Справа № 433/1475/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2016 року, Троїцький районний суд Луганської області в складі :

головуючого - судді Крівоклякіної Н.В.,

за участю секретарів - Рєзнікової Л.В., Соломіної В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Троїцьке Луганської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей Луганської обласної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу батька ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду із дійсною позовною заявою, в якій зазначила, що вона та відповідач є батьками неповнолітньої ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб між нею та відповідачем було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м.Луганська від 24.10.2012 року. Донька проживає разом з нею, знаходиться на її утриманні, вона піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач з 2014 року участі у вихованні дитини не приймає, матеріальної допомоги на утримання доньки не надає. Будь-яке спілкування між ними відсутнє і востаннє вона бачила його у 2014 році.

З метою забезпечення повноцінного відпочинку доньки та її розвитку вона планує здійснювати поїздки до АР Крим та виїдждати до родичів у Російську Федерацію, проте відповідач у телефонному режимі відмовив їй у оформленні нотаріального дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон. У зв'язку з цим вона звертається до суду та просить надати дозвіл ОСОБА_2 на тимчасові виїзди до Російської Федерації та АР Крим та повернення через лінію розмежування у м.Луганськ у її супроводі без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 у період зимових, весняних, літніх та осінніх шкільних канікул до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку. Крім того просить дозволити їй без згоди батька оформлювати документи для періодичного тимчасового виїзду доньки та допустити рішення суду до негайного виконання.

Сторони в судове засідання не з'явились.

Позивач надала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги просила задовольнити в повному обсязі.

Відповідач про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошень про виклик на офіційному веб-сайті Троїцького районного суду Луганської області (на 07.11.2016 р., на 22.11.2016 р., на 06.12.2016 р), а також телефонограмами, які прийняв особисто 16.11.2016 року та 29.11.2016 року. Причину неявки суду відповідач не повідомив, заперечень на позов не надав.

Від третьої особи на адресу суду надійшла письмова заява, згідно якої вона просила справу розглядати без участі представника служби у справах дітей Луганської обласної державної адміністрації.

Суд, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними позовних вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено наступне.

Відповідно до копії свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 13.06.2008 року, яке видане Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції, батьками ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.17).

Згідно з копією рішення Жовтневого районного суду м.Луганськ від 24.10.2012 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був розірваний (а.с.15-16).

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Як вбачається з положень ст..33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір міст проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст..313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України, а фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно з «Правилами перетинання державного кордону України», які затверджені Постановою Кабінету міністрів України від 27.01.1995 р. №57 (далі - Правилами), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків якщо пред'явлене рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до ст..12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно «Конвенції про права дитини», прийнятої ООН 20.11.1989 року та ратифікованою Постановою Верховної Ради №789 від 27.02.1991 року, у всіх діях щодо дітей незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.

Положення ч.7 ст.7 та ч.2 ст.155 СК України зазначають, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Позивач просила надати дозвіл на періодичні виїзди доньки за кордон без згоди батька у період шкільних канікул, однак не зазначила конкретного часового проміжку для виїзду неповнолітньої дитини за кордон, визначений відповідним часом: місяцями або днями, що є

порушенням вимог «Правил перетинання державного кордону України», так як при наданні дозволу на тимчасовий виїзд дитини, яка не досягла 16-річного віку, повинна бути зазначена країна виїзду та конкретний часовий проміжок, на який дитина виїжджає в іншу країну у супроводі своєї матері або іншої уповноваженої особи, яка досягла 18-ти років .

При цьому суд враховує, що багаторазове вивезення дитини за кордон без надання згоди батька чинним законодавством не передбачене. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на періодичні виїзди дитини за кордон без згоди батька в період канікул суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини.

Зазначаючи країну виїзду - Російську Федерацію та АР Крим, позивач мотивувала необхідність виїзду підвищенням рівня світогляду дитини, покращенням її стану здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку, а також спілкуванням з родичами, але не надала жодних доказів на підтвердження необхідності виїзду саме до Російської Федерації та в АР Крим з вищезазначеною метою.

Судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях про необхідність такого виїзду за відсутності медичних документів, путівок на санаторно-курортне лікування, які б підтверджували факт необхідності оздоровлення дитини. Також позивачем документально не підтверджено намір здійснити перебування разом з донькою на території АР Крим та Російської Федерації для відпочинку та спілкування з родичами.

За таких обставин, оскільки позивачем не конкретизований часовий проміжок виїзду дитини за кордон без згоди та супроводу батька, документально не підтверджена необхідність такого виїзду, а також враховуючи той факт, що законодавством не передбачена можливість для надання судом дозволу на багаторазові виїзди дитини за кордон без згоди та супроводу батька, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст..10,11,60,61,88, 208,209,212-215, ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей Луганської обласної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу батька відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Луганської області через Троїцький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 09 грудня 2016 року.

Суддя: Н.В. Крівоклякіна

09.12.16

15.11.16