Справа № 275/271/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2016 року смт. Брусилів

Брусилівський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Данилюк О. С.

при секретарі Дубчак Н.В.,

з участю представника заявника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Брусилів цивільну справу за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа Брусилівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, про встановлення факту народження, -

В С Т А Н О В И В :

До суду 21 червня 2016 року звернувся ОСОБА_2 з заявою про встановлення факту народження, вказавши, що 14.11.2015р. він уклав шлюб з ОСОБА_3 (після реєстрації шлюбу ОСОБА_2), який зареєстрований у виконавчому комітеті Соболівської сільської ради Брусилівського району Житомирської області, про що 14.11.2015р. зроблено відповідний актовий запис № 6. Дружина заявника, ОСОБА_4 проживала на тимчасово окупованій території в м. Джанкой АР Крим та перебуваючи там, народила сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 11.09.2014р. факт народження дитини був зареєстрований на тимчасово окупованій території АР Крим Джанкойським районним відділом записів актів цивільного стану Департаменту записку актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим та видано відповідне свідоцтво. Втім, при зверненні за реєстрацією народження дитини Брусилівським РВДРАЦС ГУ юстиції в Житомирській області їм було відмовлено у видачі свідоцтва про народження дитини, оскільки свідоцтво, видане органом реєстрації актів цивільного стану, що діє на окупованій території, не може визнаватись на території України та не може бути підставою для реєстрації народження. Просив встановити факт народження ОСОБА_6 02 вересня 2011 року у м. Джанкой АР Крим від батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_2

В судовому засіданні представник заявника за договором адвокат ОСОБА_1 вимоги заяви підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним в заяві, просив її задовольнити.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не зявився, що не перешкоджає розгляду вказаної справи.

Суд, вислухавши пояснення представника заявника, вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази та надавши їм оцінку, вважає, що заява ОСОБА_2 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_2 14.11.2015р. зареєстрував шлюб з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія І-ІІІ № 133022 (а.с. 6).

Згідно копії свідоцтва про народження серії І-АЯ № 520026, виданого 11 вересня 2014 року Джанкойським районним відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, 02 вересня 2014 року у м. Джанкой народився ОСОБА_5, матір`ю якого записана ОСОБА_3, громадянка ОСОБА_7 Федерації, запис про батька відсутній (а.с. 7).

Відповідно до відмітки в паспорті громадянина України серії ВН № 670094, виданого Брусиловським РС УДМС України в Житомирській області 28.11.2015р., ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, що народилась в с. Табачне Джанкойського району АР Крим, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 5).

Згідно з копією паспорта громадянина ОСОБА_7 Федерації № 39 14 153001, виданого 03.06.2014р., ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженка с. Табачне Джанкойського району АР Крим, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 8)

Відповідно до копії паспорту громадянина України серії ВН № 508395, виданого Брусиловським РВ УМВС України в Житомирській області 16.12.2010р., ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 4).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно пункту 7 частини першої статті 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

Законом передбачені особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України.

Згідно із ст.257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника.

Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

У рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків.

Як розяснив в інформаційному листі від 15.04.2016р. «Про застосування положень статті 257-1 ЦПК України» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; допустимими за змістом частини першої ст. 59 ЦПК України є докази, одержані в порядку, встановленому законом.

Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватися положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невідємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупованою територією визначається сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» органами державної реєстрації актів цивільного стану є: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації актів цивільного стану; відділи державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних управлінь юстиції (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану); виконавчі органи сільських, селищних і міських (крім міст обласного значення) рад.

Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права.

Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду повинно ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території.

Таким чином, документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справи у порядку статті 257-1 ЦПК України.

З метою державної реєстрації народження та отримання свідоцтва про народження дитини, 19.05.2016 року заявник звернувся до Брусилівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області.

Але у проведенні державної реєстрації народження дитини йому було відмовлено, оскільки для підтвердження факту народження дитини предявлено свідоцтво, видане органом реєстрації актів цивільного стану, що діє на окупованій території, яке не може визнаватись на території України та не може бути підставою для реєстрації народження, що підтверджується відмовою у проведенні державної реєстрації народження № 309/2-22 від 19.05.2016 року (а.с. 9-10).

У відповідності зі ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті; державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану.

Згідно зі ст. 13 ч. 1 вказаного Закону державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові, походження дитини визначається відповідно до Сімейного кодексу України; підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоровя документи, що підтверджують факт народження .

Відповідно до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства Юстиції України 18 жовтня 2010 р. №52/5 (з відповідними змінами та доповненнями) підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є, зокрема, медичне свідоцтво про народження (форма № 103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 8 серпня 2006 р. № 545, що видається закладами охорони здоров'я незалежно від підпорядкування та форми власності, де приймаються пологи.

Заявник позбавлений можливості у встановленому законом порядку здійснити реєстрацію факту народження дитини, оскільки документи на підтвердження цих обставин відповідно до вимог Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року є недійсними і не створюють правових наслідків, оскільки видані на тимчасово окупованій території, що унеможливлює отримання заявником свідоцтва про народження дитини в органах державної реєстрації актів цивільного стану України.

Згідно з ч. 4 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» за відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.1995 року рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання.

Згідно зі ст. 14 ЦПК України рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для органів, які реєструють такі факти або оформляють права, що виникають у зв'язку із встановленим судом фактом.

Оскільки судом достовірно встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, 02 вересня 2014 року у м. Джанкой АР Крим народила сина ОСОБА_8, заявник ОСОБА_2 не заперечує свого батьківства, то наявні підстави для задоволення заяви ОСОБА_2 про встановлення факту народження дитини.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215, 256, 257-1, 259, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_2, заінтересована особа Брусилівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, про встановлення факту народження про встановлення факту народження дитини, -задовольнити.

Встановити факт народження громадянкою України ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_3, дитини чоловічої статі ОСОБА_6, 02 вересня 2014 року у місті Джанкой Автономної Республіки Крим, батьком якого є громадянин України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_8.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Житомирської області через суд першої інстанції шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10-денного строку з дня отримання копії цього рішення.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя О. С. Данилюк