У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Карпенко С.О., Мостової Г.І.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення земельного сервітуту, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Воловецького районного суду Закарпаської області від 17 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 08 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що у 1973 році ним та ще двома сусідами по АДРЕСА_1 було побудовано колодязь для забору питної води. Земельну ділянку, на якій розташований колодязь, було виділено ОСОБА_8 для будівництва та обслуговування житлового будинку. Між останнім та ОСОБА_6 було досягнуто усної згоди щодо можливості доступу ОСОБА_6 до колодязя через земельну ділянку ОСОБА_8 Після смерті останнього, 22 серпня 2008 року ОСОБА_7 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0699 га, яка розташована по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

29 серпня 2008 року між Воловецькою селищною радою та відповідачем укладено договір про встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку площею 0,0160 га, яка використовувалась позивачем для доступу до колодязя та проходу до власної земельної ділянки.

Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 23 вересня 2013 року визнано недійсним вказаний вище договір про встановлення земельного сервітуту. Посилаючись на те, що ухвалення такого рішення позбавило його доступу до колодязя, проходу до власної земельної ділянки та на те, що згоди з відповідачем про встановлення сервітуту не досягнуто, просив суд встановити земельний сервітут на право проходу ОСОБА_6 через частину земельної ділянки площею 0,0160 га, що належить ОСОБА_7 та забору питної води (використання та обслуговування колодязя) по АДРЕСА_1.

Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 17 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 08 вересня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із його безпідставності.

Судом установлено, що 22 серпня 2008 року ОСОБА_7 на підставі рішення 13 сесії 5 скликання Воловецької селищної ради від 07 травня 2008 року отримала державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,0699 га, яка розташована в АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.64).

29 серпня 2008 року між ОСОБА_7 та територіальною громадою смт Воловець, від імені якої діяла Воловецька селищна рада, було укладено договір на встановлення земельного сервітуту на землевласника ОСОБА_7 на право переходу (безперешкодного доступу), через частину земельної ділянки площею 0,0160 га в АДРЕСА_1, до власних земельних ділянок громадян смт Воловець (а.с.14).

Рішенням Воловецького районного суду від 23 вересня 2013 року визнано недійсним договір про встановлення земельного сервітуту між Воловецькою селищною радою та ОСОБА_7 на право проходу через частину вказаної земельної ділянки.

Частиною 1 ст. 98 ЗК України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою.

Згідно з ч. 1 ст. 100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут)

Як на підставу своїх вимог позивач посилався на той факт, що по АДРЕСА_1 було побудовано колодязь для забору питної води і доступ до такого можливий лише через встановлення земельного сервітуту на частину земельної ділянки, яка належить ОСОБА_7

Статтею 99 ЗК України визначено види земельних сервітутів: власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів, зокрема, з метою отримання води: право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми.

Таким чином, законодавством не передбачено встановлення земельного сервітуту на право забору води із спорудженого каптажного колодязя, а природною водоймою такий не є, а відтак суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Такий висновок судів узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судами не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що ухвалені у справі судові рішення в частині вирішення питання про встановлення земельного сервітуту відповідають вимогам чинного законодавства щодо законності й обґрунтованості та підлягають залишенню без змін.

Однак, вирішуючи питання про відшкодування витрат на правову допомогу та пов'язані з явкою до суду, апеляційний суд не звернув уваги на наступне.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» від 27 квітня 2006 року № 590 затверджено граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, відповідно до яких в цивільних справах граничний розмір компенсації витрат, пов'язаних з правовою допомогою сторін, на користь якої ухвалено судове рішення, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не перевищує суму, що обчислюється, виходячи з того, що зазначеній особі, виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Апеляційний суд на вказане уваги не звернув, не перевірив чи є в матеріалах справи документи про сплату відповідачем адвокату ОСОБА_9 гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 85 ЦПК України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати (ч. 2 ст. 85 ЦПК України).

Зі змісту зазначених норм вбачається, що витрати пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту стороні не відшкодовуються.

Апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, доповнення до апеляційної скарги, в яких позивач просив скасувати рішення в частині стягнення витрат на правову допомогу та витрат, пов'язаних з переїздом до іншого населеного пункту взагалі не розглянув та не надав їм належної оцінки, чим припустився порушення норм процесуального права.

Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування в частині вирішення питання про стягнення витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги та витрат, пов'язаних з переїздом до іншого населеного пункту із передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 08 вересня 2015 року в частині вирішення питання про стягнення витрат на правову допомогу та витрат, пов'язаних з переїздом до іншого населеного пунктускасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині судові рішення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова С.О. Карпенко Г.І. Мостова