Справа № 463/6488/15 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/783/3814/16 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Кабаля І.І., Монастирецького Д.І.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю апелянта - ОСОБА_2, відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 08 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів,-

в с т а н о в и л а :

В грудні 2015 року позивач звернулась в суд із позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, за останні три роки в розмірі 13688,70 грн., та в подальшому стягувати аліменти в розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду - 30.12.2015 року і до досягнення дитиною повноліття. В судовому засідання позивач уточнила позовні вимоги та просить стягнути із відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, в твердій грошовій сумі в розмірі 500,00 грн. щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду - 30.12.2015 року і до досягнення дитиною повноліття.

Свої вимоги мотивувала тим, що у зареєстрованому шлюбі із відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_4. Відповідач протягом тривалого часу проживає окремо, а дитина проживає разом з нею. Протягом цього часу відповідач не цікавився життям дитини, не брав участі у його вихованні, час від часу надавав незначні кошти на утримання дитини, проте надалі ухиляється від сплати аліментів. У зв'язку із скрутним матеріальним становищем вона не має можливості забезпечити самостійно та в повному обсязі витрати необхідні для нормального розвитку дитини. Їй невідомо, чи відповідач офіційно працевлаштований, які отримує доходи, однак є працездатною та фізично здоровою особою, яка здатна заробляти гроші, а тому просить постановити рішення про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина у твердій грошовій сумі та стягнути із відповідача аліменти за минулий час (останні три роки) в сумі 13688 грн. 70 коп.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 08 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів задоволено частково.

Вирішено:

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, в твердій грошовій сумі в розмірі 500,00 грн. (п'ятсот гривень 00 копійок) щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду - 30.12.2015 року і до досягнення дитиною повноліття.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Допущено негайне виконання рішення суду у частині стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, в твердій грошовій сумі в розмірі 500,00 грн. щомісячно.

Не погоджуючись із даним рішенням, позивач оскаржила таке в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з»ясування всіх обставин справи та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд, розглядаючи справу, не маючи будь - яких доказів на це, покликаючись лише на заперечення відповідача, дійшов до безпідставного висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача аліментів за останні три роки в розмірі 13688, 70 грн. є необґрунтованою, оскільки, судом не взято до уваги приписи ст.60 ЦПК України.

Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що відповідач надав суду квитанції про періодичне перерахування ним коштів за 2010 рік в розмірі 1200 грн., 2011 рік в розмірі 3200 грн., за 2012 рік в розмірі 5000 грн., однак, позивачем заявлено вимогу про стягнення аліментів за минулий час, починаючи з 2013 року. Крім того, судом не враховано ту обставину, що позивач звернулася з позовом в суд про стягнення аліментів через три роки після того, як відповідач припинив періодично сплачувати аліменти. Вважає, що своїм рішенням суд позбавив її права на стягнення аліментів на утримання дитини за минулий час в розмірі, що встановлений ч.2 ст.182 СК України ( в редакції від 10 січня 2002 року № 2947 - 3).

Просить рішення Личаківського районного суду м.Львова від 08 квітня 2016 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення із відповідача аліментів на утримання сина ОСОБА_4 за минулий час (останні три роки) в розмірі 13 688,70 грн. та ухвалити нове рішення, яким цю позовну вимогу задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

В частині стягнення аліментів на утримання дитини в твердій грошовій сумі щомісячно рішення суду першої інстанції не оскаржується і тому судом апеляційної інстанції не перевіряться.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався частково.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналу.

Положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.91 р. № 789-ХІІ, ч.7 ст. 8 СК України, передбачають, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Законодавство України встановлює пріоритет інтересів дітей при вирішенні сімейних спорів (ч. 8 ст.7 СК України), а також зобов»язує дотримуватись засад рівності їх прав щодо батьків (ст.142 СК України) та справедливості у врегулюванні сімейних відносин (ч.9 ст.7 СК України).

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття.

Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч.3 ст.51 Конституції України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який уклали у міському відділі реєстрації актів громадянського стану Львівського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис № 150.

В сторін у шлюбі народився син - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, що стверджується свідоцтвом про народження дитини (а.с.7), батьками якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_2. (дошлюбне прізвище та прізвище після розірвання шлюбу - ОСОБА_2), та на даний час син проживає із матір'ю ОСОБА_2, перебуває на її утриманні та матеріальному забезпеченні.

У відповідності до вимог ст.180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Законом передбачена рівність такого обов'язку.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов'язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду від 15.05.2006 р. №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що відсутність домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину є підставою для звернення до суду з відповідним позовом того із них, з ким вона проживає.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Ухвалюючи рішення про відмову у стягненні аліментів на утримання неповнолітнього сина за минулий період, суд першої інстанції вірно врахував положення ч. 2 ст. 191 СК України, відповідно до яких аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач надасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів із відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати, тому посилання тільки на покази позвача без врахування вимог закону не можна вважати достатнім, належним, безспірним доказом.

Викладене свідчить про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України, оскільки, відмовляючи у позові в цій частині, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні стягнення аліментів за минулий період, так як позивач не надала належних доказів того, що вона вживала заходів для одержання аліментів із відповідача, тому рішення суду першої інстанції слід залишити в силі з підстав, передбачених ст. 309 ЦПК України.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції викладених в резолютивній частині рішення, а саме в абзаці п»ятому резолютивної частини рішення, в якій суд вирішив: допустити негайне виконання рішення суду у частині стягнення із відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, в твердій грошовій сумі в розмірі 500,00 грн. щомісячно.

Пленум Верховного Суд України у п. 13 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 вказав, що резолютивна частина рішення повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215 - 217 ЦПК України.

За приписами ч.1 п.1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

А відтак, приписи даної статті не передбачають допущення негайного виконання рішення суду у справах про стягнення аліментів щомісячно.

Стаття 309 ЦПК України передбачає, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставини, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі допустив порушення норм процесуального права, і тому рішення суду в цій частині необхідно змінити, а саме, виключити з абзацу п»ятого резолютивної частини рішення слово «щомісячно». В решті рішення Личаківського районного суду м. Львова від 08 квітня 2016 року слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, ч. 1 п. 1, 3 ст. 307, 308, ч. 1 п. 4 ст. 309, ст. 313, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 08 квітня 2016 року змінити.

Виключити з абзацу п»ятого резолютивної частини рішення слово «щомісячно».

В решті рішення Личаківського районного суду м. Львова від 08 квітня 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Кабаль І.І.

Монастирецький Д.І.