У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді: - ОСОБА_1,

суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

секретар судового засідання - Мельник С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 28 березня 2016 року про залишення позовної заяви без розгляду у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 28 березня 2016 року позовну заяву ОСОБА_4 залишено без розгляду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 вказує, що ухвала суду першої інстанції є безпідставною та необгрунтованою.

Зазначає, що згідно з ч.1 ст.124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами.

Стверджує, що гарантуючи судовий захист з боку держави, норми Конституції України визнають право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Одним із способів реалізації вказаного права є звернення до третейського суду, який не віднесено до судів загальної юрисдикції, але який за приписами Закону України «Про третейські суди» є недержавним незалежним органом захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних і юридичних осіб у сфері цивільних і господарських відносин. Таким чином, ОСОБА_1 України «Про третейські суди» передбачає виключно право, а не обов»язок сторін на звернення до цього суду.

Доводить, що третейська угода (третейське застереження у договорі) про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав. За умови відсутності у позивача волевиявлення на звернення до третейського суду, чинне законодавство України жодним чином не позбавляє його конституційного права на звернення до суду загальної юрисдикції.

Також вказує, що лише за наявності волі обох сторін про розгляд конкретного спору третейським судом, оформленої відповідним зверненням до суду, суд зобов»язаний залишити позов без розгляду на підставі п.6 ч.1. ст.207 ЦПК України. Проте представник позивача у судовому засіданні під час розгляду клопотання відповідача про залишення

________________________________________________________________________________________________

Справа № 569/11651/15-ц Головуючий у суді 1 інстанції - ОСОБА_9

Провадження № 22-ц/787/1007/2016 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

позову без розгляду наголошувала на задоволенні позовної заяви з підстав, у ній викладених, та заперечував проти клопотання відповідача про залишення позову без розгляду.

Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а матеріали справи направити до Рівненського міського суду Рівненської області для продовження розгляду.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами укладено договір про передачу спору на вирішення третейського суду та до початку з'ясування обставин у справі та перевірки їх доказами від відповідача надійшло заперечення проти вирішення спору у суді.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 ЦПК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом.

З матеріалів справи вбачається, що 29 листопада 2014 року між ОСОБА_4 (позикодавець) та ОСОБА_5 (позичальник) був укладений договір позики, відповідно до якого позикодавець передав позичальнику у позику грошові кошти в сумі 500 000, 00 доларів США, що еквівалентно 8 200 000,00 гривень по ринковому курсу за домовленістю сторін 16,40 грн за 1 долар США, а позичальник зобов»язувався повернути позику у визначений договором строк.

Пунктом 5 договору позики передбачено, що сторони домовилися, що позичальник поверне всю суму позики до 31 травня 2015 року, якщо інше не передбачено цим договором.

14.08.2015 року ОСОБА_4 звернувся до відповідачів з позовом про стягнення заборгованості за договором позики від 29.11.2014 року у сумі 12 559 931,51 грн.

У відповідності до ст. 12 Закону України "Про третейські суди" третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Згідно з п.21 договору позики спори щодо цього договору або у зв»язку із ним підлягають передачі на розгляд та остаточне вирішення до Третейського суду при Товарній біржі «Західноукраїнська».Сторони погоджуються з тим, що в процесі розгляду і вирішення спору буде застосовуватись Регламент та Положення Третейського суду при Товарній біржі «Західноукраїнська».

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач звернувся із заявою до суду першої інстанції, в якій просив залишити позовну заяву без розгляду з підстав існуючої домовленості вирішення спорів у третейському суді на підставі п. 6 ч. 1 ст. 207 ЦПК України (а. с. 74).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо між сторонами укладено договір про передачу спору на вирішення до третейського суду і від відповідача надійшло до початку з'ясування обставин у справі та перевірки їх доказами заперечення проти вирішення спору в суді.

Статтею 3 ЦПК України визначено право особи звернутися, в порядку встановленого цим Кодексом, до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року в справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзацу сьомого, одинадцятого ст. 2, ст. 3, п. 9 ст. 4 та розділу VІІІ "Третейське самоврядування" Закону України "Про третейські суди" (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст. 17 ЦПК України, ст. 12 ГПК України, ст. 6 Закону України "Про третейські суди"), оскільки гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом способами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України). Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 26 грудня 2011 року в справі № 6-75цс11.

Згідно з п. 2 роз»яснення, яке міститься у Постанові Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду за захистом, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав.

Аналогічне роз»яснення міститься в п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Крім того, ч. ч. 1, 4 ст. 124 Конституції України, яка є основним Законом, наголошує, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускається. Судочинство здійснюється Конституційним судом та судами загальної юрисдикції.

Відмова суду в прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, які відповідають установленим законом вимогам, є порушення права на судовий захист, яке згідно з ч. 1 ст.64 Конституції України не може бути обмежене.

Положення ч. 3 ст. 3 ЦПК України є важливою гарантією забезпечення права кожного на судовий захист.

Таким чином, ОСОБА_4 безпосередньо звернувшись до суду щодо захисту своїх прав та інтересів, які випливають з договору позики, скористався своїм правом на судовий захист з боку держави.

Залишаючи позов без розгляду, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що існуюча домовленість можливості вирішення спору між його сторонами в третейському суді є альтернативним способом захисту їх прав та не виключає можливості звернення до суду загальної юрисдикції з відповідним позовом у встановленому законом порядку.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до переконання, що ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права, що відповідно до ч. 4 ст. 311 ЦПК України є підставою для її скасування і направлення справи для подальшого розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час розгляду справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 303,307,311,313,314,319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 28 березня 2016 року про залишення позовної заяви без розгляду скасувати, справу направити до Рівненського міського суду Рівненської області для продовження розгляду.

Ухвала набрала законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий: З.М.Максимчук

Судді: І.М. Собіна

ОСОБА_3