Справа № 133/394/15-ц Провадження № 22-ц/772/1711/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 39 Доповідач Копаничук С. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючої : Копаничук С.Г.

Суддів: Луценка В.В., Матківської М.В.

при секретарі: Торбасюк О.І.

за участю позивача ОСОБА_2, відповідачки ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4, представника Жежелівської сільської ради ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Жежелівської сільської ради, ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Козятинського міськрайонного суду від 25 березня 2016 року -

В с т а н о в и л а :

В лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Жежелівської сільської ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом. Вказав на те, що 28.07.2014 року в с.Жежелів помер його батько ОСОБА_6, після смерті якого відкрилась спадщина, що складається з житлового будинку №58 по вул.Чапаєва в с.Жежелів, Козятинського району. Посилаючись на те, що в нотаріальній конторі йому, як спадкоємцю за заповітом, було розяснено про необхідність надання правовстановлюючого документа на будинок, котрий у нього відсутній, просив в судовому порядку визнати за ним право власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом.

Ухвалою Козятинського міськрайонного суду від 12.05.2015 року залучено до участі у розгляді справи в якості співвідповідача ОСОБА_3.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду від 25.03.2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом право власності на житловий будинок та господарські будівлі, що розташований по вул.Чапаєва, 58 в с.Жежелів, Козятинського району Вінницької області.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить зазначене рішення скасувати через порушення судом норм процесуального права, а по справі ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити. Зазначила, що суд допустив порушення ст.ст.316, 321 ЦК України та ст.ст.60, 61, 63 СК України, визнавши за позивачем в порядку спадкування право власності на цілий житловий будинок, тоді як останній являється спільною власністю подружжя і їй, як одному з подружжя, належить ? частина цього будинку.

Заперечуючи проти скарги, позивач вважає рішення суду законним і обґрунтованим, а доводи скарги безпідставними.

Заслухавши доповідача, осіб, що беруть участь в справі, перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте вказаним вимогам рішення суду не відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що згідно копії свідоцтва про право приватної власності від 10.01.1995 року, померлому ОСОБА_6 належав житловий будинок по вул.Чапаєва, 63 в с.Жежелів, Козятинського району (а.с.118). 28.07.2014 року помер ОСОБА_6 (а.с.10)., який за життя зробив заповіт, яким усе своє майно заповів своєму сину позивачу ОСОБА_2

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 являється єдиним власником спадкового майна, а позивач не має можливості оформити свої спадкові права на житловий будинок через відсутність правовстановлюючих документів.

Проте, з таким висновком погодитись не можна, оскільки суд невірно встановив обставини справи та допустив порушення норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч.1 ст.22 КпШС України (чинний на час виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 та відповідачка ОСОБА_3 з 16.10.1977 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.97). 10.01.1995 року на імя ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок по вул.Чапаєва, 63 в с.Жежелів, Козятинського району (а.с.118).

Відповідачка ОСОБА_3 в письмових запереченнях вказувала, що незважаючи на розірвання шлюбу за рішенням Бердичівського районного суду у 1996 році, вона та ОСОБА_6 продовжували проживати разом, як подружжя, вести спільне господарство і до органів РАЦСу за реєстрацією розлучення не звертились.

Згідно ст.44 КпШС України (чинний на час виникнення спірних правовідносин) шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах запису актів громадянського стану.

З довідки Бердичівського міськрайонного управління юстиції вбачається, що актовий запис про реєстрацію розірвання шлюбу на гр.ОСОБА_3 з 1996 року по 2015 рік відсутній (а.с.127).

Акт про поділ майна подружжя (а.с.149) суд не приймає до уваги, оскільки до переліку майна було включено квартиру АДРЕСА_1, котра не перебувала у власності будь-кого із подружжя, а знаходилась у державній власності.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ОСОБА_3 на час відкриття спадщини являлась співвласницею вищевказаного житлового будинку, оскільки останній набуто ОСОБА_6 під час шлюбу, а відповідачка на час відкриття спадщини являлась його дружиною, так як реєстрація розірвання шлюбу з 1996 року не проводилась, а подружжя продовжувало проживати разом.

За таких обставин, доводи скарги про те, що житловий будинок по вул.Чапаєва, 63 в с.Жежелів являється спільною власністю подружжя і відповідачці ОСОБА_3 належить ? його частини, є обґрунтованими та заслуговують на увагу, а рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального права.

Крім того, згідно ч.3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Зі змісту ч.1 ст.1241 ЦК України вбачається, що повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Як вбачається з матеріалів справи, після смерті ОСОБА_6, померлого 28.07.2014 року, Козятинською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №292/2014, де заяви про прийняття спадщини подали син померлого ОСОБА_2, дружина померлого ОСОБА_3 та мати померлого ОСОБА_7 (а.с.31-32).

Суд визнав право власності на все спадкове майно за позивачем, не перевіривши чи мають право інші особи, які прийняли спадщину, зокрема, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на обовязкову частку у спадковому майні.

Крім того, суд не пересвідчився чи підлягають розгляду вимоги позивача про визнання права на спадщину в судовому порядку.

З розяснень п.23 постанови Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року вбачається, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Зі змісту п.3 глави 13 розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року вбачається, що нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов'язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак, суд не звернув увагу, що в матеріалах справи постанова державного нотаріуса про відмову ОСОБА_2 у вчиненні нотаріальних дій з видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, відсутня. Наявне в матеріалах справи розяснення Козятинського державної нотаріальної контори про неможливість видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину не є допустимим доказом відмови у вчиненні нотаріальних дій, в розумінні ст.59 ЦПК України.

За таких обставин, суд першої інстанції невірно оцінив докази по справі, порушив норми процесуального права, дійшов передчасного висновку про неможливість реалізації ОСОБА_2 своїх спадкових прав в позасудовому порядку та наявність судового спору, а тому безпідставно задовольнив позов.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду ухвалено без додержання норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.307, 309, 314, 316 ЦПК України ,-

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Козятинського міськрайонного суду від 25 березня 2016 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Жежелівської сільської ради, ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом вірно: