Справа № 347/2388/15
Провадження № 22-ц/779/1606/2016
Головуючий у 1 інстанції Цалин Б.М.
Суддя-доповідач Василишин Л.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.

суддів: Ясеновенко Л.В., Бойчука І.В.

секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ПАТ «Ві Ес Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за апеляційною скаргою ПАТ «Ві Ес Банк» на рішення Косівського районного суду від 07 червня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року ПАТ «Ві Ес Банк» звернувся до суду із вказаним позовом.

Свої вимоги мотивував тим, що 28.08.2008 року між ПАТ «Ві Ес Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 71/73 з додатками, згідно якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 28 000 доларів США з кінцевим терміном повернення кредитних коштів до 27.08.2013 року та відсотковою ставкою 13,5 % річних.

З метою забезпечення кредитних зобов'язань 04.09.2008 року між ПАТ «Ві Ес Банк» та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_3 передав банку в іпотеку нерухоме майно, а саме - житловий будинок загальною площею 134,5 м.кв. з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1-а, який належить ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності від 2006 року. Крім того, об'єктом іпотеки є земельна ділянка, що знаходиться за тією ж адресою з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 2500 кв.м.

Позичальник належним чином не виконував умови кредитного договору, внаслідок чого станом на 24.11.2015 року розмір заборгованості становить 18028,42 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 433 829,03 грн.

У липні 2015 року відповідачам надсилалося повідомлення - вимога про звільнення предмета іпотеки, однак, вимога залишилась без задоволення.

Посилаючись на положення Закону України «Про іпотеку» та умови іпотечного договору, позивач просив суд:

- звернути стягнення на вищевказаний предмет іпотеки - житловий будинок та земельну ділянку, шляхом визначеним ст.38 Закону України «Про іпотеку», п.п.6.5, 6.6 іпотечного договору, а саме: шляхом продажу майна банком від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі-продажу за ціною, визначеною уповноваженим експертом-оцінювачем на день проведення продажу, для чого надати ПАТ «Ві Ес Банк» всі повноваження продавця;

- закріпити за ПАТ «Ві Ес Банк» права управителя щодо: вільного доступу представників управителя та інших осіб, визначених управителем, до майна, що передано в управління; укладення договорів оренди майна, переданого в управління, з третіми особами; розпорядження коштами та ін.;

- виселити з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1-а ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Рішенням Косівського районного суду від 07 червня 2016 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «Ві Ес Банк» відмовлено.

ПАТ «Ві Ес Банк» на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом фактичних обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення вимог процесуального права.

Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII).

Так , статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання боржником основного зобов'язання.

Апелянт вважає, що введення в дію Закону № 1304-VII, яким передбачено мораторій на примусове звернення стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення. Такий висновок узгоджується з поняттям «мораторій», що у цивільному законодавстві означає відстрочення, а також відповідає правовим висновкам Верховного Суду України. Відтак чинність Закону № 1304-VII не може бути підставою для відмови у захисті порушеного права позивача.

Крім того, апелянт вважає помилковим посилання суду першої інстанції на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12.03.2015 року, яким відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Ві Ес Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказане рішення суду ухвалено щодо інших позовних вимог. Зокрема судом не досліджувалось додаткова угода № 6 до кредитного договору № 71/73, а тому таке рішення суду не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у даному спорі.

ПАТ «Ві Ес Банк» просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги банку задоволити у повному обсязі.

У судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта вимоги скарги підтримав в повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання не з»явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст.526,530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Матеріалами справи встановлено, що 28.08.2008 року між ПАТ «Ві Ес Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 71/73, за умовами якого останній отримав грошові кошти в сумі 28 000 доларів США з відсотковою ставкою 13,5% річних та з терміном повернення до 27.08.2014 року (а.с.8-10). Додатком №1 до кредитного договору сторони погодили графік погашення кредиту (а.с.11).

Додатковою угодою №4 від 27.08.2010 року сторони змінили порядок та строк погашення кредиту. Зокрема відповідно до п.1.3 додаткової угоди , починаючи з 01.08.2010 року позичальник зобов'язується здійснювати повернення кредиту щомісячно частинами в сумі не менше 139 доларів США, а останній платіж сплачується в розмірі залишку заборгованості по кредиту в термін не пізніше 27.08.2023 року (а.с.12).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «Ві Ес Банк» та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір від 04.09.2008 року, за умовами якого ОСОБА_3 передав банку у іпотеку житловий будинок, загальною площею 134,5 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 2500 кв.м., що знаходиться у АДРЕСА_1

27.08.2010 року між сторонами було укладено договір про внесення змін та доповнень до іпотечного договору, у зв'язку із укладенням додаткової угоди №4 від 27.08.2010 року до кредитного договору №71/73 від 28.08.2008 року (а.с.18).

Рішенням Косівського районного суду від 07.09.2015 року , за позовом ПАТ «Ві Ес Банк» з відповідача ОСОБА_3 вирішено стягнути заборгованість за кредитним договором № 71/73 від 28.08.2008 року станом на 06.08.2015 року.

На час розгляду даної справи за повідомленням представника позивача кошти не стягнуто.

У зв'язку з порушенням позичальником кредитних зобов'язань, 17.03.2015 року ПАТ «Ві Ес Банк» направлено на адресу ОСОБА_3 повідомлення-вимогу достроково повністю повернути кредит у строк протягом 30 календарних днів з дати одержання повідомлення. Крім того, боржника попереджено, що у випадку непогашення у встановлений період заборгованості за кредитом у повному обсязі, банк буде ініціювати звернення стягнення на майно, що було передано у заставу за договором іпотеки (а.с.27).

08.07.2015 року на адресу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в порядку ст.40 Закону України «Про іпотеку» банком направлено вимогу про звільнення протягом 30 днів з моменту отримання вимоги іпотечного житлового приміщення (а.с.23-24).

За даними розрахунку станом на 24.11.2015 року розмір загальної заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором №71/73 від 28.08.2008 року становить 18 028,42 доларів США, що за курсом НБУ становить 433 829 грн.03 коп., з яких: 14 481,22 доларів США - прострочена заборгованість по тілу кредиту; 1523,04 доларів США - відсотки за користування кредитними коштами; 2024,16 доларів США - пеня (а.с.5).

Невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, а також вимоги щодо звільнення житлового приміщення, переданого у іпотеку, стало підставою для звернення банку із позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зіслався на те, що в даному випадку на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки кредитні кошти видані ОСОБА_3 у іноземній валюті для споживчих потреб, а загальна площа житлового будинку не перевищує 250 кв.м.

Крім того, суд першої інстанції вказав на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12.03.2015 року у справі за позовом ПАТ «Ві Ес Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, у задоволенні якого судом відмовлено (справа №347/2343/14-ц).

Відповідно до ч.1 ст.303, ч.ч.2,3 ст.213 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає з огляду на наступне.

Стаття 1 Закону України «Про іпотеку» визначає іпотеку як вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Якщо предметом іпотеки є два або більше об'єкти нерухомого майна, стягнення звертається в обсязі, необхідному для повного задоволення вимог іпотекодержателя.

Аналогічне положення закону міститься у ст.590 ЦК України, у частинах 1,2 якої вказано, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки. Так, якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Відповідно до п.1.2 іпотечного договору від 04.09.2008 року іпотекодавець (ОСОБА_3.) для забезпечення виконання в повному обсязі своїх зобов'язань перед іпотекодержателем (ПАТ «Ві Ес Банк») за договором основного зобов'язання щодо сплати процентів, неустойки (штрафу,пені), вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору основного зобов'язання, передав в іпотеку банку наступне майно: житловий будинок, загальною площею 134,5 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами та земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 2500 кв.м., що знаходиться у АДРЕСА_1.

Пункт 1.6 іпотечного договору свідчить про те, що сторони дійшли згоди, що іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги в обсязі, передбаченому цим договором та визначеному на момент звернення стягнення, за рахунок всієї суми, що буде виручена від розпорядження предметом іпотеки, реалізації предмету іпотеки в передбаченому цим договором порядку.

Згідно п.6.1 договору іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки зокрема у разі несвоєчасної або неналежної сплати процентів після настання строку їх сплати, у відповідності до умов договору основного зобов'язання; недотримання графіку часткового погашення кредиту згідно умов договору основного зобов'язання, якщо такий графік передбачений договором основного зобов'язання.

Пунктом 6.3 договору передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов цього договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначає стислий зміст порушених іпотекодавцем зобов'язань, вимогу про виконання порушеного зобов'язання у тридцяти денний строк або більш тривалий строк, встановлений іпотекодержателем, та попередження про звернещня стягнещня на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом цього строку письмова вимога залишиться без виконання, іпотеко держатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору та чинного законодавства України.

Реалізація предмета іпотеки може здійснюватись зокрема шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі згідно договору купівлі-продажу на підставі рішення суду (а.с.14-17).

Відповідно до ст.6 Закону України «Про іпотеку», якщо будівля (споруда), що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована.

Якщо в іпотеку передається земельна ділянка, на якій розташовані будівлі (споруди), які належать іпотекодавцю на праві власності, така земельна ділянка підлягає передачі в іпотеку разом з будівлями (спорудами), на якій вони розташовані.

Вищенаведені положення законодавства, зміст іпотечного договору, а також встановлений та не спростований стороною факт порушення умов кредитного договору, вказують на те, що іпотекодержатель ПАТ «Ві Ес Банк» набув права звернення стягнення на предмет іпотеки з метою захисту своїх інтересів та задоволення вимог за основним договором.

Водночас 07.06.2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304 - VІІ від 03.06.2014 року.

Відповідно до ч.1 вищевказаного Закону визначено, що протягом його дії: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/ майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

З цього приводу Верховний Суд України висловив правову позицію у постанові №6-1356цс15 від 02.03.2016 року, згідно якої - поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом № 1304-VII мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Крім того, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки Закон № 1304-VII не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то він не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

Як встановлено матеріалами справи, боржник ОСОБА_3 отримав споживчий кредит в іноземній валюті - доларах США, який було забезпечено договором іпотеки, за яким в іпотеку передано житловий будинок, загальною площею 134,5 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 2500 кв.м., що знаходиться у АДРЕСА_1.

Згідно довідки Уторопської сільської ради від 10.10.2016 року,витребуваної апеляційним судом, ОСОБА_3 зареєстрований та проживає за адресою у АДРЕСА_1, іншого житла у наявності не має (том-2, а.с.12).

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що на спірні іпотечні правовідносини поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Однак, застосування даного Закону не є підставою для відмови у захисті прав кредитора, а є лише законодавчо визначеним механізмом для відтермінування процедури звернення стягнення на предмет іпотеки до часу внесення законодавцем змін до законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Відтак, висновок суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову в цій частині не грунтується на вимогах Закону.

Висновок суду першої інстанції щодо рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12.03.2015 року (том-1,а.с.95-97) не можна вважати обгрунтованим, оскільки з огляду на зміст позовних вимог та суб»єктний склад, таке в спірному випадку, не є підставою для відмови в позові за ч. 3 ст.61 ЦПК.

Відповідно до вимог частини 1 статті 39 Закону «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються:

- загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки;

- опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя;

- заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні;

- спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону;

- пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки;

- початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Звертаючись до суду із позовом, ПАТ «Ві Ес Банк» просив суд звернути стягнення на вищевказаний предмет іпотеки шляхом, визначеним ст.38 Закону України «Про іпотеку», п.п.6.5, 6.6 іпотечного договору, а саме: шляхом продажу майна банком від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі-продажу за ціною, визначеною уповноваженим експертом-оцінювачем на день проведення продажу, для чого надати ПАТ «Ві Ес Банк» всі повноваження продавця.

Враховуючи підставність позову в цій частині, положення ст.39 Закону «Про іпотеку», а також принцип диспозитивності, колегія суддів приходить до висновку про задоволення даної позовної вимоги у спосіб, визначений позивачем, із вказівкою, що рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Щодо позовної вимоги ПАТ «Ві Ес Банк» про виселення відповідачів слід вказати наступне.

Частиною 2 ст.39 Закону «Про іпотеку» встановлено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Згідно правової позиції Верховного Суду України № 6-1449цс15 від 03.02.2016 року, частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.03.2006 року, ОСОБА_3 належить на праві приватної власності будинок загальною площею 134,5 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.19).

Державним актом на право приватної власності на землю від 23.08.1995 року підтверджується право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку загальною площею 0,85 га, з яких 0,25 га - для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.20).

Таким чином, предмет іпотеки належав іпотекодавцю до укладення кредитного та іпотечного договорів, а отже придбаний не за кредитні кошти, тому відсутні правові підстави для виселення відповідачів без надання їм іншого постійного жилого приміщення.

Як вбачається з позовної заяви, кредитором також було заявлено вимогу про закріплення за ПАТ «Ві Ес Банк» прав управителя.

Статтею 34 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду.

Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду.

Однак, в спірному випадку, предмет іпотеки не є об'єктом, який використовується для господарської діяльності. Позивачем не надано достатніх та беззаперечних доказів для підтвердження необхідності передачі предмету іпотеки в управління банку, у зв'язку із загрозою свідомого пошкодження, знищення або зменшення вартості самого предмету іпотеки. Тому дана позовна вимога також не підлягає до задоволення.

Постановлене з порушенням норм матеріального права рішення, що призвело до неправильного вирішення справи, не може залишатися в силі і підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313-316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ «Ві Ес Банк» задоволити частково.

Рішення Косівського районного суду від 07 червня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позовну заяву ПАТ «Ві Ес Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задоволити частково.

Звернути стягнення на житловий будинок , загальною площею 134,5 м.кв. житловою площею 79,8 м.кв. з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 28.03.2006 року та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд , площею 2500 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право власності на землю серії НОМЕР_1 виданого Уторопською сільською радою 23.08.1995 року шляхом продажу майна ПАТ «Ві Ес Банк» (79000.м.Львів, вул.Грабовського,11 код 19358632) з укладанням від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі-продажу, встановивши початкову ціну предмету іпотеки у розмірі 173424грн. (сто сімдесят три тисячі чотириста двадцять чотири гривні 00 копійок) зі здійсненням процедури продажу в порядку, визначеному ст.38 ЗУ «Про іпотеку», а кошти одержані від реалізації скерувати для задоволення вимог кредитора - ПАТ «Ві Ес Банк» за кредитним договором № 71/73 від 28.08.2008 року в розмірі 18028 доларів (вісімнадцять тисяч двадцять вісім дол.США 42 центи) що дорівнює 433829,42 грн. (чотириста тридцять три тисячі вісімсот двадцять дев»ять гривень 03 копійок) по курсу НБУ станом на 24.11.2015року - 24,06грн.

Рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

В решті вимог позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Ясеновенко Л.В.

Бойчук І.В.