Дата документу 16.05.2016
Справа № 334/7331/15-ц
Провадження № 2/334/279/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2016 року Ленінський районний суд м.Запоріжжя в складі головуючого - судді Нікітенко Н.П., при секретарі Вітлугіній Г.С.., розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району м.Запоріжжя про виселення та зняття з реєстрації

в с т а н о в и в :

Позивач в особі Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до відповідачів про виселення з житлового будинку, розташованого за адресою: м.Запоріжжя, вул.. Котляревського, будинок 112 без надання іншого житла, в якому зазначив , що 08 серпня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством ВТБ БАНК (правонаступником прав та обов'язків якого є ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ВТБ БАНК») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № Р511/04-188, відповідно до якого останньому було надано кредит в сумі 612 000,00 дол. США, зі сплатою 16% річних, з кінцевим терміном погашення 07.08.2028 року, цільове використання - для придбання житлового будинку, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Котляревського, №112.

В якості забезпечення своєчасного виконання зобов'язань за кредитним договором в іпотеку банку було передане нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 345,2 кв.м. житловою площею 171,3 кв.м., розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Котляревського,112, що підтверджується Іпотечним договором №І-118/Ф/4, посвідченим 08.08.2008 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим №3186.

В зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язань за кредитним договором, ПАТ «ВТБ БАНК» в листопаді 2013 року звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15.04.2014 року (справа №334/10764/13-ц) позовні вимоги ПАТ «ВТБ БАНК» задоволені в повному обсязі, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок, загальною площею 345,2 кв.м., житловою площею 171,3 кв.м., розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Котляревського №112, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

На адресу відповідача 15.05.2015 року вих. №4288/1-2.44 була надіслана вимога про виселення всіх мешканців, які мешкають в буинку, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Котляревського №112.

Дана вимога Банку відповідачем у зазначений строк не виконана, у зв'язку з чим Банк змушений звернутися до суду із позовною заявою про виселення мешканців з предмету іпотеки у примусовому порядку.

У судовому засіданні представник позивача, діючий за дорученням, копія якого є в матеріалах справи, наполягаючи на фактах, викладених у позовній заяві та з посиланням на норми Закону, просив суд задовольнити вимоги банку у повному обсязі.

Представник відповідачів у попередніх судових засіданнях проти позову заперечував та просив суд відмовити позивачу у позові, оскільки його вимоги суперечать нормам закону, є безпідставними та необґрунтованими. Так, представник відповідача доводив суду, що цільове використання залогового майна (житлового будинку) - це єдине місце проживання багатодітної сім'ї, альтернативне місце проживання відсутнє.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте , відчужене без згоди власника, нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави, згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки, згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно.

З огляду на те, що будинок № 112 по вул. Котляревського в м. Запоріжжі, придбаний за споживчим кредитом, наданим кредитною установою - резиденту України в іноземній валюті, та таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника і у позичальника у власності не знаходиться іншого нерухомого житлового майна, представник відповідачів вважав, що на такий житловий будинок не може бути примусово звернуто стягнення, як на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та, тим більше, виселено з такого житла, до закінчення дії вказаного Закону.

Також, згідно Закону України «Про охорону дитинства», норми якого кореспондуються з нормами Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна (стаття 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей»).

Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Правочини, які не можуть вчиняти батьки без дозволу органів опіки та піклування відповідно до ст. 177 Сімейного кодексу України є відмова від майнових прав дитини, до яких відноситься, зокрема, і право користування жилим приміщенням, оскільки відповідно до ч. 2,3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Крім того, представник додавав, що відповідач ОСОБА_1, як позичальник (боржник) за кредитним договором має намір розірвати договірні відносини з Банком, які є кабальними та такими, що суттєво зміненні. Також, ОСОБА_1 подано відповідну заяву про скасування заочного рішення у справі № 334/10764/13-ц; 2/334/490/2013 за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки

З цих підстав, представник відповідачів вважає, що ухвалювати рішення по даній справі є передчасно.

Представник третьої особи служби в справах дітей - в судовому засіданні просив постановити рішення, яке б відповідало інтересам неповнолітніх дітей, у яких немає іншого житла.

Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено , що

08 серпня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством ВТБ БАНК (правонаступником прав та обов'язків якого є ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ВТБ БАНК») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № Р511/04-188, відповідно до якого останньому було надано кредит в сумі 612 000,00 дол. США, зі сплатою 16% річних, з кінцевим терміном погашення 07.08.2028 року, цільове використання - для придбання житлового будинку, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Котляревського №112.

В якості забезпечення своєчасного виконання зобов'язань за кредитним договором в іпотеку банку було передане нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 345,2 кв.м. та житловою площею 171,3 кв.м., розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Котляревського №112, що підтверджується Іпотечним договором №І-118/Ф/4 посвідченого 08.08.2008 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим №3186.

В зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язань за кредитним договором, ПАТ «ВТБ БАНК» в листопаді 2013 року звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15.04.2014 року (справа №334/10764/13-ц) позовні вимоги ПАТ «ВТБ БАНК» задоволені в повному обсязі, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок, загальною площею 345,2 кв.м., житловою площею 171,3 кв.м., розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Котляревського №112, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

На адресу відповідача 15.05.2015 року вих. №4288/1-2.44 була надіслана вимога про виселення всіх мешканців, які мешкають в предметі іпотеки, розташованому за адресою: м. Запоріжжя, вул. Котляревського №112, але дана вимога Банку відповідачем у зазначений строк не виконана.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 7 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки Іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання.

Відповідно до ч. 1,3 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 ЗУ «Про іпотеку».

У судовому засіданні було доведено, що у зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язань за кредитним договором, ПАТ «ВТБ БАНК» в листопаді 2013 року звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15.04.2014 року (справа №334/10764/13-ц) позовні вимоги ПАТ «ВТБ БАНК» задоволені в повному обсязі, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок загальною площею 345,2 кв.м. ,житловою площею 171,3 кв.м. розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Котляревського №112, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Відомостей щодо скасування або оскарження даного рішення суду не надано.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» визначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК України після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя (кредитора) або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Такий правовий висновок викладений і у Постанові ВСУ від 18 березня 2015 р. у справі № 6-39цс15, предметом якої був спір про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української PCP громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилтлове приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Тобто особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Відповідно до умов кредитного договору, кредит надавався на придбання житлового будинку №112 по вул..Котляревського в м.Запоріжжя, який був переданий в іпотеку Банку. Тобто виселенню з предмету іпотеки підлягають усі особи, які у ньому проживають, без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до п. 44 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судам законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотеко держателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрації неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

Судом встановлено, що неповнолітні діти були зареєстровані у будинку за адресою: м.Запоріжжя, вул..Котляревського, 112 після укладення договору іпотеки, що підтверджується довідкою від 03.04.2015 року (а.с. 12).

Під час розгляду справи по суті представником позивача булв наданий витяг з реєстру права власності на нерухоме майно, відповідно до якого ОСОБА_1 є власником ? частини квартири 1,2 будинку №84 «а» по вул.. Сорок років Радянької України загальною площею 122,9 кв.м та житловою 87,5 кв.м.,

Вище приведене у сукупності свідчить про наявність правових підстав для задоволення позову та виселення відповідача разом з неповнолітніми дітьми із квартири без надання іншого житла.

Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема про виселення.

Відповідно до п. 20 пункту 4 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 р. № 405/2011, до повноважень Державної міграційної служби відноситься здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб, ведення відповідних реєстраційних обліків.

Виходячи з наведеного суд приходить до висновку, що відповідач не виконав вимог закону та не дотримався умов договору, тому суд вважає, що позов слід задовольнити.

При цьому суд приходить до висновку, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року не є підставою для відмови у задоволенні вимог позивача, однак є підставою для відстрочення виконання даного рішення на час дії вказаного закону.

Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 57-60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 39-40 Закону України "Про іпотеку", ст.109 Житлового кодексу України, п. 44 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судам законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суд, -

В и р і ш и в :

Позовну заяву Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району м.Запоріжжя про виселення та зняття з реєстрації - задовольнити.

Виселити ОСОБА_1 (05.08.1971 р.н.), ОСОБА_2 (07.10.1973 р.н.), ОСОБА_3 (07.09.1996 р.н.), ОСОБА_4 (30.03.2001 р.н.), ОСОБА_5 (13.11.2008 р.н.), з житлового будинку розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Котляревського №112, без надання іншого житлового приміщення, знявши їх з реєстрації за зазначеною адресою.

Стягнути з ОСОБА_1 (05.08.1971 р.н.), ОСОБА_2 (07.10.1973 р.н.), які діють в інтересах ОСОБА_3 (07.09.1996 р.н.), ОСОБА_4 (30.03.2001 р.н.), ОСОБА_5 (13.11.2008 р.н.), на користь ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ВТБ БАНК» (місцезнаходження: 01004, місто Київ, бульвар Тараса Шевченка/вулиця Пушкінська, будинок 8/26, , п/р 5031 в ПАТ «ВТБ БАНК», м. Київ, МФО 321767) - 243,60 гривень судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Ленінський районний суд м. Запоріжжя шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: Нікітенко Н. П.