Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/267/16-ц Головуючий у 1-й інст. Бондарчук В. В.
Категорія 43 Доповідач Трояновська Г. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Талько О.Б., Шевчук А.М.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 01 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила усунути перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження належним їй будинком 10-в по провулку 4-му Першотравневому в м. Житомирі шляхом зняття з реєстраційного обліку у вказаному будинку ОСОБА_2. В обґрунтування вимог посилалась на те, що у зазначеному будинку зареєстрований його колишній власник ОСОБА_2, однак у теперішній час власником будинку є вона. В добровільному порядку відповідач знятися із реєстраційного обліку не бажає, чим порушує її права як власника.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 01 вересня 2016 року позов задоволено. Усунено перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпоряджання будинком 10-в по провулку 4-му Першотравневому в м. Житомирі шляхом зняття з реєстраційного обліку у вказаному будинку ОСОБА_2. Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2Е ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Апеляційну скаргу мотивує тим, що у відповідності до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, проте позивач таких вимог не заявляв.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 набула право власності на будинок №10-в по пров. 4-му Першотравневому в м. Житомирі на підставах, не заборонених законом, а відповідач ОСОБА_2 безпідставно залишається зареєстрованим у вказаному будинку, чим створює перешкоди позивачці в користуванні та розпорядженні належним їй на праві власності будинком.

Однак, з такими висновками суду повністю погодитись не можна з огляду на таке.

Судом встановлено, що рішенням апеляційного суду Житомирської області від 11 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визнання права власності на нерухоме майно та витребування майна, визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, померлої 16 березня 2010 року, на житловий будинок № 10-в по пров.4-ому Першотравневому у м. Житомирі та витребувано його із чужого незаконного володіння ОСОБА_6 /а.с.54-56/. Вказане рішення є чинним, оскільки в подальшому ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня 2015 року відмовлено ОСОБА_8, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_6, у відкритті касаційного провадження, а ухвалою Верховного Суду України від 10 травня 2016 року відмовлено у допуску до провадження суду вказаної справи /а.с.57-58/.

З довідки відділу адресно-довідкової роботи УДМС України в Житомирській області від 20.01.2016 року вбачається, що ОСОБА_2, з 19.09.2012 року зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто у спірному будинку /а.с. 9/.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 383 ЦК України та 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім»ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

За змістом частини 1 статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас, відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає з указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення прав користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані з зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні прав користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК України; стаття 405 ЦК України).

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11, яка є обов'язковою для усіх судів загальної юрисдикції.

Зі змісту заявлених позовних вимог вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження належним їй будинком шляхом зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2, питання про втрату останнім права користування вказаним майном не розглядалось, а відтак, у суду першої інстанції не було і підстав для задоволення позову.

Окрім того до участі у справі не було залучено відповідний орган реєстрації, до компетенції якого відносяться питання зняття з реєстраційного обліку.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 01 вересня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді