УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2016 р. м. Київ

Суддя Дніпровського районного суду м. Києва Ластовка Н.Д., вивчивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

До Дніпровського районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про стягнення боргу.

Представництво в цивільному процесі - це процесуальна діяльність особи (представника) у межах наданих їй повноважень, спрямована на захист суб'єктивних прав, свобод та інтересів іншої особи, яка бере участь у справі, від імені та в інтересах останньої.

Згідно положення ч. 1 ст. 40 Цивільного процесуального кодексу України, представником у суді може бути адвокат або інша особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність і належно посвідчені повноваження на здійснення представництва в суді, за винятком осіб, визначених у статті 41 цього Кодексу.

Відповідно до положення статті 42 Цивільного процесуального кодексу України повноваження адвоката як представника можуть також посвідчуватись ордером, який виданий відповідним адвокатським об'єднанням, або договором. До ордера обов'язково додається витяг із договору, у якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. Витяг засвідчується підписом сторін договору.

Згідно положень ч. 1, 2 ст. 245 Цивільного кодексу України, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність, що видається у порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, встановлених частиною четвертою цієї статті.

Довіреність фізичної особи на ведення справи в суді посвідчується нотаріусом або посадовою особою, якій відповідно до закону надано право посвідчувати довіреності.

Порядок застосування на території однієї держави довіреностей, виданих і посвідчених установою або уповноваженою особою іншої держави, визначається Конвенцією, яка скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів від 5 жовтня 1961 р. (т. з. Гаагською Конвенцією) [11]. Учасницею Конвенції, серед інших, є Чеська Республіка. Україна ратифікувала зазначену Конвенцію Законом, що прийнятий 10 січня 2002 р. Конвенція набула чинності для України 22 листопада 2003 р.

Гаагська Конвенція передбачає звільнення офіційних документів, у тому числі довіреностей від легалізації. Однак передбачається проставлення на документах так званого апостиля, який підтверджує справжність підпису, статус, в якому виступала особа, яка підписала документ, і справжність печатки або штампа, якими скріплений документ. Держави - учасниці Гаагської конвенції повинні призначити органи, що уповноважені проставляти апостиль.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про міжнародне приватне право», документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Стаття 100 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що документи, які складено за кордоном з участю іноземних властей або які від них виходять, приймаються нотаріусами за умови їх легалізації органами Міністерства закордонних справ України. Без легалізації такі документи приймаються нотаріусами у тих випадках, коли це передбачено законодавством України, міжнародними договорами, в яких бере участь Україна.

Тобто, для вчинення будь-яких нотаріальних дій, у тому числі, і для засвідчення вірності перекладу та вірності копій, документи, які складено за кордоном за участю іноземних органів влади або які від них виходять, повинні прийматися нотаріусами за умови легалізації або проставляння апостилю, якщо інше не передбачено міжнародними договорами.

Документи, що видані та мають юридичну силу на території України, також можуть використовуватись на території іншої держави тільки після їх відповідного засвідчення, якщо інше не передбачено міжнародними договорами.

Існує два способи такого засвідчення: консульська легалізація та проставлення апостиля.

Консульська легалізація офіційного документу означає перевірку його відповідності чинному законодавству України або держави перебування, встановлення та посвідчення дійсності документа або справжності підпису, повноважень посадової особи, яка підписала документ або засвідчила попередній підпис, а також дійсності відбитку штампу, печатки, якими скріплено документ.

Консульська легалізація вимагає обов'язкового посвідчення документів компетентними органами України з подальшим засвідченням в консульській установі тієї держави, де має бути представлений цей документ. Слід зазначити, що документ, який пройшов всі етапи засвідчення, є офіційним лише для тієї країни, консульська служба якої його легалізувала.

Довіреності, видані за кордоном, мають юридичну силу в Україні за умови їх легалізації органами Міністерства закордонних справ України. Легалізація звичайно здійснюється консулами в межах консульського округу, на території якого знаходиться орган іноземної держави, який посвідчив довіреність або інший документ. Легалізація документів для надання їм юридичної сили в Україні може здійснюватись також посольством відповідної держави з подальшим посвідченням документа в Міністерстві закордонних справ України.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 121 Цивільного процесуального кодексу України, заява повертається, серед іншого, у випадках, коли заяву від імені заявника подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Як убачається із змісту позовної заяви, останню підписано від імені позивача його представником ОСОБА_4.

Разом з тим, до матеріалів позовної заяви, представником позивача ОСОБА_4 долучено копію Довіреності від 15.01.2016 року, складену в м. Прага, Чеської Республіки, посвідчену третім секретарем з консульських питань Посольства України в Чеській Республіці Разумовою Л.М., що не завірена належним чином, якою ОСОБА_1, що постійно проживає в Чеській Республіці, уповноважено ОСОБА_4 представляти його інтереси в судових органах України будь-якої ланки, з усіма необхідними для того повноваженнями, які надані законом позивачу, відповідачу, третій особі та потерпілому, заявнику з правом подавати та підписувати від його імені всі документи. Однак дана ксерокопія довіреності не може бути документом на підтвердження прав та повноважень представника ОСОБА_6 в межах зазначеного позову, оскільки така ксерокопія довіреності не завірена у встановленому законом порядку та представником не долучено до матеріалів позовної заяви інших документів/довіреності, оформленої з дотриманням всіх вимог діючого міжнародного та внутрішньодержавного законодавства України щодо легалізації такого документу для надання йому юридичної сили в Україні з подальшим посвідченням документа в Міністерстві закордонних справ України.

Таким чином, ураховуючи відсутність в матеріалах поданої позовної заяви доказів (належним чином завіреної копії посвідченої, легалізованої довіреності) на підтвердження наявності у представника ОСОБА_4 повноважень щодо підпису позовної заяви задля звернення із позовною заявою про захист прав та законних інтересів позивача ОСОБА_1, - наявні підстави для повернення даної позовної заяви позивачу, оскільки позов від імені позивача підписано особою, якою не надано належних доказів на наявність повноважень щодо підпису позовної заяви від імені позивача та звернення з такою позовною заявою до суду.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 121 Цивільного процесуального кодексу України, позовна заява повертається, серед іншого, у випадках, коли заяву від імені позивача подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про звернення до суду з даною позовною заявою від імені позивача особи, яка не має повноважень на підпис позовної заяви, що є підставою для повернення поданої позовної заяви позивачу.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 40 - 42, 121, 209, 210, 293 Цивільного процесуального кодексу України,

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про стягнення боргу - повернути позивачу.

Повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п'яти днів з дня її проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення ухвали суду, можуть подати апеляційну скаргу протягом п'яти днів з дня отримання копії цієї ухвали.

С у д д я: