У х в а л а

іменем україни

23 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Кафідової О.В., Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним, застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, зобов'язання прийняти суму платежу з розстрочкою, встановлення факту відсутності у договорі умов визначених законом, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 12 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 17 квітня 2013 року між ним та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») нібито укладено договір. Цей договір укладено між сторонами на підставі заяви-анкети для будь-яких клієнтів-фізичних осіб, яка не є документом у вигляді конкретного договору в окремій письмовій формі.

Зазначав, що з моменту отримання вказаної послуги з квітня по липень 2013 року він використовував грошові кошти в сумі наданого йому кредитного ліміту, які частково погашав.

Проте, 10 червня 2013 року він втратив постійне місце роботи, тому не мав можливості погашати борг в повному обсязі, внаслідок чого станом на 31 січня 2015 року перед банком утворилась заборгованість у розмірі 15 253 грн 44 коп., у зв'язку із чим ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до нього з позовом про стягнення вказаної суми боргу.

Позивач вважав, що зазначений спірний договір б/н від 17 квітня 2013 року порушує його права як споживача, суперечить вимогам ЦК України, оскільки банком не додержано обов'язкової форми оформлення договору.

Посилаючись на вказані обставини, просив суд визнати кредитний договір недійсним, застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину в розмірі 6 751 грн 52 коп., що є заборгованістю за кредитним лімітом та зобов'язати ПАТ КБ «ПриватБанк» прийняти у нього суму в розмірі 6 751 грн 52 коп. з розстрочкою платежів на 36 місяців із щомісячним платежем у розмірі 187 грн 55 коп.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 12 листопада 2015 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 12 січня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення та ухвалу судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про те, що оспорюваний кредитний договір був укладений, шляхом приєднання ОСОБА_4 до запропонованого ПАТ КБ «ПриватБанк» договору про видачу картки та встановлення кредитного ліміту (умов кредиту), письмова форма договору дотримана, його зміст не суперечить вимогам чинного законодавства, у зв'язку із чим підстави для визнання його недійсним відсутні.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що рішення та ухвала судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Інші доводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноваження суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 12 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська