Справа № 359/1583/16-ц Головуючий у І інстанції Муранова-Лесів І. В.
Провадження № 22-ц/780/3549/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 53 24.06.2016
УХВАЛА

Іменем України

24 червня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді: Гуля В.В.,

суддів: Воробйової Н.С., Приходька К.П.,

при секретарі: Тимошевській С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» про поновлення на попередній роботі, стягнення різниці в заробітку та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

17.02.2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до відповідача, в якому просила: скасувати наказ від 21.12.2015 року №11-07/1-1309.1/п про переведення її на посаду менеджера з обслуговування вантажів відділу виробницта вантажного терміналу комплексу наземного обслуговування; поновити їй строк на оскарження наказу від 28.08.2015 року №01-07-228 «Про внесення змін до організаційної структури та штатного розпису підприємства»; визнати недійсним (скасувати) його положення, які стосуються скорочення, та визнання внесені ним зміни змінами істотних умов праці щодо найменування посад та найменування підрозділу підприємства на підставі положень ст.ст. 32,40 КЗпП України; поновити її на попередній роботі в Державному підприємстві «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» з 22.12.2015 на посаді, яка після змін істотних умов праці має найменування «начальник відділу контролю якості»; стягнути різницю в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи та стягнути моральну шкоду у розмірі 10500 гривень.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що з 1997 року вона працює в аеропорту «Бориспіль», який на теперішній час іменується «Державне підприємство «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», в тому числі з 2009 року почала працювати на посаді начальника служби якості.

28 серпня 2015 відповідач видав наказ № 01-07-228 «Про внесення змін до організаційної структури та штатного розпису підприємства», відповідно до якого з 01 грудня 2015 виключено з організаційної структури та скорочено в штатному розписі підприємства підрозділ служба якості, а з 01 вересня 2015 до штатного розпису підприємства включено підрозділ відділ контролю якості. Посада начальника служби якості скорочена разом зі службою, а в штатному розписі відділу контролю якості включено посаду начальника відділу.

На підставі оскаржуваного наказу від 28 серпня 2015 року позивача 16 вересня 2015 року попереджено про заплановане вивільнення з 01 грудня 2015 року відповідно до ст. 49-2 КЗпП України, а згодом 02 жовтня 2015 року позивач була ознайомлена з новим попередженням про заплановане вивільнення, але вже з 22 грудня 2015 року.

Позивач зазначає, що на підставі п. 3 оскаржуваного наказу для проведення конкурсу на заміщення вакантних посад у новоствореному структурному підрозділі було створено конкурсно-кваліфікаційну комісію, результати роботи якої повинні бути оформлені відповідним протоколом. На засідання комісії позивача запрошено не було, дізнавшись про час і місце її засідання, позивач з власної ініціативи, з'явилась на це засідання під час його проведення та заявила членам комісії про те, що маю пріоритетне право на посаду начальника відділу контролю якості в новому штатному розписі. Крім позивача комісія заслухала ще одного кандидата на посаду начальника відділу контролю якості, де переважна більшість членів комісії віддали перевагу позивачу, але за рішенням голови комісії було призначено повторне засідання комісії, яке відбулось за три дні. Позивач стверджує, що в цей період на членів комісії здійснювався адміністративний тиск, метою якого було змушення не голосувати за її кандидатуру. Та за результатами повторного засідання комісії позивачу було відмовлено у призначенні на посаду начальника відділу контролю якості, а на цю посаду прийняли працівника, який до цього був у підпорядкуванні позивача, про що було складено відповідний протокол. Позивач зазначає, що їй пропонувались вакантні посади, але вона сподівалась, що буде переведена на посаду начальника відділу контролю якості відповідно до нового штатного розпису. В звязку з тим, що двомісячний термін про заплановане вивільнення добігав кінця, вона була вимушена надати згоду на переведення на одну з вакантних посад, щоб не залишитись без роботи та коштів на життя.

Позивач вказує, що відповідно до наказу від 21 грудня 2015 року за № 11-07/1-1 309.1 /п вона з 22 грудня 2015 року була переведена на посаду менеджера з обслуговування вантажів відділу виробництва вантажного терміналу комплексу наземного обслуговування з посадовим окладом меншим, ніж мала на попередній посаді. На її звернення з метою захисту своїх прав у позасудовому порядку до т. в. о. генерального директора ДП МА «Бориспіль» ОСОБА_3О, позивач листом від 21 січня 2016 року № 01-22/2-7 в. о. гендиректора ДП МА «Бориспіль» ОСОБА_4 була повідомлена, що всі заходи стосовно її переведення проведені в межах чинного законодавства.

Позивач стверджує, що відповідно до оскаржуваного нею наказу введені відповідачем зміни фактично полягають у перенайменуванні підрозділу «служба якості» у підрозділ «відділ контролю якості», що потягло за собою зміну найменування посади «начальник служби якості» на «начальник відділу контролю якості». При цьому в штатному розписі підприємства залишився підрозділ, який виконує організаційно-контрольні функції у сфері управління якістю, змінилося лише його найменування, і цей підрозділ як очолювався, так і продовжує очолюватись начальником, а змінилося лише найменування посади.

За таких обставин, на думку позивача у відповідача не було підстав попереджати її про наступне вивільнення, а відповідно до ч.3 ст.32 КЗпП України роботодавець мав лише повідомити працівника не пізніше ніж за два місяці до введення відповідних змін істотних умови праці, внаслідок чого, якщо працівник, який не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п.6 ст.36 КЗпП України.

Позивач також звертає увагу, що в силу вимог ч.1 ст.42 КЗпП України та ч.2 ст.49-2 КЗпП України мало бути враховано її переважне право на залишення на роботі, а саме, що посаду начальника служби якості вона обіймала з 2009 року, має дві вищі освіти, володіє іноземною мовою, має міжнародні сертифікати у сфері управління якістю, екологічного менеджменту, проведення аудитів, сертифікати ІАТА в авіаційній галузі, досвід управління робочими групами на підприємстві для реалізації окремих міжнародних проектів, брала участь у міжнародних заходах АСІ, ІАТА, протягом чотирьох років виконувала обовязки представника вищого керівництва - керівника ІСМ (інтегрована система менеджменту), а також, що за весь час роботи, як на посаді начальника служби якості, так і на інших посадах, до дисциплінарної відповідальності не притягувалась.

Вона звертає увагу, що працівник, якому була надана перевага під час проведення так званого конкурсу, має значно менший досвід керівної роботи, нижчу кваліфікацію та досвід роботи, іноземною мовою не володіє.

Також позивач зазначає, що в порушення вимог ч.2 ст.49-4 КЗпП України не проводились профспілкова організація не була завчасно повідомлена про зміни в організації роботи та причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення. Позивач зазначає, що внаслідок протиправних дій відповідача, переведення її на нижчеоплачувану роботу менеджера з обслуговування вантажів з посадовим окладом 7 500 грн., в той час як за передньою посадою начальника служби якості її посадовий оклад становив 10500грн., вона втратила в заробітній платі, а також роботу, яка приносила їй не тільки достатній рівень матеріального забезпечення, а й задоволення від її виконання, що негативно відобразилось на її житті та емоційному стані. Завдану їй моральну шкоду оцінює на рівні розміру її середнього заробітку на посаді начальника служби якості - 10 500 грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі у звязку з порушення норм матеріального та процесуального права позивач просить рішення суду скасувати позов задовольнити.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 з 1997 року на різних посадах працювала в Державному підприємстві «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», в тому числі з 08.11.2010 року по 22.12.2015 на посаді начальника служби якості, що підтверджується даними її особової картки (а.с.57-71), наказом про зарахування на роботу №176/п від 20.06.12997 року (а.с.56).

Наказом від 28.08.2015 року №01-07-228 «Про внесення змін до організаційної структури та штатного розпису підприємства» з 01 вересня 2015 року створений в організаційній структурі підприємства та включений до штатного розпису підприємства підрозділ відділ контролю якості, безпосередньо підпорядкований генеральному директору, з посадами та підрозділами: начальник відділу в кількості 1 одиниця, підрозділ охорони навколишнього середовища з посадами начальник групи в кількості 1 одиниця, інженер-еколог в кількості 1 одиниця, підрозділ група моніторингу якості послуг з посадами провідний інженер (керівник групи) в кількості 1 одиниці, інженер в кількості 2 одиниці, підрозділ група з інтегрованої системи менеджменту з посадами провідний інженер (керівник групи) в кількості 1 одиниця, інженер в кількості 1 одиниця.

Одночасно вказаним наказом з 01 грудня 2015 року вирішено виключити з організаційної структури та скоротити в штатному розписі підприємства підрозділ служба якості з наступними посадами та підрозділами: начальник служби в кількості 1 одиниця, заступник начальника служби в кількості 1 одиниця, провідний інженер в кількості 1 одиниці, інженер в кількості 3 одиниці підрозділ охорони навколишнього середовища з посадами начальник групи в кількості 1 одиниця, інженер-еколог в кількості 1 одиниця (а.с.4-5).

За змістом п.3 вказаного наказу для проведення конкурсу на заміщення вакантних посад у новоствореному структурному підрозділі зазначено: створити конкурсно-кваліфікаційну комісію у складі: голова комісії головний інженер, члени комісії: заступник генерального директора з операційної діяльності, начальник комплексу наземного обслуговування, адміністративний директор, начальник відділу кадрів, начальник юридичною служби, начальник відділу з питань запобігання та виявлення корупції, начальник відділу контролю якості з авіаційної безпеки, начальник служби зовнішніх відносин та протокольних заходів, начальник відділу організації і оплати праці, начальник мобілізаційного підрозділу, секретар комісії провідний фахівець відділу кадрів.

Одночасно в п.3 наказу зазначено комісії провести засідання та надати оформлений належним чином протокол на затвердження генеральному директору у термін до 31 серпня 2015 року.

Також п.4 наказу передбачено, особі, призначеній на посаду начальника відділу контролю якості, в термін до 15 вересня 2015 року, розробити положення про відповідні структурні підрозділи та посадові інструкції працівників та внести зміни до відповідних організаційно-розпорядчих документів.

Пунктом 5 наказу заступнику генерального директора з економіки та фінансів ОСОБА_3 наказано організувати внесення відповідних змін до організаційної структури та штатного розпису підприємства.

На виконання вимог ст.49-2 КЗпП України із зазначеним наказом, а також із запланованим вивільненням позивач була ознайомлена 16.09.2015 року, що підтверджується попередженням про заплановане вивільнення від 16.09.2016 року(а.с.6), а також документом із назвою аркуш ознайомлення з документом (а.с.28).

Судом також встановлено, що позивач ОСОБА_2, будучи обізнаною про зміни в організації виробництва на підприємстві, що стосувались створення нового та скорочення діючого підрозділу, в якому працювала позивач, прийняла участь у засіданнях конкурсно-кваліфікаційної комісії з підбору кандидата на заповнення вакантної посади начальника відділу контролю якості від 31 серпня та 02 вересня 2015 року (а.с.42-44, 45-51).

В ДПА «МА «Бориспіль» діє «Положення про роботу конкурсно-кваліфікаційної комісії з підбору персоналу», затверджене наказом від 11.08.2014 року №01-07-816, відповідно до якого (п.1) конкурсно-кваліфікаційна комісія створюється відповідно до наказу генерального директора для забезпечення підприємства працівниками потрібних професій і кваліфікації згідно з цілями, стратегією та профілем підприємства, зовнішніми та внутрішніми умовами його діяльності (п.1.1), колегіальний орган створюється з метою відбору кандидатів, які найбільше відповідають вимогам до вакантної посади (п.1.2).

Наказом від 23.08.2015 №01-07-222 затверджена «Процедура підбору персоналу», відповідно до п.4.9 якої підбір кандидатів на вакансії може здійснюватись індивідуально чи за конкурсом. Конкурсний підбір на вакансії включає проведення засідання конкурсно-кваліфікаційної комісії зі складанням протоколу. Для цього на підприємстві діє комісія відповідно до Положення про роботу конкурсно-кваліфікаційної комісії з підбору персоналу, затверджене наказом «Про створення колегіальних органів». Рішення Комісії оформлюється протоколом.

Відповідно до Протоколу від 08.09.2015 №11-27/3-31 засідання конкурсно-кваліфікаційної комісії з підбору кандидата на заповнення вакантної посади начальника відділу контролю якості від 02 вересня 2015 року (а.с.45-50) комісією вирішено клопотати перед в.о. генерального директора про призначення на посаду в.о. начальника відділу контролю якості ОСОБА_5. Іншим кандидатам відмовити у призначенні на посаду начальника відділу контролю якості. ОСОБА_2 запропонувати переведення до відділу контролю якості на іншу посаду згідно з штатним розписом даного підрозділу.

Про обізнаність із таким рішенням конкурсно-кваліфікаційної комісії позивача свідчить її окрема думка від 09.09.2015 по Протоколу №11-27/3-31 від 08.09.2015 (а.с.51), а також особистий підпис на протоколі про ознайомлення від 09.09.2015 (а.с.50).

З дослідженої в судовому засіданні особової картки ОСОБА_5 вбачається, що вона з 08.09.2015 року була призначена на посаду в.о. начальника відділу контролю якості, а з 07.12.2015 року призначена на посаду начальника відділу контролю якості (а.с.66-71).

02.10.2015 року позивач ОСОБА_2 була повторно попереджена про заплановане вивільнення з 22 грудня 2015 року (а.с.6).

Згідно з актом від 16.12.2015 року №11-26-191 «Про ознайомлення працівника з вакансіями» начальника служби якості ОСОБА_2 було ознайомлено з переліком наявних вакантних посад по підприємству (службова записка «Про вакантні посади станом на 16.12.2015 року» від 16.12.2015 №29-10-662) та позивач погодилась пройти співбесіду на посаду менеджер з обслуговування вантажів ВТ (а.с.34).

Також встановлено, що 16.12.2015 року позивач отримала направлення на співбесіду та керівником структурного підрозділу начальником комплексу наземного обслуговування була рекомендована до працевлаштування (а.с.35).

Наказом №11-071-1.309.1/п від 21.12.2015 «Про переведення на іншу посаду» на підставі заяви позивача ОСОБА_2 її було переведено на посаду менеджера з обслуговування вантажів відділу виробництва, Вантажний термінал Комплексу наземного обслуговування з 22.12.2015 постійно із збереженням попереднього середнього заробітку протягом 2 тижнів з дати переведення (а.с.36).

Як вбачається з даного наказу тарифний оклад за новою посадою позивача суттєво зменшився з 10535 гривень на 7495 гривень на місяць (а.с.36).

Постановляючи рішення, суд виходив з того, що будучи обізнаною про те, що на посаду начальника створеного внаслідок проведеної на підприємстві реорганізації конкурсно-кваліфікаційною комісією рекомендовано іншого працівника, посаду заступника начальника, якого було скорочено внаслідок проведеної реорганізації, та, будучи попередженою про майбутнє вивільнення з 22.12.2015, була ознайомлена з переліком вакантних посад і за власною згодою була переведена на роботу до іншого структурного підрозділу в ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», при цьому за змістом досліджених в судовому засіданні документів, весь час до свого переведення та протягом визначених чинним законодавством двох тижнів з моменту переведення на іншу посаду отримувала заробітну плату за попередньою посадою начальника служби якості, мала можливість вчасно оскаржити наказ від 28.08.2015 року №01-07-228 «Про внесення змін до організаційної структури та штатного розпису підприємства» та доводити в суді своє переважне право на залишення на посаді начальника новоствореного підрозділу відділу якості, проте дала згоду на переведення на іншу посаду, тобто переведення відбулося у повній відповідності з ч. 1 ст. 32 КЗпПУ. Відповідачем дотримано вимог ст.49-2 КЗпП України щодо попередження позивача про наступне вивільнення не пізніше як за два місяці, а також вимог ч.1 ст.114 КЗпП України щодо збереження заробітної плати при переведенні на іншу постійну нижчеоплачувану роботу протягом двох тижнів з дня переведення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду.

При цьому позивач не надала достатніх доказів та не вказла джерел їх здобуття про те, що діями відповідача їй заподіяна моральна шкода, а саме: моральні страждання та втрати немайнового характеру.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону, оскільки як розяснено у Пленумі Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів № 9 від 06.11.1992 (пункти (4,19,31), розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ст.32 КЗпП переведення на іншу роботу допускається тільки за згодою працівника. Переведенням на іншу роботу вважається доручення працівникові роботи, що не відповідає спеціальності, кваліфікації чи посаді, визначеній трудовим договором.

Не вважається переведенням, що потребує згоди працівника, переміщення його на тому ж підприємстві (в установі, організації) на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ на території підприємства в межах тієї ж місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою і з тими ж істотними умовами праці. Однак і переміщення не може бути безмотивним, не обумовленим інтересами виробництва.

Встановлені статтями 228, 223 КЗпП ( 322-08 ) строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Розглядаючи трудові спори після їх попереднього розгляду в КТС, суд з'ясовує і обговорює додержання і причини пропуску як для десятиденного строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, так і тримісячного строку звернення до КТС (ст.225 КЗпП), якщо останньою він не був поновлений.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Коли пропущений десятиденний строк не буде поновлено, заява відповідно до ст. 85 ЦПК ( 1501-06 ) і ст.228 КЗпП залишається без розгляду.

Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін. При пропуску передбаченого ст.225 КЗпП десятиденного строку без поважних причин необхідності у з'ясуванні інших обставин справи не має.

З матеріалів справи вбачається, вказані вимоги відповідачем дотримано.

Трудові правовідносини між сторонами припинилися відповідно до наказу від 28.08.2015 року №01-07-228, яким внесено зміни до організаційної структури та штатного розпису підприємства. Згідно ст. 64 ГК України підприємству надане право самостійно визначати свою організаційну структуру, чисельність працівників і штатний розпис. Відповідач перевів працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації та попереджував він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Доводи апеляційної скарги про те, що згода на переведення була формальна, вимушена, за відсутності її волевиявлення, спростовується висловленою позивачем письмовою згодою на таке переведення, вчиненням дій: ознайомлення позивача з переліком наявних вакантних посад по підприємству; проходження співбесіди на посаду менеджер з обслуговування вантажів ВТ (а.с.34).

Свою вимушенність позивач пояснює з тим, що протягом двомісячного строку попередження про звільнення вона намагалася змінити ситуацію шляхом звернення до керівників підприємства, проте така обставина не може бути прийнята до уваги, оскільки рішення про це прийнято і у разі незгоди з таким рішенням воно може бути оскаржено до КТС або безпосередньо до суду.

Вбачається, що на зайняття посади керівника новоствореного відділу було обявлено конкурс. Конкурсно-кваліфікаційна комісія прийняла рішення, відповідно до якого позивач не рекомендована на заповнення вакантної посади начальника відділу контролю якості.

Вказане рішення позивачем, у встановленому законодавством порядку не оскаржено, тому не можуть братися до уваги доводи про переважне право на зайняття бажаної посади. Крім цього відповідно до вимог ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно з вимогами ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

З матеріалів справи вабачається, що протягом встановленого ст.233 КЗпП України тримісячного строку позивач ОСОБА_2 не оскаржувала спірний наказ від 28.08.2015 року №01-07-228 і пропустила строк звернення до суду.

Пропуск строку цього строку обгрунтовує поважними причинами, посилаючись на те, що позивач сподівалася на зміну керівництва підприємства та розраховувала на вирішення спору відповідачем в добровільному порядку шляхом надання їй переважного права на залишення на посаді начальника новоствореного відділу.

Проте такі обставини є припущеннями і не свідчать про реальні дії позивача, направлені на захист своїх трудових прав (звернення до КТС, правоохоронних органів тощо).

Оскільки відмова в задоволенні позову за пропуском строків позовної давності є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, а поважних причин пропуску цього строку не має, суд обгрунтовано відмовив у задоволенні позову з цих підстав.

За таких обставин рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права у звязку з чим апеляційна скарга як необгрунтована підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 304, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді