Справа №587/70/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1024/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Ткачук С. С.,

суддів - Гагіна М. В. , Кононенко О. Ю.

за участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 26 квітня 2016 року

у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

Звернувшись до суду із позовом, публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») просило суд стягнути з ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором № б/н від 02.09.2009 року у розмірі 15897,63 грн., а також судові витрати у розмірі 1378,00 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 02.09.2009 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 6200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В порушення умов договору, а також ст. 509, 526, 1054 ЦК України, ОСОБА_3 взятих на себе зобовязань по своєчасному поверненню коштів не виконує, внаслідок чого, станом на 31.12.2015 року утворилась заборгованість у розмірі 15897,63 грн., що складається з наступного: 4622,38 грн. заборгованість за кредитом; 8107,15 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 1934,88 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 733,22 грн. штраф (процентна складова), згідно п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 26.04.2016 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 4622,38 грн. заборгованості за кредитом, 8107,15 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 1934,88 грн. заборгованості за пенею та комісією, 500 грн. штрафу (фіксованої частини) та 733,22 грн. штрафу (процентної складової), всього 15897,63 грн. заборгованості за кредитним договором від 02.09.2009 року та 1378 грн. повернення судового збору, а всього 17 275,63 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник відповідача, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду відмінити та ухвали нове про відмову в задоволенні позовних вимог із закриттям провадження у справі.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що ОСОБА_3 рішенням суду від 01.08.2012 року визнаний недієздатним та з 26.11.2012 року над ним встановлено опіку, а відповідно до ст.ст. 41, 1186 ЦК України недієздатні особи звільняються від відповідальності за завдану ними шкоду.

Крім того, зазначає про можливість застосування аналогії закону, а саме положень ст. 205 ЦПК України, яка передбачає, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо померла фізична особа, яка була однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництво, оскільки після визнання ОСОБА_3 недієздатним він перестав існувати як субєкт цивільних правовідносин в частині цивільно-правової відповідальності за свої дії.

Також вказує, що в період між укладанням відповідачем кредитного договору і визнанням його недієздатним та призначенням над ним опіки, який сягає більше трьох років, ОСОБА_3 з майбутнім опікуном не проживав, тому вести мову про наявність винних дій інших осіб в порядку ст.ст. 1184-1186 ЦК України немає підстав.

В судовому засіданні представник відповідача, діючий на підставі доручення про надання безоплатної правової допомоги та довіреності виданої на представництво в суді інтересів ОСОБА_3, яка підписана призначеним опікуном ОСОБА_5, доводи апеляційної скарги підтвердив і просив задовольнити.

Представник банку до суду не зявився, але про час та місце судового розгляду скарги був повідомлений належним чином завчасно.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши цивільну справу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк», виходив із того, що позичальник за спірним кредитним договором належним чином не виконав взяті на себе зобовязання з повернення кредитних коштів, у результаті чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягнення з боржника на користь кредитора.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з цивільної справи 02.09.2009 року відповідачем була підписана анкета за № 116876337 на відкриття карткового рахунку (кредитка «Універсальна» 55 днів пільгового періоду) за № 857629 із зазначенням бажаного кредитного ліміту у розмірі 2000 грн. зі базовою процентною ставкою за кредитом 2,5 % на місяць на залишок заборгованості.

Підписом відповідача на цій анкеті засвідчено про те, що він ознайомлений з умовами та правила надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді, чим підтверджував факт отримання ним інформації про умови кредитування в банку.

Цього ж дня відповідачем було підписана довідка про умови кредитування з використанням 55 днів пільгового періоду, у якій визначено умови надання кредиту та види забезпечення виконання позичальником кредитного зобовязання, якою не передбачені умови збільшення розміру кредитного ліміту, збільшення процентів за користування кредитом у разі порушення строків погашення кредиту, але визначено сплата комісії за зняття власних коштів, пені за несвоєчасне погашення заборгованості та штрафу за порушення строків платежу будь-якого грошового зобовязання передбаченого договором більш ніж на 30 днів та інші умови сплати комісії.

На підтвердження мотивів позову банком надані умови і правила надання банківських послуг без належного засвідчення строків їх затвердження, які не підписні відповідачем.

Як вказано у позові до складу заборгованості належить сума в розмірі 1934,88 грн. це заборгованість по пені і комісії (без зазначення її виду).

Згідно наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 31.12.2015 р. розмір боргу за кредитом становив 4622,38 грн.; за процентами на прострочену заборгованість 8107,15 грн.; комісія 1934,88грн.; заборгованість за судовим штрафом 1233,22 грн., а разом 15897,63 грн. За даними цього розрахунку заборгованості у період до грудня 2011 року відповідач допускав порушення строків погашення кредиту, але потім по 25.08.2012 р. вказаних порушень кредитного договору не допускав.

В мотивах позову банком наведено про отримання відповідачем кредиту на суму 6200 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на залишкову суму заборгованості, але доказів про узгодження сторонами суттєвих умов даного кредитного договору, а саме про збільшення розміру ліміту кредитування за кредитною карткою з 2000 грн., строку повернення кредиту, строку дії самого договору, позивачем надано не було.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 01.08.2012 р., яке набрало законної сили, відповідача через наявність у нього психічного захворювання, яким він страждає з 1982 р., визнано недієздатним.

За рішенням органу опіки та піклування Підліснівської сільради Сумської області від 26.11.2012 р. над відповідачем встановлена опіка і призначено опікуном його матір ОСОБА_5

Відповідно до ст. 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України

Стаття 40 цього Кодексу передбачає, що фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це. Якщо від часу виникнення недієздатності залежить визнання недійсним шлюбу, договору або іншого правочину, суд з урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи та інших доказів щодо психічного стану особи може визначити у своєму рішенні день, з якого вона визнається недієздатною.

За змістом ст.ст. 41, 60, 61, 63 цього Кодексу над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка. Недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину. Правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун. Відповідальність за шкоду, завдану недієздатною фізичною особою, несе її опікун (стаття 1184 цього Кодексу).

Суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Суд встановлює піклування над фізичною особою у разі обмеження її цивільної дієздатності і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування встановлює опіку над малолітньою особою та піклування над неповнолітньою особою, крім випадків, встановлених частинами першою та другою статті 60 цього Кодексу. Опікуна або піклувальника призначає орган опіки та піклування, крім випадків, встановлених статтею 60 цього Кодексу.

Статтею 65 ЦК України визначено, що до встановлення опіки або піклування і призначення опікуна чи піклувальника опіку або піклування над фізичною особою здійснює відповідний орган опіки та піклування.

Як визначено у ст. 67 цього Кодексу опікун зобов'язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням. Опікун вчиняє правочини від імені та в інтересах підопічного. Опікун зобов'язаний вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного.

Згідно ст. 68 цього Кодексу опікун, його дружина, чоловік та близькі родичі (батьки, діти, брати, сестри) не можуть укладати з підопічним договорів, крім передання майна підопічному у власність за договором дарування або у безоплатне користування за договором позички. Опікун не може здійснювати дарування від імені підопічного, а також зобов'язуватися від його імені порукою.

За змістом статей 71, 72 цього Кодексу опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від майнових прав підопічного; 2) видавати письмові зобов'язання від імені підопічного; 3) укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; 4) укладати договори щодо іншого цінного майна. Опікун зобов'язаний дбати про збереження та використання майна підопічного в його інтересах. Опікун самостійно здійснює витрати, необхідні для задоволення потреб підопічного, за рахунок пенсії, аліментів, відшкодування шкоди у зв'язку з втратою годувальника, допомоги на підопічну дитину та інших соціальних виплат, призначених на підопічну дитину відповідно до законів України, доходів від майна підопічного тощо. Якщо підопічний є власником нерухомого майна або майна, яке потребує постійного управління, опікун може з дозволу органу опіки та піклування управляти цим майном або передати його за договором в управління іншій особі.

Відповідно до ст. 79 цього Кодексу дії опікуна можуть бути оскаржені заінтересованою особою, в тому числі родичами підопічного, до органу опіки та піклування або до суду. Рішення органу опіки та піклування може бути оскаржено до відповідного органу, якому підпорядкований орган опіки та піклування, або до суду.

Статтею 1184 цього Кодексу визначено, що шкода, завдана недієздатною фізичною особою, відшкодовується опікуном або закладом, який зобов'язаний здійснювати нагляд за нею, якщо він не доведе, що шкода була завдана не з його вини. Обов'язок цих осіб відшкодувати шкоду, завдану недієздатною фізичною особою, не припиняється в разі поновлення її цивільної дієздатності. Якщо опікун недієздатної особи, яка завдала шкоди, помер або у нього відсутнє майно, достатнє для відшкодування шкоди, а сама недієздатна особа має таке майно, суд може постановити рішення про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю потерпілого, частково або в повному обсязі за рахунок майна цієї недієздатної особи.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦПК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, у встановлені строки (терміни) виконання зобовязання. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання.

Таким чином, дійсно між сторонами з моменту підписання відповідачем 02.09.2009 року анкети за № 116876337 на відкриття карткового рахунку(кредитка «Універсальна» 55 днів пільгового періоду) за № 857629 та довідки про умови кредитування з використанням 55 днів пільгового періоду виникли договірні правовідносини з приводу отримання кредитного ліміту у розмірі 2000грн., умови якого відповідач припинив виконувати належним чином з вересня 2012 року після визнання його за рішенням суду недієздатним через не усвідомлювання значення своїх дій внаслідок психічного захворювання.

Отже, з призначенням над відповідачем за рішенням органу опіку та піклування сільради опікуна ОСОБА_5, обовязок по вчиненню дій, направлених на виконання цього договору, перейшло до опікуна, якому, як повідомив представник відповідача, не було відомо про існування укладеного з її сином кредитного договору і ці доводи не спростовані матеріалами справи.

Аналіз приведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що з моменту визнання відповідача недієздатним, він не несе відповідальності за неналежне виконання умов кредитного договору, оскільки є недієздатним субєктом цивільної процесуальної дієздатності, а усі правочини, що необхідно вчиняти на погашення суми кредитного зобовязання, законом покладено на опікуна, який не є стороною кредитного договору і у такому випадку несе особисту відповідальність за завдану шкоду, якщо не доведе, що ця шкода завдана не з його вини.

В матеріалах справи відсутні докази про те, що опікун був повідомлений про існування кредитного договору та порушення строків погашення отриманого кредиту.

У разі завдання шкоди через вині дії опікуна між ним та банком виникають деліктні правовідносини, які вирішуються за положеннями ст.ст. 41, 1184 ЦК України. Таких вимог банком не заявлено.

Крім того, колегія суддів, враховуючи положення ст.ст. 60 ч.1, 61, 63 ч.1 ЦК України, визнає, що призначення опікуна ОСОБА_5 відбулось з порушенням норм, визначених цими статтями, т.т. не за рішенням суду, на що не звернув уваги місцевий суд вирішуючи спір, а представник Підліснівської сільради Сумської області (а.с. 61), надавши суду документи про вирішення питання встановлення опіки над недієздатним ОСОБА_3, участі в судових засіданнях не приймав.

Таким чином згідно з ч. 3 ст. 26 ЦПК України розгляд справи в порядку позовного провадження відбувся за участю представника недієздатної особи, діючого на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги та довіреності підписаної опікуном, призначеного без дотримання порядку встановленого ч. 1 ст. 60 ЦК України, але в силу ст. 204 ЦК України є правомірним, що позбавило апеляційний суд застосувати п.п 5 ч.1 ст. 201 ЦПК України, т.т. зупинити провадження і замінити законного представника, залучивши до справи відповідно до ч. 1 ст. 43 ЦПК України та ст. 65 ЦК України орган опіки та піклування.

Але з метою захисту прав недієздатного відповідача, його представником була подана апеляційна скарга, на підставі якої, відповідно до ст. 303 ЦПК України, відбулась перевірка законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах заявленого позову.

Вирішуючи спір на користь банку через невиконання недієздатним відповідачем умов договору, суд не врахував наведені положення матеріального права та не взяв до уваги відсутність з боку недієздатного відповідача винних дій в порушенні строків погашення кредиту починаючи з вересня 2012 року, т.т. з моменту визнання його за рішенням суду недієздатним, як сторони договірних правовідносин, бо в силу свого психічного стану він не міг самостійно здійснювати свої права і виконувати обовязки укладеного з ним кредитного договору через нездатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними у звязку з психічним розладом стану його здоровя. Особа, на яку законом покладено обовязок вчиняти дії від імені недієздатної особи опікун ОСОБА_5, не приймала участі у справі як відповідач через не заявлення до неї відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України позовних вимог.

У звязку з тим, що, як вже зазначалось вище, банком не доведено про узгодження з позичальником умов кредитного договору на час його укладення на підставі яких проведено розрахунок заборгованості, а саме: збільшення кредитного ліміту з 2000 грн.; підстави виникнення суми 1934,88 грн., оскільки цей розрахунок заборгованості не містить з чого виникла така заборгованість; мотиви позову обґрунтовані нормами матеріального права, що регулюють договірні правовідносини з відповідачем і до опікуна вимоги банком не заявлені, а на стадії апеляційної перевірки відповідно до ст.ст. 10, 11, 43 ЦПК вирішується питання законності та обґрунтованості ухваленого рішення судом першої інстанції на підставі наданих сторонами доказів, досліджених в судовому засіданні, колегія суддів визнає, про відсутність правових підстав для задоволення позову і обґрунтованості доводів апеляційної скарги про заявлення позову до не належного відповідача.

Крім того, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення, колегія суддів на підставі ч. 3 ст. 303 ЦПК визнає, що цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами спірного кредитного договору, а саме довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка є невідємною частиною укладеного сторонами договору, передбачено застосування пені як виду забезпечення цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення у розмірі 30% та додатково 1% від заборгованості, але не менше 30,00 грн. в місяць при наявності прострочення по кредиту чи відсоткам пять і більше днів при виникненні заборгованості на суму від 50,00 грн. і більше (а.с. 8).

У той самий час, згідно з умовами вказаної довідки до кредитного договору сторонами передбачена сплата штрафу як виду цивільно-правової відповідальності за порушення строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених договором більш ніж на 30 днів у розмірі 500 грн.( фіксована частини), а також 5 % від суми заборгованості по кредитному ліміту, з урахуванням нарахованих та прострочених відсотків та комісій (процентна складова), тобто інший вид забезпечення цивільно-правової відповідальності.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Але суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача подвійної відповідальності у вигляді штрафів 500 грн. (фіксованої частини) та 733,22 грн. (процентної складової) за одне і те саме порушення - строків погашення кредиту.

Що стосується доводів апеляційної скарги про застосування процесуального закону про закриття провадження у справі в разі смерті фізичної особи за аналогією до обставин справи, то в цій частині доводи апеляційної скарги не підлягають задоволенню, бо процесуальний закон не допускає аналогію і п. 6 ч.1 ст. 205 ЦПК України чітко визначені обставини при настанні яких, суд за своєю ухвалою закриває провадження у справі.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Отже рішення суду першої інстанції підлягає скасування з ухваленням рішення про відмову у задоволені позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 26 квітня 2016 року скасувати.

У задоволені позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: