АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Білич І.М., Вербової І.М.

при секретарі: Литвиненко Р.С.

за участю осіб:

представника позивача - ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи: секретар Мотовилівськослобідської сільської ради Фастівського району Київської області Омельченко Ніни Андріївни, П'ята Київська державна нотаріальна контора, ОСОБА_6, про встановлення нікчемності заповіту, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_1

на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи: секретар Мотовилівськослобідської сільської ради Фастівського району Київської області Омельченко Н.А., П'ята Київська державна нотаріальна контора, ОСОБА_4, про встановлення нікчемності заповіту.

Справа №760/19285/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9180/2016
Головуючий у суді першої інстанції : Л.І.Кізюн
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_4 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на незаконність ухваленого судом рішення, порушення норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновку суду дійсним обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення спору. Зазначає, що суд першої інстанції повністю проігнорував всі доводи сторони позивача щодо обставин, які свідчать про порушення допущені при складанні та посвідченні заповіту. Звернув увагу на те, що звертаючись до суду із позовом ОСОБА_4 посилався на те, що в оспорюваному заповіті та посвідчувальному написі не зазначено місце його складання, відповідні написи про те, ким він виконаний та чи прочитаний заповідачем в голос, чим порушено вимоги ст. 1247 ЦК України та п.2.11 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, проте суд першої інстанції зазначені підстави проігнорував та не врахував при ухваленні рішення.

Вказав на те, що спадкодавець ОСОБА_9 тяжко хворів онкологічним захворюванням, що супроводжувалося прийняттям сильнодіючих хімічних препаратів, які могли впливати на розуміння хворим значення своїх дій та можливість керувати ними.

Також, вважає відмову суду першої інстанції у допиті секретаря Мотовилівськослобідської сільської ради Фастівського району Київської області Омельченко Н.А. у якості свідка безпідставною та необґрунтованою.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_4 - ОСОБА_1 підтримав подану апеляційну скаргу, посилаючись на доводи викладені в ній, просив суд її задовольнити.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 просили апеляційну скаргу відхилити, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Інші особи, які беруть участь у розгляді даної справи, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись у відповідності до вимог закону. Так, третя особа секретар Мотовилівськослобідської сільської ради Фастівського району Київської області Омельченко Н.А. надіслала до суду заяву, у якій просить розглянути справу без її участі у зв'язку із неможливістю бути присутньою у Апеляційному суді м. Києва. Від П'ятої київської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи без участі її представника.

Судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності з урахуванням вимог ч.2 ст.305 ЦПК України, оскільки неявка вказаних осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились у судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, суд першої інстанції законно виходив з їх недоведеності та необґрунтованості, з огляду на таке.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 27 лютого 2015 року ОСОБА_9 склав заповіт, посвідчений секретарем Мотовилівськослобідської сільської ради Фастівського району Київської області Омельченко Н.А., згідно з яким на випадок його смерті все майно де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право, ОСОБА_9 заповів ОСОБА_2 (а.с.11).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 6).

Позивач ОСОБА_4 є сином померлого ОСОБА_9, який разом зі своєю сестрою ОСОБА_4 (як спадкоємці за законом ) звернулися 29 серпня 2015 року до П'ятої київської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини, що відкрилася після померлого батька, де дізналися про наявність заповіту, складеного ОСОБА_9

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт, згідно ст. 1234 ЦК України, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Згідно положень ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Загальні вимоги до форми заповіту встановлені ст. 1247 ЦК України. Зокрема, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення; має бути особисто підписаний заповідачем.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст.1251-1252 цього Кодексу.

Статтею 1251 ЦК України передбачено, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Статтею 37 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що у сільських населених пунктах уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії, зокрема, посвідчують заповіти (крім секретних).

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про нотаріат» нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом чи посадовою особою органів місцевого самоврядування, за винятком випадків, передбачених статтями 9, 55, 60, 65, 66, 70-73, 85, 93 і 103 цього Закону, та інших випадків, передбачених законодавством України. Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, чи приміщенні органів місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з'явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями.

Так, пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 кодексу, саме на момент вчинення правочину.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України підставами нікчемності заповіту, тобто недійсності відповідно до закону, є складання заповіту особою, яка не мала на це права, або складання з порушенням вимог щодо форми та посвідчення заповіту.

Посвідчення заповіту, що здійснюється із порушенням норм ст. 1251 ЦК України, є підставою нікчемності заповіту відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України.

Так, зі змісту заповіту складеного ОСОБА_9 27 лютого 2015 року вбачається, що він посвідчений у Мотовилівській Слободці, Фастівського району, Київської області секретарем Мотовилівськослобідської сільської ради Фастівського району Київської області Омельченко Н.А. та внесений в реєстр за №48, із зазначенням місця і часу його складання та особисто підписаний заповідачем. (а.с.101).

Крім того, із рішення Мотовилівськослобідської сільської ради Фастівського району Київської області від 19.11.2010 року вбачається, що на секретаря виконавчого комітету Мотовилівськослобідської сільської ради Омельченко H.A. покладено обов'язки щодо вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до відання виконавчого комітету сільської ради (а.с. 48). Як пояснила суду першої інстанції Омельченко Н.А. заповіт було надруковано особисто нею в приміщенні сільської ради за волевиявленням ОСОБА_9 Вона роз'яснювала йому правові наслідки складання такого заповіту (а.с. 46).

В оспорюваному заповіті дійсно відсутні інформація про те, що він був надрукований секретарем сільської ради в приміщенні сільської ради та про те, що він був прочитаний секретарем ОСОБА_9, але зазначені обставини, на думку колегії суддів не свідчать про нікчемність заповіту, оскільки зазначений заповіт відповідав волевиявленню ОСОБА_9, а вказані недоліки заповіту не є настільки суттєвими, що можуть свідчити про нікчемність заповіту. Іншого суду доведено позивачем не було.

За наведеного судова колегія вважає, що оскаржуваний заповіт відповідає формі його складання та зареєстрований відповідно до норм чинного законодавства України, а тому висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову відповідають матеріалам справи.

Разом з тим, як на підставу задоволення своєї апеляційної скарги, ОСОБА_4 вказує на те, що заповіт не міг відповідати внутрішній волі його батька ОСОБА_9, оскільки впродовж тривалого часу він тяжко хворів на онкологічне захворювання - рак ободової кишки, не контролював свої дії і не розумів їх значення через прийняття сильнодіючих хімічних препаратів. Проте такі доводи не заслуговують на увагу суду, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Ухвалюючи рішення про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених ч.1 ст.225 ЦК, суди повинні враховувати, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа - заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Відповідно до ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Як роз'яснено в п.16 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч.1 ст.225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях (частина 4 ст.60 ЦПК України).

Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (ст.145 ЦПК). Суд не має права давати оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань.

Висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами.

Зазначена обставина не була предметом дослідження в суді першої інстанції та не може бути предметом дослідження і у суді апеляційної інстанції, оскільки позивач не заявляв вимог з цих підстав, а суд, у відповідності до диспозитивності цивільного судочинства (ст.11 ЦПК України) розглядає цивільну справу в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Вірним є рішення суду про відмову позивачеві у допиті секретаря Мотовилівськослобідської сільської ради Фастівського району Київської області Омельченко Н.А. у якості свідка, оскільки вона є третьою особою по справі і допитати її в якості свідка можна лише за її згодою у відповідності до вимог ст.63 ЦПК України. Такої згоди не було як у суду першої інстанції так і у суду апеляційної інстанції, саме тому суд апеляційної інстанції відмовив представнику позивача у задоволенні такого клопотання.

Відповідно до п. п 4, 5, 6, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо).

Як видно з матеріалів, заповіт від імені ОСОБА_9 складений 27 лютого 2015 року з дотримання вимог ст. 1247, 1257 ЦК України - письмова форма, з зазначенням місця та часу його складення, підписаний заповідачем.

Цивільний кодекс України (ст. 204) установлює презумпцію правомірності правочину, а саме правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Звідси будь-який вчинений (укладений) правочин вважається правомірною дією до моменту спростування цієї презумпції судом, тому нікчемність правочину може визнати лише суд. Відповідно правовим наслідком визнання правочину нікчемним є те, що його укладення не є підставою визнання зміни чи припинення цивільних прав та обов'язків.

Слід зазначити, що в ст.219 ЦК України передбачено, що навіть при недодержанні вимог закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину суд може визнати такий правочин дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідає справжній волі особи, яка його вчинила.

Відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі» від 11 травня 2011 року № 492., державній реєстрації у Спадковому реєстрі підлягають заповіти і спадкові договори, посвідчені нотаріусами, консульськими установами України, посадовими та службовими особами, що зазначені в статтях 1251 і 1252 Цивільного кодексу України, ст. 37 та ч. 1 ст. 40 Закону України «Про нотаріат», а також зміни до них, скасування заповітів та розірвання спадкових договорів.

В пункті 14 цієї Постанови зазначено, що реєстратор здійснює державну реєстрацію посвідчених заповітів і спадкових договорів, а також змін до них, скасування заповітів та розірвання спадкових договорів у Спадковому реєстрі у день вчинення відповідної нотаріальної дії.

Отже, секретарем сільради Омельченко Н.А. зазначений заповіт своєчасно був внесений до спадкового реєстру.

Безпідставними є посилання ОСОБА_4 у апеляційній скарзі, як на підставу скасування рішення суду першої інстанції, на ту обставину, що заповіт був посвідчений о 17 год. 10 хв., а робочий день Мотовилівськослобідської сільської ради Фастівського району Київської області закінчується о 17 год. 00 хв., оскільки не ґрунтується на вимогах закону та не спростовує висновків суду.

Отже, в апеляційній скарзі відсутні доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь-яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Отже, твердження ОСОБА_4 про незаконність ухваленого судом рішення, порушення норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновку суду дійсним обставинам справи, неповне з'ясування обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які він посилається - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_1, відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: