АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/5102/2016 Суддя-доповідач Антоненко Н.О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 липня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

у складі судді-доповідача АнтоненкоН.О.,

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.,

при секретарях Юрченко А.С., Басюк Ю.В.,

за участю позивача ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_7, на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 8 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини та стягнення аліментів на утримання дитини, яка навчається.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія

в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 8 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_8 задоволені частково: стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання на час навчання повнолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ј частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 9 жовтня 2014 року по 30 червня 2018 року; додаткові витрати на утримання дитини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 365294,01 грн; вирішено питання розподілу судових витрат; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі до 31 січня 2006 року, мають сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 21.05.2003 з ОСОБА_7 стягнуто на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_8 аліменти у розмірі ј частини з усіх видів заробітку до досягнення дитиною повноліття. 9 червня 2014 року ОСОБА_8 став повнолітнім, на момент розгляду справи навчається на денній формі навчання у Київському економічному університеті ім. В. Гетьмана терміном до 2019 року.

Також установлено, що син сторін ОСОБА_8 з народження має аномалію розвитку хребта та ребер, грудно-поперековий кіфосколіоз 3-4 ст., стан після ряду оперативних втручань (2002-2013), у період з 2002 по 2009 роки проходив лікування (операції та курси реабілітації) на Кубі в межах державної українсько-кубинської програми та за рахунок коштів, передбачених на її виконання. У зв'язку з припиненням дії програми державного фінансування ОСОБА_3 супроводжувала сина ОСОБА_8 на Кубу у 2013 році, де за власні кошти проводили лікування та операції дитині.

Враховуючи наведене та вважаючи, що мати і батько мають рівні права щодо утримання дитини, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, стягнувши з відповідача на користь позивача 365294,01грн як половини понесених позивачем витрат на лікування сина на Кубі, придбання ліків та його додаткового навчання. Враховуючи, що повнолітній ОСОБА_8 навчається на денній формі навчання у вищому навчальному закладі і потребує матеріальної допомоги у зв'язку з цим, - суд дійшов висновку про стягнення з відповідача аліментів у розмірі ј частини його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 09.10.2014 впродовж усього терміну навчання до 30 червня 2018 року.

В апеляційній скарзі представник відповідача просить скасувати заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 8 квітня 2015 року. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача підтримала апеляційну скаргу з наведених у ній доводів та просила її задовольнити у повному обсязі. Позивач та її представник проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили її відхилити та залишити без змін законне і обгрунтоване рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Предметом спору у даній справі є стягнення аліментів на повнолітнього сина сторін, який продовжує навчання і у зв'язку з цим потребує матеріальної допомоги, та участь батьків у додаткових витратах на дитину.

За змістом ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання.

Відповідно до ст. 199 СК України якщо повнолітній син продовжує навчання і у зв'язку з цим потребує матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати його до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися післядосягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дитиною віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).

Правильно встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_8, якому 9 червня 2014 виповнилося 18 років, навчається на денній формі навчанні у вищому навчальному закладі, двадцять три роки йому виповниться 9 червня 2019 року.

У зв'язку з навчанням ОСОБА_8 не має можливості працевлаштуватися та мати самостійний дохід. Проживає хлопець з матір'ю, його батько відповідач ОСОБА_7 до повноліття сина сплачував аліменти на його утримання на підставі постанови Святошинського районного суду м. Києва від 21.05.2003 у розмірі ј частини усіх видів заробітку. Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що батько не може надавати матеріальну допомогу сину, який продовжує навчання після досягнення повноліття, відповідач у передбаченому ст.ст.10,60,137 ЦПК України порядку не надав.

З огляду на викладене правильним і таким, що грунтується на встановлених судом обставинах, є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_7 аліментів на повнолітнього сина ОСОБА_9, який продовжує навчання. Розмір аліментів визначений судом з дотриманням положень статей 182, 200 СК України. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують і на їх правильність не впливають, адже фактично зводяться лише до того, що справу розглянуто без участі відповідача, який не мав можливості заперечувати проти доводів позивача. Разом з тим, в апеляційній скарзі ОСОБА_7 не посилався на неможливість надавати матеріальну допомогу сину, доказів на підтвердження таких обставин суду не надав.

Що стосується доводів апеляційної скарги про невідповідність висновків суду обставинам справи та вимогам закону в частині позовних вимог про стягнення додаткових витрат на дитину, то вони частково заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.185 СК України додаткові витрати на дитину - витрати, викликані особливими обставинами: розвитком здібностей дитини, її хворобою тощо. Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно (ч.2 ст.185 СК).

Оскільки встановлено, що ОСОБА_8 з народження має вади здоров'я (аномалію розвитку хребта та ребер), у зв'язку з чим потребує постійного лікування, у тому числі оперативного, правильним є висновок суду про обгрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача фактичних витрат ОСОБА_3, пов'язаних з лікуванням сина.

Разом з тим, за змістом норми про участь батьків у додаткових витратах на дитину та у її системному зв'язку з іншими нормами, що регулюють обов'язок батьків утримувати своїх дітей (ст.185 СК розміщена у главі 15 цього Кодексу) додаткові витрати присуджуються з батька, матері неповнолітньої дитини, адже питання щодо обов'язку батьків утримувати повнолітніх дітей врегульовані главою 16 СК України, в якій відсутні норми щодо додаткових витрат батьків на повнолітніх дітей.

За таких обставин позовні вимоги про стягнення з відповідача додаткових витрат, викликаних хворобою дитини та навчанням іноземним мовам у період після досягнення повноліття, не грунтуються на вимогах закону і безпідставно задоволені судом.

Встановлено і підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, що за період неповноліття ОСОБА_3 позивачем витрачено на лікування сина на Кубі 577513,55грн (т1ас10-47,81: 576924,57грн + 588,98грн = 577513,55грн;). Оскільки позивач супроводжувала сина особисто, витратила на поїздку та лікування дитини власні кошти, колегія вважає, що половина таких витрат на підставі ст.ст.141,185 СК України підлягає стягненню з відповідача.

Інші витрати позивача (т1ас81) не є додатковими витратами на неповнолітню дитину в розумінні ст.185 СК України або стосуються періоду, коли дитина досягла повноліття, а тому позовні вимоги про їх відшкодування за рахунок відповідача як фактично понесених позивачем не грунтуються на вимогах закону, і у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення позову у цій частині.

Доводи відповідача та його представника про те, що ОСОБА_7 перед поїздкою на Кубу надав позивачу готівкові кошти на поїздку та лікування сина, не заслуговують на увагу, адже позивач не визнає зазначені відповідачем обставини, а належних і допустимих доказів на їх підтвердження відповідач суду не надав. Саме по собі зазначення у нотаріально посвідченій згоді батька на поїздку сина до Республіки Куба на період з 1 серпня 2013 року по 1 серпня 2014 року про те, що усі фінансові витрати, пов'язані з поїздкою, він бере на себе, не є належним доказом передачі грошових коштів позивачці (т1ас16).

Не заслуговують на увагу і доводи відповідача про те, що він ніс витрати на лікування сина у період його перебування на Кубі у 2013 році, вносячи кошти на банківську картку, адже, хоча цими коштами і користувались син ОСОБА_9 чи ОСОБА_3 під час перебування на Кубі, проте, кошти, що вносилися відповідачем на картку, є аліментами, які ОСОБА_7 сплачував на утримання сина на підставі постанови Святошинського райсуду м. Києва від 21.05.2003, і не є додатковими витратами батька на дитину (т1ас136) .

За таких обставин та відповідно до положень ст.309 ЦПК України оскаржуване рішення підлягає зміні, а стягнута судом сума додаткових витрат на дитину - зменшенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,305,308,309,315,316 ЦПК України, колегія

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_7, задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 8 квітня 2015 року змінити, зменшивши розмір додаткових витрат на утримання ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підлягають стягненню з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3, з 365294,01грн до 288756,78грн (двісті вісімдесят вісім тисяч сімсот п'ятдесят шість грн 78 коп.). В іншій частині рішення Святошинського районного суду м. Києва від 8 квітня 2015 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили негайно, може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Суддя-доповідач Н.О.Антоненко

Судді А.М.Стрижеус

О.І.Шкоріна