АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2610/16 Справа № 183/7412/14 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2016 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Романюк М.М., Котушенко С.П.

при секретарі Порубай М.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк Восток», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_3 Фінанс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія», треті особи: ОСОБА_4 України, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, про визнання недійсним договору та зобов`язання вчинення дій,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 11 липня 2008 року між ЗАТ «Хоум ОСОБА_3» (правонаступником якого є ПАТ «Банк Восток») та позивачем укладений кредитний договір №7.980.08.14.М. Позивач 23 листопада 2011 року дізнався, що згідно з договором відступлення права вимоги №7 від 26 вересня 2011 року, укладеним між ПАТ «Банк Восток» та ТОВ «ОСОБА_3 Фінанс», останній отримав право вимоги за договорами, в тому числі за договором №7.980.08.14.М від 11 липня 2008 року. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2011 року позовні вимоги ТОВ «ОСОБА_3 Фінанс» по цивільній справі № 2-1072/11 за позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь ТОВ «ОСОБА_3 Фінанс» заборгованість за кредитним договором №7.980.08.14.М від 11 липня 2008 року у розмірі 7593,81 грн., а також судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 75,93 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120,0 грн. Під час укладання договору відступлення права вимоги № 7 від 26 вересня 2011 року, укладеного між ПАТ «Банк Восток» та ТОВ «ОСОБА_3 Фінанс», ПАТ «Банк Восток» неодноразово порушено права позивача, як споживача банківських послуг за договором №7.980.08.14.М. Вважає також, що представник ПАТ «Банк Восток» діяв поза межами наданих йому повноважень при укладанні вказаного вище договору. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивач просив визнати недійсним договір відступлення права вимоги № 7 від 26 вересня 2011 року, укладеного між ПАТ «Банк Восток» та ТОВ «ОСОБА_3 Фінанс»; поновити порушене право ОСОБА_2 та зобовязати ТОВ «ОСОБА_3 Фінанс» повернути ПАТ «Банк Восток» кредитну справу за кредитним договором №7.980.08.14.М, укладеним 11 липня 2008 року між ЗАТ «Хоум ОСОБА_3» та ОСОБА_2; визнати недійсним договір відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами, укладений 17.02.2014 року між ТОВ «ОСОБА_3 Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія».

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2016 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 11 липня 2008 року між ЗАТ «Хоум ОСОБА_3» (правонаступником якого є ПАТ «Банк Восток») та позивачем укладений кредитний договір №7.980.08.14.М., відповідно до якого позивач отримав кредитні кошти у розмірі 10000,00 грн. строком до 10 липня 2010 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 24 % річних (а.с.3 т.1).

Між ПАТ «Банк Восток» та ТОВ «ОСОБА_3 Фінанс» 26 вересня 2011 року укладено договір відступлення права вимоги № 7, у відповідності до якого банк відступив належне йому право вимоги за договорами, в тому числі за договором, укладеним 11 липня 2008 року між ЗАТ «Хоум ОСОБА_3» та ОСОБА_2 (а.с.3, 4-6, 112-114, 115 у томі 1, а.с. 165 167 у т. 2).

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2011 року (цивільна справа № 2-1072/11), позовні вимоги ТОВ «ОСОБА_3 Фінанс» до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Вирішено стягнути солідарно з позивача та ОСОБА_5 на користь ТОВ «ОСОБА_3 Фінанс» заборгованість за кредитним договором №7.980.08.14.М від 11 липня 2008 року у розмірі 7593,81 грн., а також судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 75,93 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 грн. (а.с.3 т.1).

Між ТОВ «ОСОБА_3 Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» 17 лютого 2014 року укладений договір про відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами. Згідно даного договору ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» набуло права кредитора до ОСОБА_2, ОСОБА_5 за кредитним договором №7.980.08.14.М (а.с.65-68, 69-70 т.1).

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2014 року заяву ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про заміну сторони виконавчого провадження по цивільній справі за позовом ТОВ «ОСОБА_3 Фінанс» до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, розірвання кредитного договору - задоволено. Замінено сторону виконавчого провадження стягувача, з ТОВ «ОСОБА_3 Фінанс» на ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (а.с.12). Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 червня 2015 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2015 року (а.с.13).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами 1, 2 ст. 215 діючого ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частинами 1, 3 ст.512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобовязанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобовязанні допускається протягом усього часу існування зобовязання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Виходячи з викладеного, місцевий суд дійшов правильного висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобовязальних правовідносин сторін договору, тому заміна кредитора у зобовязанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобовязання, яке передається, на стадії виконання судового рішення не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин і не впливає на правомірність відступлення права вимоги.

Суд звертає увагу, що кредитний договір №7.980.08.14.М не містить положень, які б забороняли передачу права вимоги третім особам. Крім того, на час розгляду справи місцевим судом, зобов»язання позивача за вказаним кредитним договором у повному обсязі не виконані.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512, ч.1 ст.513, ст. 514 ЦК України, зокрема, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 516 ЦК України визначено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Згідно ст. 517, 518 ЦК України, первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що саме лише неповідомлення боржника про заміну кредитора у зобов`язанні не є підставою для визнання правочину із заміни кредитора недійсним. Порушення прав та законних інтересів позивача, у зв»язку із заміною кредитора, судом не встановлено.

Також, не можна брати до уваги посилання позивача на те, що укладені правочини є нікчемними, оскільки порушують публічний порядок, виходячи з наступного.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Згідно ст.ст. 60, 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність» інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею. Банківською таємницею, зокрема, є: відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у ОСОБА_4 банку України; операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди; фінансово-економічний стан клієнтів. Інформація про банки чи клієнтів, що збирається під час проведення банківського нагляду, становить банківську таємницю. Банки зобов'язані забезпечити збереження банківської таємниці шляхом, в тому числі - обмеження кола осіб, що мають доступ до інформації, яка становить банківську таємницю.

Відповідно до ст. 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність», зокрема, особи, винні в порушенні порядку розкриття та використання банківської таємниці, несуть відповідальність згідно із законами України.

Статтею 2 Закону України «Про захист персональних даних» в редакції, чинній на 26 вересня 2009 року, визначено, що персональні дані відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Стаття 10 Закону встановлює, що використання персональних даних передбачає будь-які дії володільця бази щодо обробки цих даних, дії щодо їх захисту, а також дії щодо надання часткового або повного права обробки персональних даних іншим суб'єктам відносин, пов'язаних із персональними даними, що здійснюються за згодою суб'єкта персональних даних чи відповідно до закону. Використання персональних даних володільцем бази здійснюється у разі створення ним умов для захисту цих даних. Володільцю бази забороняється розголошувати відомості стосовно суб'єктів персональних даних, доступ до персональних даних яких надається іншим суб'єктам відносин, пов'язаних з такими даними.

З урахуванням змін, внесених Законом №5491-VI від листопада 2012 року в Закон України «Про захист персональних даних», стаття 10 викладена в наступній редакції: Використання персональних даних передбачає будь-які дії володільця щодо обробки цих даних, дії щодо їх захисту, а також дії щодо надання часткового або повного права обробки персональних даних іншим суб'єктам відносин, пов'язаних із персональними даними, що здійснюються за згодою суб'єкта персональних даних чи відповідно до закону. Використання персональних даних володільцем здійснюється у разі створення ним умов для захисту цих даних. Володільцю забороняється розголошувати відомості стосовно суб'єктів персональних даних, доступ до персональних даних яких надається іншим суб'єктам відносин, пов'язаних з такими даними.

Згідно ч.6 ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних», не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Стаття 517 ЦК України передбачає, що первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Відповідно до ч. 3 статті 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в редакції, що діяла станом на 26 вересня 2011 року, банк має право надавати інформацію, яка містить банківську таємницю, приватним особам та організаціям для забезпечення виконання ними своїх функцій або надання послуг банку відповідно до укладених між такими особами (організаціями) та банком договорів за умови, що передбачені договорами функції та/або послуги стосуються діяльності банку, яку він здійснює відповідно до статті 47 цього Закону.

Частиною 3 статті 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність», в редакції станом на 17 лютого 2014 року, визначено, що банк має право надавати інформацію, яка містить банківську таємницю, приватним особам та організаціям для забезпечення виконання ними своїх функцій або надання послуг банку відповідно до укладених між такими особами (організаціями) та банком договорів, у тому числі про відступлення права вимоги до клієнта, за умови, що передбачені договорами функції та/або послуги стосуються діяльності банку, яку він здійснює відповідно до статті 47 цього Закону.

Враховуючи викладене, місцевий суд дійшов правильного висновку, що посилання позивача на нікчемність, недійсність договорів у зв`язку з неотриманням згоди на обробку та передачу персональних даних є необґрунтованими, оскільки обов`язок надання клієнтом-позичальником (боржником) банку інформації та документів, що містять персональні дані, визначено Законом України «Про банки і банківську діяльність», Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму», при цьому банк має мету надати клієнту банківську послугу, відповідно клієнт здійснює всі необхідні дії для отримання такої послуги, отже банк не має на меті своєї діяльності збір та обробку персональних даних клієнта у розумінні положень Закону України «Про захист персональних даних». Обробка персональних даних є не правом, а обов`язком відповідача, а передача персональних даних позивача за договором відступлення права вимоги не є поширенням чи розголошенням персональних даних, не спрямована на порушення конституційних прав та свобод позивача, а є способом забезпечення виконання кредитором своїх функцій у відповідності до договорів відступлення права вимоги.

Отже, положення пункту 9.6 кредитного договору №7.980.08.14.М, яким передбачено, що текст договору, будь-які матеріали, інформація, що стосуються цього договору, є конфіденційними і не можуть передаватися третім особам без попередньої письмової згоди іншої сторони договору, окрім випадків, передбачених чинним законодавством (а.с. 116 117 у т. 2), - не порушені відповідачами, оскільки передача кредитної справи за договором №7.980.08.14.М була здійснена у зв»язку з укладенням договорів відступлення права вимоги, у відповідності до вимог чинного законодавства.

Крім того, враховуючи, що позивач не є стороною договору відступлення права вимоги, а є стороною у зобов`язанні, що виникло з первісного кредитного договору, діючим законодавством України не передбачено обов`язку кредитора або особи, якій відступається право вимоги, отримувати згоду боржника на укладення такого договору та передачу персональних даних, то відсутність такої згоди не порушує умови дійсності договору відступлення права вимоги і не є підставою недійсності зазначеного правочину, тому суд правомірно дійшов висновку щодо відмови у задоволенні вимоги позивача про визнання договорів відступлення права вимоги недійсними.

Посилання апелянта на те, що під час укладання договору відступлення права вимоги посадовою особою банку було перевищено повноваження щодо його укладання, - є безпідставними, недоведеними. Докази на підтвердження таких доводів апелянтом не надані, клопотання про їх витребування судом не заявлені, що стверджується звукозаписом та журналом судового засідання суду апеляційної інстанції.

Більше того, судом апеляційної інстанції встановлено, що ТОВ «ОСОБА_3 Фінанс» та ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» є фінансовими установами; до видів фінансових послуг, які мають право здійснювати вказані фінансовікомпанії без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства, відноситься, зокрема, факторинг. Викладене стверджується копією свідоцтва про реєстрацію фінансової установи ТОВ «ОСОБА_3 Фінанс», виданого 04.02.2010 року, та копією додатку до вказаного свідоцтва (а.с. 163, 164 у т. 2); копієюсвідоцтва про реєстрацію фінансової установи ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія», виданого 19.11.2013 року, а також копією додатку до вказаного свідоцтва (а.с. 136 у т. 2).

Безпідставними, надуманими є твердження апелянта про те, що відповідачі ТОВ «ОСОБА_3 Фінанс» та ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» не набули права вимоги за договорами про відступлення прав. Такі твердження апелянта спростовуються письмовими доказами про виконання ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» умов договору про відступлення права вимоги грошових зобов»язань за фінансовими кредитами від 17.02.2014 року, а саме копіями платіжних доручень №390 та №388 від 17.03.2014 року про перерахування грошових коштів отримувачу ТОВ «ОСОБА_3 Фінанс» (а.с. 134, 135 у т. 2).

Твердження апелянта про відступлення права вимоги за грошовим зобов»язанням за договором, укладеним ПАТ «Банк Восток» та ТОВ «ОСОБА_3 Фінанс» 26 вересня 2011 року, у іноземній валюті - спростовується додатком до зазначеного договору, де вказано, що заборгованість відступається у національній валюті за курсом НБУ, станом на час укладення цього договору (а.с. 175 у т. 2).

Крім того, місцевий суд правомірно звернув увагу, що дійсність та належність виконання договорів відступлення права вимоги, укладених ПАТ «Банк Восток» і ТОВ «ОСОБА_3 Фінанс» 26 вересня 2011 року та ТОВ «ОСОБА_3 Фінанс» і ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» 17 лютого 2014 року, вказаними сторонами зазначених договорів не оспорюються.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, колегія дійшла висновку про відсутність порушень прав та законних інтересів позивача, в тому числі і прав споживача, передбачених ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Отже, оскаржуване рішення місцевого суду про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі є законним і обґрунтованим, підлягає залишенню без змін.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, враховуючи положення ст. 303 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді