актовий запис №76). 23 листопада 1994 року ОСОБА_9 перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_1 за рахунок спільних коштів купив у ОСОБА_15 за 1113000 (один мільйон сто тринадцять тисяч) карбованців трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 (реєстровий №2544). Шлюб було розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 1999 року. Із вказаного рішення суду вбачається, що майновий спір на час розгляду судом цієї справи відсутній. /т.1 а.с.85-86/. Шлюб з ОСОБА_1 було припинено 02 червня 1999 року відділом ЗАГС виконкому Леніннської райради народних депутатів м. Дніпропетровська про що зроблено відповідний запис №234. На час розірвання шлюбу майнового спору не мали оскільки ними було досягнуто угоди про те, що ОСОБА_9 бере собі автомобіль Опель Омега, а її та синові залишає зазначену квартиру. На підтвердження своїх намірів ОСОБА_9 передав ОСОБА_1 обидва оригінальних примірники договору купівлі-продажу квартири. Увесь час вони знаходились у ОСОБА_1 та були оглянуті в судовому засіданні. Після придбання вказаної квартири позивачі та ОСОБА_9 у встановленому законом порядку зареєстрували своє місце проживання в ній та постійно проживали за цією адресою.

Судом встановлено, що 10 червня 2009 року ОСОБА_9 потайки від позивачки отримав в приватного нотаріуса ОСОБА_8 дублікат договору від 23 листопада 1994 року та 17 вересня 2009 року зареєстрував право власності на квартиру на своє імя в КП «Дніпропетровське МБТІ» Дніпропетровської обласної ради. На підтвердження чого отримав відповідний витяг за №23881791 від 17.09.2009р. Позивачі згоди на отримання дублікату не надавали, а обидва примірники договору не було втрачено, а постійно знаходились у Разом із заявою про реєстрацію права власності на нерухоме майно датовану 18.08.2009р. ОСОБА_9 надав копію паспорту серія АК №132341 виданого 02.04.1998р. Ленінським РВ ДМУ ГУМС України в Дніпропетровській області в якій наявні відмітки про укладення та припинення шлюбу із ОСОБА_1

Судом також встановлено, що 02 лютого 2010 року ОСОБА_9 оформив у державного нотаріуса Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_10 довіреність на імя відповідача ОСОБА_5, якою уповноважив останнього розпоряджатись квартирою №48 у будинку №55 по вул. Гомельській у м. Дніпропетровську в тому числі здійснити її продаж. На запит суду отримана копія цієї довіреності та документів на підставі яких її було посвідчено (копія паспорту громадянина України на імя ОСОБА_9 серія АК №№132341 виданого 02.04.1998р., копія довідки про присвоєння ідентифікаційного номера від 26.01.1998р., копія витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей №13444722 від 02.02.2010р. час вчинення 18 год 04 хв. 51 сек.) /т.1 а.с. 236-240/.

Оригінал довіреності знаходиться в матеріалах кримінальної справи, що розглядається Красногвардіським районним судом м. Дніпропетровськ за обвинуваченням приватного нотаріуса ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення за ст. 367 КК України /т.1 а.с.230, т.2 а.с. 8-9/. Суду було надано копію відповідність якої оригіналу було посвідчено суддею Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська Білик І.А..

Із відповіді Ленінського районного відділу в м. Дніпропетровськ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області вбачається, що за життя ОСОБА_9, 05.08.1955р.н. був документований паспортом громадянина України серія АК №132341 від 02.04.1998р. Відмітка про заміну вищезазначеного паспорта на заяві про видачу паспорта гр. ОСОБА_9 відсутня /т.2 а.с. 5-6/. На дату видачу паспорту (02.04.1998р.) йому було 42 роки.

На дату посвідчення довіреності (02.02.2010р.) йому було 55 років. Пунктом 8 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України №2503 від 26.06.1992р. встановлено, що до паспортної книжечки при досягненні громадянином 25- і 45-річного віку вклеюються нові фотокартки, що відповідають його вікові. Паспорт, в якому не вклеєно таких фотокарток при досягненні його власником зазначеного віку, вважається недійсним.

02 березня 2010 року відповідач ОСОБА_5В, який діяв від імені ОСОБА_9, на підставі вказаної вище довіреності, уклав із своєю матірю, ОСОБА_6 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_11 (реєстровий номер №432).

У пункті 5 спірного договору купівлі-продажу вказано, що продаж квартири здійснено за 49800 (сорок девять тисяч вісімсот) грн., які представник продавця ОСОБА_5, що діяв за довіреністю, отримав повністю до підписання цього договору від ОСОБА_6, для передачі ОСОБА_9 та від його імені передав право власності, приналежності та документи на квартиру.

В ході судового розгляду судом суд за клопотанням представника позивачів визнав обовязковою явку відповідачів в судові засідання і зобовязував їх надати для огляду в судовому засіданні оригінал розписки /т.1 а.с. 154/ про отримання ОСОБА_9 грошових коштів за договором купівлі-продажу від 02.03.2010р. Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_14 під час судового розгляду відмовився надавати суду оригінал такої розписки і вказав, що його довіритель ОСОБА_5 до суду зявлятись більше не буде.

У пункті 7 Договору вказано «За свідченням представника Продавця ОСОБА_5, що діє за довіреністю відчужувана квартира на момент укладення цього договору, нікому іншому не продана, не подарована, не обмінена, іншим способом не відчужена, під заставою (в тому числі податковою), під забороною (арештом) не перебуває, судового спору щодо вказаної нерухомості, а також права на неї третіх осіб (в тому числі малолітніх дітей) як у межах, так і за межами України не має, як внесок до статутного фонду інших юридичних осіб не внесена.

Відповідач ОСОБА_5 укладаючи договір купівлі-продажу від імені ОСОБА_9 подав приватному нотаріусу ДМНО ОСОБА_7 заяву в якій стверджував, що ОСОБА_9 придбав квартиру №48 (сорок вісім), що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Гомельська, 55 (пятдесят пять) не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі. Зміст такої заяви було доведено до відома відповідачки ОСОБА_6 про що свідчить її підпис на заяві /т.1 а.с. 153/.

14 квітня 2010 року ОСОБА_6 зареєструвала права власності на квартиру АДРЕСА_2, таке підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №25862036, виданого КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР 14.04.2010р. Після чого, 19 квітня 2010 року подала відповідну заяву про отримання витягу із реєстру прав власності на нерухоме майно з метою продажу цієї квартири оформивши у КП «ДМБТІ» відповідні замовлення №4-1016 та №17/6081. Листом №6546 від 22.06.2010р. КП «ДМБТІ», копія якого міститься в матеріалах Інвентаризаційної справи повідомило ОСОБА_6, що «видати ОСОБА_15 з реєстру прав власності на нерухоме майно для продажу квартири №48 за адресою: вулиця Гомельська, 55, неможливо так як до теперішнього часу Вами не надано доступу до обстеження квартири за вищезазначеною адресою. Замовлення №4-1016 та №17/6081 закриті».

Суд приймає до уваги, що на заявах про реєстрацію права власності, що подавались до КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДО від імені ОСОБА_9 в 2009 році та від імені ОСОБА_6 в 2010 році вказано один і той самий номер засобів звязку +38 .

Так, серед інших доказів за клопотанням сторін судом витребувано в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради та досліджено під час судового розгляду інвентаризаційну справу №51149 на 116 арк. щодо спірної квартири та копії документів на підставі приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 02.03.2010р. було посвідчено спірний догові купівлі-продажу квартири.

Судом також встановлено, що постійне місце проживання позивача ОСОБА_2 із 10.01.1995р. було зареєстровано за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується відміткою в його паспорті серія СТ №096241, виданим 08.01.1999р. Ленінським РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області /т.1 а.с.140/. Доказів того, що позивач не проживав за цією адресою на час вчинення оскаржуваного договору купівлі-продажу суду не надано та в ході судового розгляду відповідачами не спростовано.

На підставі довідки управління-служби у справах дітей Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради (вих. №01/18-42 від 15.12.2011р.) судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_9 за період 2008-2010рр. до органів опіки та піклування з питань щодо надання дозволу на відчуження житла за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Гомельська, 55/48 в якому зареєстрований та проживає ОСОБА_2, 09.12.1992р.н. не звертались. Дозволів на відчуження (продаж, дарування, обмін) зазначеної квартири органом опіки та піклування не надавалось, відповідне рішення Ленінською районною радою не приймалось. /т.1 а.с. 87/. Аналогічну думку в ході судового розгляду справи висловлював представник органів опіки та піклування.

На запит суд КЗ «Дніпропетровське медичне обєднання швидкої медичної допомоги Дніпропетровської обласної ради» надав медичну документацію про лікування хворого ОСОБА_9 05.08.1955р.н. /т.1. а.с. 155-156, 233-235/. Із наданих суду виписного епікризу №1995 та виписку з історії хвороби № 1510/324 вбачається, що останній з 22.02.2010р. по 16.03.2010р. знаходився у реанімаційному відділенні судинної патології мозку. 16.03.2010р. ОСОБА_9 був переведений у відділення реабілітації МБ №5, де знаходився на лікування до 29.03.2010р., що підтверджується випискою із історії хвороби №1510/324, виданою КЗ Дніпропетровською міською лікарнею №5. Судом встановлено, що при оформленні до лікувального закладу скарги на стан здоровя не предявляв через речові порушення. Зі слів дружини захворів гостро 22.02.2010р. коли раптово перестав говорити, втратив свідомість. В анамнезі 14 років, а за 2 роки до госпіталізації з ним трапився інфаркт міокарда. На рентгенограмі визначаються перелами 7,8 ребер зліва по средньо- підмязовій лінії. Після перебування у реанімаційному відділенні стан хворого покращився, хворий самостійно ходить по палаті, говорить слова «да», «нет». Після тривалого лікування від тяжкої хвороби ОСОБА_9 помер, 23.06.2012р. про що 03.07.2012 року відділом державної реєстрації смерті ОСОБА_16 міського управління юстиції у Дніпропетровській області складено відповідний актовий запис № 4422.

Після смерті ОСОБА_9 відкрилась спадщина. Спадкоємцем першої черги є позивач ОСОБА_2 ОСОБА_17 обставина підтверджується довідкою Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори №1098/02-14 від 11.04.2015р. ОСОБА_1 також прийняла спадщину після смерті ОСОБА_9 11 квітня 2015 року державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_18 винесено постанову про відмову позивачам у вчиненні нотаріальної дії видачі на їх імя свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на майно (квартира №48 за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Гомельська, 55).

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 згоди на відчуження квартири не надавала, грошових коштів від її продажу не отримувала. Окрім того, на час посвідчення договору купівлі-продажу позивачі були зареєстровані та проживали у цій квартирі, а ОСОБА_2 був неповнолітнім, тому для посвідчення згаданого правочину була обовязкова згода органу опіки та піклування.

У звязку із неправомірним відчуженням квартири позивачі звернулись до правоохоронних органів. За дорученням начальника СВ Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, підполковника міліції ОСОБА_19 30 листопада 2012 року розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000148 за фактом підробки документів, які стали підставою для незаконного продажу квартири АДРЕСА_5. /т.1. а.с. 127/

За зверненнями позивачів прокуратурою Ленінського району м. Дніпропетровська розслідувалась кримінальна справа №67129054 порушена 23.04.2012р. у відношенні приватного нотаріуса ОСОБА_7 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 367 КК України. Вході розслідування було встановлено, що договір купівлі-продажу від 02.03.2010р., посвідчував приватний нотаріус ОСОБА_7 за участі ОСОБА_5, який діяв по довіреності від імені ОСОБА_9, та його матері ОСОБА_6 При посвідченні договору ОСОБА_5 повідомив у заяві нотаріусу недостовірну інформацію про те, що він і його матір здійснювали огляд квартири, що квартира набута ОСОБА_9 не у шлюбі та цією угодою не порушуються права третіх осіб в т.ч. неповнолітніх, а також, що він повністю розрахувався із ОСОБА_9 за договором, про що останній нібито видав йому розписку. Підпис ОСОБА_5 на такій заяві було посвідчено нотаріально. Органами досудового розслідування було встановлено, що викладена ним інформація не відповідає дійсності оскільки вказана квартира набута сумісно ОСОБА_1 та ОСОБА_9 в період шлюбу і є спільною сумісною власністю.

Із протоколу допиту ОСОБА_5 у якості свідка по кримінальному провадженню вбачається що, він передав ОСОБА_9 грошові кошти у сумі 6 000 доларів США. у присутності ОСОБА_20 та ОСОБА_21 Однак, в копії предявленої ним розписки від 02.03.2010р. вказана сума 49 800 грн. /т.1 а.с. 154. Однак із протоколу допиту матері ОСОБА_9 ОСОБА_22 зазначені у розписці кошти він не отримував, а у самій розписці розписуватись не міг оскільки знаходився у важкому стані на стаціонарному лікуванні і не міг писати, говорити, чути та майже не рухався.

13 серпня 2012 року постановою слідчого прокуратури Ленінського району м. Дніпропетровська ОСОБА_17 виділено в самостійне провадження матеріали справи №67129054 і направлено для організації досудового розслідування до Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області. На сьогодні за заявами позивачів відкрито 2 кримінальні справи в яких вони є потерпілими. А саме: кримінальна справа №67129054 за обвинуваченням приватного нотаріуса ОСОБА_7 у скоєні кримінального правопорушення за ч.1 ст.367 КК України та кримінальне провадження №0000148 за ст. ст. 190, 358 КК України. Обидві справи розслідується слідчим відділом Красногвардійського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області. Остаточне рішення по ним не прийнято.

Суд критично ставиться до тверджень відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_5 Т,М., а також їй представників оскільки вони суперечать фактичним обставинам справи встановленим в ході судового розгляду. Доказів які б спростовували позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та обставини справи суду не надано.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі

Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Статтею 22 КпШС України визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 28 КпШС встановлено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сімєю і тоді, коли дружина та чоловік, у звязку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладання Одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Пунктом 26 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до частини другої статті 369 ЦК до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК можуть пред'явити позов про визнання такого правочину недійсним.

За змістом ст. ст.215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може буди заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Аналогічна правова позиція викладена у п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Статтею 41 Конституцією України визначено: ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1); особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2).

Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 392 ЦК України надає Власнику майна право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Віндикаційний позов ґрунтується передусім на тому, що право власності на річ є абсолютним і слідує за річчю, зберігаючись навіть у випадку незаконного вибуття з володіння власника та в період перебування в незаконному володінні іншої особи. Тому віндикаційна вимога може бути заявлена щодо витребування лише індивідуально-визначеної речі.

02 листопада 2016 року судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України розглядаючи справу №6-216цс16 і вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судами касаційної інстанції норми матеріального права, що регулюють правові підстави для витребування майна із чужого незаконного володіння власником цього майна у порядку статей 387, 388 ЦК України вказали на наступне.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обовязок держави забезпечувати: захист прав усіх субєктів права власності і господарювання (стаття 13), споживачів (стаття 42), захист прав і свобод людини і громадянина судом, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, відповідними міжнародними судовими установами чи міжнародними організаціями (стаття 55).

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК (ч. 3 п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Необхідно також враховувати і судову практику, яка склалася при вирішенні даної категорії правових спорів, зокрема на рішення Верховного суду України по справі №6-327цс15 від 23.12.2015 р., яке передбачає, що виходячи з положень закону право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України повязується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Між тим Постановою ВСУ від 17 грудня 2014 року по справі №6-140цс14 передбачено, що за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

У разі встановлення що відповідач є добросовісним набувачем суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень.

Така сама правова позиція міститься в постанові колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного суду України № 6-53цс12.

В свою чергу, ст. 330 ЦК чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має предявлятися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом.

Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача.

Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача).

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

Частиною 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати пропорційно до задоволеної частини вимог, у зв'язку з чим з відповідача на користь позивачки суд стягує сплачені нею судові витрати в розмірі 605 грн. 30 коп. по сплаті судового збору (т.1 а.с. 75, 117) та 6000 грн. 00 коп. часткової компенсації витрат на правову допомогу, що разом складає 6605,30 грн . (шість тисяч шістсот п'ять гривень 30 коп.).

На підставі викладеного, керуючись ст. 203, 215, 234-235, 319 ЦК України, 4 11, 15, 18, 57 60, 208, 209, 212 215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування державної реєстрації права власності задовольнити.

Визнати недійсною довіреність видану ОСОБА_9, 05.08.1955р.н. (РНОКПП НОМЕР_1) на імя ОСОБА_5, 20.01.1982р.н. (РНОКПП НОМЕР_2), посвідчену 02.02.2010р. державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_10 (реєстровий №3-219);

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 (номер обєкта нерухомого майна 28302411, складові обєкта нерухомого майна: 1-коридор, 2-кухня, 3,4-житлові, 5-шафа, 6-ванна, 7-туалет, 8-житлова, І-лоджія, ІІ-балкон, загальна площа 69,5кв.м, житлова площа 39,1кв.м.) посвідчений 02.03.2010р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_11 (реєстровий №432);

Скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_6, 06.04.1957р.н. (РНОКПП НОМЕР_3) на квартиру яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (номер обєкта нерухомого майна 28302411, складові обєкта нерухомого майна: 1-коридор, 2-кухня, 3,4-житлові, 5-шафа, 6-ванна, 7-туалет, 8-житлова, І-лоджія, ІІ-балкон, загальна площа 69,5кв.м, житлова площа 39,1кв.м.);

Визнати за ОСОБА_1, 31.05.1968р.н. (РНОКПП НОМЕР_4) право власності на 1/2 частини квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (номер обєкта нерухомого майна 28302411, складові обєкта нерухомого майна: 1-коридор, 2-кухня, 3,4-житлові, 5-шафа, 6-ванна, 7-туалет, 8-житлова, І-лоджія, ІІ-балкон, загальна площа 69,5кв.м, житлова площа 39,1кв.м.)

Витребувати у ОСОБА_6, 06.04.1957р.н. (РНОКПП НОМЕР_3) на користь ОСОБА_1, 31.05.1968р.н. (РНОКПП НОМЕР_4) 1/2 частини квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (номер обєкта нерухомого майна 28302411, складові обєкта нерухомого майна: 1-коридор, 2-кухня, 3,4-житлові, 5-шафа, 6-ванна, 7-туалет, 8-житлова, І-лоджія, ІІ-балкон, загальна площа 69,5кв.м, житлова площа 39,1кв.м.)

Стягнути з ОСОБА_6, 06.04.1957р.н. (РНОКПП НОМЕР_3) на користь ОСОБА_1, 31.05.1968р.н. (РНОКПП НОМЕР_4) судові витрати в розмірі 605 грн. 30 коп. по сплаті судового збору та 6000 грн. 00 коп. часткової компенсації витрат на правову допомогу, що разом складає 6605,30 грн . (шість тисяч шістсот п'ять гривень 30 коп.)

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Федченко В.М.