АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8180/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Заєць Т.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Горбачовій В.С.

за участю: представника позивачів ОСОБА_3

представника відповідача ЛевківськогоО.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_5, ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до товариства з обмеженою відповідальністю «ВК «Комунальник» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилих приміщень.

в с т а н о в и л а :

Позивачі звернулися до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 31.08.2009 року, укладеного між ВАТ «Веркон» і ТОВ «ВК «Комунальник», посвідченого приватним нотаріусом КМНО за реєстровим №3128. Мотивуючи свої вимоги тим, що 31.08.2009 року між ВАТ «Веркон» і ТОВ «ВК «Комунальник» укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, на підставі якого відповідач придбав частину цілісного майнового комплексу приміщення, що складає 60/100 частин гуртожитку загальною площею 4 066,1 кв. м., який розташований по АДРЕСА_1. Позивачі проживають у вказаному гуртожитку на постійній основі. Внаслідок укладеного договору порушуються їх житлові права, в тому числі, право на приватизацію житла у гуртожитку. Позивачі вважають, що спірний договір повинен бути визнаний недійсним, оскільки його укладено під час дії мораторію на відчуження гуртожитків, який встановлений у прикінцевих та перехідних положеннях Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Ухвалою від 18.02.2016 року на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України позовні вимоги ОСОБА_8 залишено без розгляду.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник позивачів подав апеляційну скаргу. Де ставив питання про його скасування та ухвалення нового про задоволення позову у повному обсязі. Вказуючи при цьому, що судом першої інстанції були порушені норми матеріального та процесуального права.

Представник позивачів у судовому засіданні підтримала подану апеляційну скаргу та просила суд її задовольнити.

Представник відповідача не визнав подану апеляційну скаргу, заперечував проти її задоволення.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб що з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Так судом при розгляді справи встановлено, що згідно розпорядження Святошинської РДА у м. Києві №87 від 31.01.2008 року, затверджено реєстр житлових будинків, які використовуються під гуртожитки у Святошинському районі м. Києва. Відповідно до реєстру, під гуртожитки використовується будинок, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, балансоутримувачем якого був ВАТ «Веркон».

31.08.2009 року ВАТ «Веркон» і ТОВ «ВК «Комунальник» уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до п. 1.1 якого ВАТ «Веркон» зобов'язувався передати майно, а саме: частину цілісного майнового комплексу - приміщення (віт. А): III поверх: пл. - 787,6 кв. м. та МСК пл. 26,0 кв. м., прим, з №1 по №48 (групи прим. №2); IV поверх; пл. - 790,0 кв. м. та МСК пл. 26,2 кв. м., прим, з №1 по №46 (групи прим. №3); V поверх: пл. - 789,8 кв. м. та МСК пл. 26,0 кв. м., прим з №1 по №46 (групи прим.№4); загальною площею 2 44,60 кв. м., що складає 60/100 частин гуртожитку, загальною площею 4 066,1 кв. м., що розташовані по АДРЕСА_1, у власність ТОВ «ВК «Комунальник». Яке в свою чергу зобов'язувалося прийняти майно (купити) і сплатити за нього грошову суму. Приміщення, що відчужувалося належало ВАТ «Веркон», на підставі акту передачі - прийому майна ВАТ «Веркон» від 05.03.1996 року, та реєстраційного посвідчення, виданого КМБТІ від 12.03.1996 року. Договір посвідчений приватним нотаріусом КМНО, зареєстровано в реєстрі за №3128.

Відповідно до реєстраційного посвідчення KM БТІ м. Києва № 006641 від 17.09.2009 року, приміщення (в літ. А), загальною площею 2 445,60 кв. м., що складає 60/100 частин (від гуртожитку, загальною площею 4 066,1 кв. м.), розташованого в АДРЕСА_1 зареєстровано за ТОВ «ВК Комунальник».

В гуртожитку по АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11; ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14; ОСОБА_6 Будинок знаходиться на балансі ТОВ «ВК «Коммунальник». Квартири не приватизовані. Наведені обставини підтверджуються довідками форми №3, виданих ТОВ «ВК «Коммунальник» від 26.02.2014 №12/14, 07.12.2015 №14, 04.12.2015 №43.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 04.03.2013 року у справі № 5011 15/10405-2012 за заявою ПАТ «Веркон» про визнання його банкрутом затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс станом на 21.02.2013 року; ліквідовано банкрута - ПАТ «Веркон» як юридичну особу у зв'язку з банкрутством; дію мораторію припинено; провадження у справі про банкрутство № 5011- 15/10405-2012 припинено.

Постановою Вищого господарського суду України від 13.08.2013 року ухвалу Господарського суду м. Києва від 12.06.2013 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.06.2013 року у справі № 5011-15/10405-2012 залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не доведено порушення їх прав у даних правовідносинах. Не надано належних доказів того, що їм в установленому порядку надавалися в користування саме ті приміщення, що були предметом оспорюваного договору купівлі-продажу. З наданих позивачами довідок вбачається, що вони займають лише ліжко-місця, а не кімнати, що виключає твердження про порушення права на приватизацію житла (саме приміщення), оскільки такого житла (приміщення) в гуртожитку на час розгляду справи вони не мають.

Також суд зазначав, що правовідносини між ПАТ «Веркон» і мешканцями гуртожитку регулювалися нормами житлового законодавства та знаходяться за межами правовідносин продавця (ПАТ «Веркон») з покупцем (ТОВ «ВК «Комунальник»).,

Відповідно до статей 127, 128, 129, 132 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Жила площа в гуртожитку надається спільним рішенням адміністрації підприємства та профспілкового комітету. Єдиною підставою для вселення в гуртожиток є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства. Працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку зі роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

ТОВ «ВК «Комунальник», придбавши майно, в якому проживають мешканці, в тому числі і позивачі має діяти у спосіб та в порядку, передбаченому законодавством для власників гуртожитків. Юридична зміна приватного власника будівлі гуртожитку не вплинула на права його мешканців, що підлягають захисту. Мешканці гуртожитку, в тому числі і позивачі, як проживали так і продовжують проживати в гуртожитку, сплачують комунальні послуги, їх права на користування житловою площею в гуртожитку відповідачем не оспорюються. Здійснюється облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень відповідними органами державної влади.

Зазначене, на думку суду свідчить про не доведеність факту порушення ТОВ «ВК «Комунальник» визначених житловим законодавством прав мешканців гуртожитку, зокрема, щодо користування його жилою площею .

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Позивачі не є сторонами спірного договору купівлі - продажу, однак зазначають, що даний договір порушує їхні права та інтереси, оскільки у зв'язку з відчуженням майна вони позбавлені права на приватизацію житла у гуртожитку. Враховуючи те, що гуртожиток продовжує перебувати на момент розгляду справи в приватній власності, будь-які дії щодо приватизації з боку позивачів не підлягають до задоволення.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Доводами апеляційної скарги є те, що ОСОБА_5 з 2000 року, а позивач ОСОБА_6 з 1982 року постійно проживають в гуртожитку по АДРЕСА_1. Однак, судом не було взято до уваги те, що згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» для вирішення спору не має жодного значення користуються позивачі ліжко-місцями або ж кімнатами, а приймається до уваги тривалість проживання і факт реєстрації місця проживання у гуртожитку. А відтак, судом безпідставно не взято до уваги що позивачі більше п'яти років зареєстровані та фактично проживають у спірному гуртожитку, що є визначальним фактом для розповсюдження на них дії положень ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Колегія суддів вважає, що зазначені вище доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.

Так як відповідно до абзаців 3 - 4 ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04.09.2008 року в редакції, що діяла на час вчинення правочину, сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, які є об'єктами права державної чи комунальної власності, та гуртожитки які перебувають у господарському віданні ви в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій з управління житловим фондом незалежно від форми власності, крім гуртожитків, що знаходяться на балансі військових частин, закладів, установ, установ та організацій Збройних Сил України та Міністерства внутрішніх справ України. Цей Закон не поширюється на гуртожитки, що знаходяться на законних підставах у приватній власності, у тому числі ті, що передані територіальним громадам у постійне чи тимчасове користування.

Враховуючи, що гуртожиток, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 на час укладення спірного правочину, знаходився у приватній власності ВАТ «Веркон», суд першої інстанції правомірно вважав що дія зазначеного вище Закону на правовідносини, що виникли між ВАТ «Веркон» та ТОВ «ВК «Комунальник» не розповсюджувались, підстав для визнання такого правочину недійсним нема.

Колегія суддів вважає такими що знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи доводи апеляційної скарги щодо помилковості зазначення судом першої інстанції в рішенні посилань про те, що «ТОВ «ВК «Комунальник», придбавши майно, в якому проживають мешканці, в тому числі і позивачі, є правонаступником попереднього власника ПАТ «Веркон»»

Так як згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців 15.03.2013 року внесено запис № 4000217 про припинення юридичної особи ПАТ «ВЕРКОН», юридичну особу якого припинено без правонаступництва.

Однак, зазначена судом першої інстанції помилковість не є доказом щодо підтвердження позовних вимог позивача, а відтак не може бути підставою для скасування рішення суду у відповідності до положень ч. 2 ст. 308 ЦПК України.

Не підлягають до задоволення і доводи апеляційної скарги в частині того, що внаслідок укладання оспорюваного договору гуртожиток по АДРЕСА_1 не було передано до комунальної власності, що унеможливило реалізацію передбачених законом механізмів для приватизації житла мешканцями спірного гуртожитку.

Так як, хоча п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», з метою захисту житлових прав мешканців гуртожитків, недопущення їх виселення із займаних жилих приміщень, недопущення відчуження гуртожитків, які будувалися за державні кошти було встановлено мораторій на відчуження (крім передачі у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських рад) гуртожитків, які перебувають у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, організацій, установ незалежно від форм власності, або увійшли до статутних фондів акціонерних чи колективних підприємств, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, протягом трьох років з дня опублікування цього Закону.

Однак, за таких обставин оспорювати договір купівлі-продажу нерухомого майна від 31.08.2009 року що був укладений між ВАТ «Веркон» і ТОВ «ВК «Комунальник», з вказаних підстав позивачі не можуть.

Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи були порушені норми матеріального права, які призвели до постановлення рішення яке підлягає скасуванню.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5, ОСОБА_6 - ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: