АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6724/2016 Доповідач - Шиманський В.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2016 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Качана В.Я., Кравець В.А.,

при секретарі - Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Тараненко Аліни Петрівни в інтересах Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» та апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 березня 2016 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 про відшкодування в порядку регресу шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року позивач ПАТ «Страхова компанія «Уніка» звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому, просив стягнути з відповідача ОСОБА_4 в порядку регресу суму у розмірі 24 885, 43 грн.; стягнути з ПАТ «Українська транспортна страхова компанія» в порядку регресу суму у розмірі 50 000, 00 грн.

В мотивування своїх вимог посилався на те, що між ОСОБА_6 та ПАТ «Страхова компанія «Уніка» було укладено договір добровільного страхування автотранспорту. У відповідності з договором було застраховано автомобіль «NISSAN X-TRAIL», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1.

25.03.2015 року у м. Києві по бульвару Л. Українки відбулося зіткнення автомобіля «NISSAN X-TRAIL», під керуванням ОСОБА_7, та автомобіля «MITSUBISHI GRANDIS» , під керуванням ОСОБА_4

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 була застрахована у ПАТ «Українська транспортна страхова компанія».

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 05.05.2015 року ОСОБА_4 визнаний винним у вчиненні ДТП.

Позивачем було сплачено ОСОБА_6 страхове відшкодування у розмірі 74885,43 грн.

Оскільки позивач виплатив страхувальнику за договором добровільного страхування страхове відшкодування, то до нього у межах фактичних витрат перейшло право вимоги, яке страхувальник має до особи відповідальної за завдані збитки, тому позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 16 березня 2016 року закритто провадження у справі в частині вимог ПрАТ «СК «Уніка» до ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія».

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 16 березня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь позивача 20479 грн. 40 коп. на відшкодування в порядку регресу шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Вирішено питання судових витрат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ПАТ «Страхова компанія «Уніка», з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про ухвалення нового рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3, представник відповідача ОСОБА_4, подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки не відповідають обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам, просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в частині задоволення позовних вимог ПАТ «Страхова компанія «Уніка до ОСОБА_4

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона забов'язана надати ті докази, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що 25 березня 2015 року, відповідно до постанови Печерського районного суду м. Києва від 05 травня 2015 року, з вини відповідача ОСОБА_4 сталася дорожньо-транспортна пригода внаслідок якої автомобіль ««NISSAN X-TRAIL», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, отримав пошкодження, чим страхувальнику ОСОБА_6 було заподіяно матеріальну шкоду.

Відповідно до договору добровільного комплексного страхування транспортного засобу від 29 грудня 2014 року автомобіль ««NISSAN X-TRAIL», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, було застраховано у позивача.

На підставі звіту визначення вартості відновлюваного ремонту, з урахуванням зносу КТЗ від 09.04.2015 року, позивачем було виплачено страхове відшкодування.

Згідно ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, що цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Нормами ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана майну фізичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ст.993 ЦПК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Апелянт ПАТ «Страхова компанія «Уніка» в апеляційній скарзі посилається на необґрунтованість визначеної судом першої інстанції суми стягнення з ОСОБА_4 у розмірі 20479, 40 грн., оскільки у позовних вимогах було визначено суму у розмірі 24885, 43 грн.

Разом з тим з платіжного доручення від 24.04.2015 року вбачається, що позивач здійснив виплату страхувальнику за договором добровільного комплексного страхування від 29.12.2014 року у розмірі 70479, 40 (а.с. 47).

Отже судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_4 суми у розмірі саме 20479, 40 грн., тобто страхове відшкодування мінус ліміт за полісом :70479,40грн.- 50000,00грн.= 20479,40 грн.

Що до вимог до ПАТ «Українська транспортна страхова компанія» про відшкодування в порядку регресу шкоди, то суд не вправі стягувати суму сплаченого позивачем страхового відшкодування у розмірі 50000,00 грн., у зв'язку з тим, що було закрито провадження у справі в частині зазначених вимог.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Статтею 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що при настанні страхового випадку страховик, відповідно до лімітів відповідальності страховика, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 вказаного Закону передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна є обов'язковою при визначенні збитків або розміру відшкодування.

Згідно ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до абз. 3 п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року, якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків).

З матеріалів справи вбачається, що відповідно звіту визначення вартості відновлюваного ремонту з урахуванням зносу КТЗ від 09.04.2015 року №15/88.04.15, складеному ТОВ «Юніверсал Асістанс-Україна» (а.с. 20-24), вартість відновлюваного ремонту автомобіля «NISSAN X-TRAIL» складає 77626, 73 грн. (а.с. 45).

ПАТ «СК «Уніка» сплатила на користь ОСОБА_6 страхове відшкодування.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що позивачем не вірно визначено виплачену суму страхового відшкодування, оскільки вона є значно вищою аніж сума, яка становить реальну вартість відновлюваного ремонту, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, не відповідають обставинам справи та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Обов'язок по відшкодуванню різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою покладається на винну особу на підставі ст. 1192 ЦК. В даному випадку на відповідача ОСОБА_4, який не має права вимагати врахування зношеності майна, згідно абз. 3 п. 14 вищезгаданої Постанови.

Так, відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Таким чином, твердження апеляційних скарг про незаконність та упередженість судового рішення матеріалами справи спростовуються.

З огляду на викладене, оскаржене у справі рішення постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому це рішення не може бути скасованим з підстав що наведені в апеляційних скаргах.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги Тараненко Аліни Петрівни в інтересах Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» та ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: