Провадження № 2/202/13/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 червня 2016 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Зосименко С.Г.

при секретарі Журавльов А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпропетровськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_6 про визнання права власності в порядку спадкування та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, права власності на частину квартиру в порядку спадкування за законом, який уточнив у квітні 2016 року. В уточненій позовній заяві він посилається на те, що 04.01.2002 року померла мати позивача ОСОБА_7. Після її смерті спадщину прийняли її діти: позивач , який був зареєстрований та проживав разом зі своєю матірю на день її смерті та подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини та ОСОБА_2, яка подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Померлій на праві власності належало ? частини квартири № 38-39, загальною площею 93,5 кв. м., в будинку № 1 по вул. Калиновій в м. Дніпропетровську. Постановою нотаріуса від 30.04.2014 року позивачу було відмовлено у вчинення нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1. У квітні 2009 року ОСОБА_2 звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про усунення його від права на спадкування. 02.10.2010 року колегією суддів Верховного Суду України касаційні скарги ОСОБА_2 відхилені, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.08.2010 року залишено без змін, у позовних вимогах ОСОБА_2 було відмовлено. ОСОБА_2 знову звернулася до суду у 2011 році з позовом про встановлення факту прийняття нею спадщини та визнання права власності на спадкове майно. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17.06.2011 року за ОСОБА_2 було визнано право власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1. Зазначене рішення у подальшому ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.01.2012 року було скасовано за заявою ОСОБА_2 про перегляд рішення за ново виявленими обставинами. 25.05.2015 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області провадження у справі закрито у звязку із відмовою ОСОБА_2 від позову. Після скасування зазначеного рішення ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_3 продав спірну квартиру за договором купівлі-продажу від 22.08.2013 року ОСОБА_5 Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.02.2016 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_7, померлої 04.01.2009 року, на 3/8 частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 94,7 кв. м., житловою площею 51,7 кв. м.; витребувати від ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 3/8 частини квартири АДРЕСА_1 та скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не зявилася, повідомлена належним чином, причину неявки суду не повідомила. Подала до суду письмові заперечення, в яких позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що позивач не має права претендувати на будь-яку частку у квартирі АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_7 Від своєї ? частки квартири він відмовився, подарувавши її ще у листопаді 1999 року ОСОБА_7, що свідчить про його небажання володіти майном. Вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Рішенням суду спір щодо визнання права власності на частку квартири вже вирішений, позивачу було відмовлено. Судове рішення набрало законної сили 23.02.2016 року. ОСОБА_1 було достовірно відомо про те, що нотаріус відмовив йому у 2009 року у видачі свідоцтва про право на спадщину і тому пропустив загальний строк звернення до суду з позовом про визнання за ним право власності на спадкове майно. Просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявився, повідомлений належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судове засідання зявилася. Проти задоволення позову заперечувала. Суду пояснила, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є неналежними відповідачами, оскільки не мають жодного відношення до вимог позивача щодо визнання за ним права власності на 3/8 частини квартири та витребування майна. Рішенням суду було визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2. На теперішній час право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_5 Обставини, на які посилається позивач у своїй позовній заяві , вже були предметом розгляду в інших судових справах. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03.11.2015 року було відмовлено у задоволенні його позовних вимог в частині визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом після смерті його матері ОСОБА_7 на частку квартири АДРЕСА_2. ОСОБА_1 не є одноособовим власником квартири і тому не може ставити вимогу щодо витребування майна. Вважає, що позивачем пропущено строк звернення з даним позовом до суду і тому просила відмовити у задоволенні позову.

Відповідачка ОСОБА_4 у судове засідання не зявилася, повідомлена належним чином, причину неявки суду не повідомила.

Відповідачка ОСОБА_5 у судове засідання не зявилася, повідомлена належним чином.

Представник відповідачки ОСОБА_8 у судове засідання зявилася, проти задоволення позову заперечувала. Суду пояснила, що витребування у відповідачки 3/8 частини квартири АДРЕСА_2 є неможливим, оскільки дане нерухоме майно являється неподільною річчю, яка на праві власності належить відповідачці ОСОБА_8 Відповідачка є добросовісним набувачем квартири в цілому. Просила у задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився, причину неявки суду не повідомив.

Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_6 у судове засідання не зявився, повідомлений належним чином. Подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Як встановлено у судовому засіданні, матірю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є ОСОБА_7, яка померла 04 січня 2009 року. ОСОБА_7 за життя заповіту не складала, тому спадкоємцями першої черги за законом є її діти. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті матері. До спадкової маси увійшло ? частини квартири АДРЕСА_2.

Постановою державного нотаріуса Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 30.09.2009 року було відмовлено ОСОБА_7 у вчиненні нотаріальної дії у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_2 через відсутність у спадкоємця правовстановлюючих документів.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17.06.2011 року було визнано за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно, в тому числі квартиру АДРЕСА_2. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.01.2012 року дане рішення було скасовано за нововиявленими обставинами.

26.03.2012 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, який посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6

22.08.2013 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, який посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03.11.2015 року ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 26.03.2012 року та визнання за ним права власності на квартиру.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.02.2016 року скасовано рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 26.03.2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 8018047. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.05.2016 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03.11.2015 року у не скасованій частині та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.02.2016 року залишено без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців є рівними, отже частки у спадщині ОСОБА_2 та ОСОБА_1, яка відкрилася після смерті їх матері ОСОБА_7 є рівними. Із заявою про прийняття спадщини звернулися обидва спадкоємці та ними було отримано свідоцтво про право на спадщину за заповідальним розпорядженням.

Суд відмовляє у задоволенні заяв відповідачів про застосування строку позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1, оскільки судом апеляційної інстанції було встановлено, що позивачу стало відомо про відновлення його права на спадщину після залишення без змін рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.08.2010 року, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення від права спадкування було відмовлено, ухвалою Верховного Суду України. Про відчуження спірної квартири на користь третіх осіб позивачу стало відомо у 2013 році. До суду він звернувся у лютому 2013 року. Тому суд вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності зі звернення з даними позовними вимогами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину.

В п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З урахуванням наведених положень закону право на спадщину мають особи, які її прийняли. Разом із тим свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, у порядку, встановленому законодавством. Отже, за наявності умов у спадкоємця для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, позовні вимоги про визнання прав на спадщину задоволенню не підлягають.

Особа можу звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, зокрема у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

Виходячи зі змісту статей 1296-1299 ЦК України питання про право на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Після смерті матері позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину, а саме квартиру АДРЕСА_2. Постановами нотаріуса від 30.09.2009 року та 30.09.2014 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів. На час винесення останньої постанови нотаріуса про відмову у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину на частину квартири АДРЕСА_2 право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 22.08.2013 року. Тобто ця квартира вибула зі складу спадкового майна. Після визнання 23 лютого 2016 року апеляційним судом Дніпропетровської області недійним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 26.03.2012 року, спірна квартир увійшла до складу спадкового майна. Однак після набрання законної сили даного рішення позивач до нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину 3/8 частини квартири АДРЕСА_2 не звертався, постанову нотаріуса про відмову у вчинення нотаріальної дії не отримував. Таким чином, вимоги позивача про визнання за ним права власності на 3/8 частини квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті матері є передчасними та такими, що задоволенню не підлягають.

Оскільки на теперішній час у позивача відсутнє право власності на 3/8 частини квартири АДРЕСА_2, тому не підлягають задоволенню вимоги про витребування від ОСОБА_5 на його користь 3/8 частини спірної квартири та скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_5 на дані 3/8 частини квартири.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України не підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 1261, 1267, 1269-1299 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», ст. ст. 11, 15, 60, 61, 88, 212, 213, 214, 215, 224 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Індустріальний районний суд шляхом подачі у 10-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя С.Г. Зосименко