Ухвала

іменем україни

15 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,
суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В., Наумчука М.І., Ступак О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення інфляційних втрат, відсотків за користування грошовими коштами та відшкодування моральної шкоди, за касаційними скаргами ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Харківської області від 17 грудня 2015 року та ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 17 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 23 березня 2010 року відповідач взяв у нього в борг 2 900 доларів США з зобов'язанням повернути позичені кошти до кінця 2010 року, про що останній склав розписку. У визначений у розписці строк ОСОБА_6 кошти не повернув, у зв'язку з чим він вимушений був звернутися до суду. Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12 липня 2012 року на його користь з ОСОБА_6 стягнуто суму позики у розмірі 23 142 грн, що на дату ухвалення рішення було еквівалентно 2 900 доларів США, а також відсотки від суми позики у розмірі 2 386 грн 41коп., а всього стягнуто 25 528 грн 41 коп. На виконання цього рішення суду було видано виконавчий лист, який знаходився на виконанні у Київському відділі державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, який 8 жовтня 2012 року виніс постанову про відкриття виконавчого провадження. Указане рішення суду було виконано відповідачем лише 30 жовтня 2014 року.

Посилаючись на те, що на час проведення ОСОБА_6 розрахунку, курс національної валюти (гривні) по відношенню до долара США змінився, позивач просив стягнути з відповідача втрати від інфляції у сумі 4 595 грн 12 коп., 3 % річних за користування грошовими коштами у сумі 2 017 грн 86 коп., 2 000 грн на відшкодування моральної шкоди та 2 500 грн витрат на правову допомогу.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 17 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено, скасовано в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення 3 % річних за користування грошовими коштами, витрат на правову допомогу та судового збору, ухвалено у цій частині нове рішення у справі про часткове задоволення цих позовних вимог. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 4 851 грн 3 % річних за користування грошовими коштами, що еквівалентно 194,04 долара США, 974 грн 40 коп. витрат на правову допомогу та 487 грн 20 коп. судового збору. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення, ухвалене судом апеляційної інстанції, і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_5 у поданій до суду касаційній скарзі просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із ухваленням нового рішення у справі.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарг та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Ухвалені у справі рішення не відповідають цим вимогам.

Під час розгляду справи судами було встановлено, що 23 березня 2010 рокуміж ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір позики, відповідно до умов якого останній взяв у ОСОБА_5 в борг 2 900 доларів США з зобов'язанням повернути ці кошти до кінця 2010 року, про що склав розписку.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12 липня 2012 року стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 суму позики у розмірі 23 142 грн, що на дату ухвалення рішення було еквівалентно 2 900 доларів США, а також відсотки від суми позики у розмірі 2 386 грн 41коп., а всього стягнуто 25 528 грн 41 коп. Рішення суду набрало законної сили 6 серпня 2012 року. На виконання цього рішення суду було видано виконавчий лист, на підставі якого 8 жовтня 2012 року державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Згідно виписки за картковим рахунком, відкритим на ім'я ОСОБА_5 30 жовтня 2014 року на його рахунок надійшли кошти, переведені ОСОБА_6 у сумі 2 346 грн 30 коп. та 25 528 грн 41 коп.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про стягнення інфляційних втрат, відсотків за користування грошовими коштами та моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивачем не була заявлена вимога відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України до ОСОБА_6 до сплати останнім боргу або на час сплати боргу, і грошове зобов'язання відповідачем виконано, то кредитор не має права на задоволення такої вимоги після виконання зобов'язання. Крім того, суд посилався на те, що індекс інфляції не застосовується до боргових зобов'язань, визначених в іноземній валюті і до цих правовідносин не може застосовуватися положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регулює порядок сплати боргу, визначеному договором у гривні. З огляду на це не підлягають задоволенню і решта позовних вимог ОСОБА_5

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про стягнення інфляційних втрат та моральної шкоди. При цьому суд посилався на те, що ухвалення заочного рішення про стягнення грошового боргу в гривні не змінює природу грошового зобов'язання між сторонами як такого, що визначено в іноземній валюті і не є підставою для застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням індексу інфляції.

Разом із цим суд апеляційної інстанції не погодився з вирішенням решти позовних вимог ОСОБА_5 про стягнення 3% річних та витрат на правову допомогу, вважаючи, що районний суд не врахував того, що правовідносини, що виникли між сторонами припинилися 30 жовтня 2014 року, коли відповідач розрахувався з позивачем, тому з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 підлягає стягненню відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних від прострочення зобов'язання за період з 6 серпня 2012 року по 30 жовтня 2014 року у сумі 4 851 грн, що еквівалентно 194,04 доларів США, а також витрати на правову допомогу у сумі 974 грн 40 коп.

Однак з такими висновками судів погодитися не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, у ч. 5 ст. 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-2168цс15, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

З огляду на вищезазначену постанову Верховного Суду України, висновки судів про відсутність підстав для стягнення інфляційних втрат, є помилковим.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, згідно з положеннями ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

За змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст. 6, ч. 1 ст. 627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон - ст. ст. 536, 1048 ЦК України, визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу.

За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов'язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов'язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності.

Результат аналізу норм ст. 99 Конституції України, ст. ст. 192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання, є національна валюта України - гривня.

Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, апеляційний суд не прийняв до уваги вищезазначену правову позицію Верховного Суду України та дійшов помилкового висновку про стягнення 3% річних із зазначенням еквіваленту у доларах США, при тому, що вона передбачає обчислення та стягнення процентів у гривні.

Отже, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди залишили поза увагою вищенаведене, а тому оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені як місцевим, так і апеляційним судами, то рішення цих судів підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 17 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов Судді: А.О. Леванчук А.В. Маляренко
М.І. Наумчук

О.В. Ступак