АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3266/16 Справа № 208/3053/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Котушенко С.П., Романюк М.М.

при секретарі Назаренко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди, посилаючись на те, що він є працівником правоохоронних органів, і недостовірна інформація, джерелом якої є відповідач ОСОБА_3, негативно вплинула на його ділову репутацію, а також порочить його честь та гідність. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд визнати недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність і ділову репутацію наступну інформацію:

-поширену в інтернет-виданні «Кстати+» в статті «Днепродзержинская милиция проворовалась?» від 06 березня 2015 року, зокрема: «… сегодня ровно 6 лет как 6 марта 2009 года работники Днепровского СО Днепродзержинского ГУ ГУМВД в Днепропетровской области ОСОБА_4 и ОСОБА_5 по указанию начальника СО ОСОБА_2 провели незаконный обыск моей квартиры», «… прошу вас внести сведения, изложенные мной в данном заявлении о совершенном преступлении против моей собственности в отношении работников милиции ОСОБА_2, ОСОБА_4 и ОСОБА_5..»;

-поширену в інтернет-виданні «dndz.tv» під статтею «Повтороное ограбление автозаправки в Днепродзержинске» від 19 березня 2015 року, зокрема про те, що: «… если ментам ОСОБА_4 и ОСОБА_5 под руководством ОСОБА_2 можно грабить квартиры, то почему другим нельзя грабить заправки, может это сам ОСОБА_2 и ограбил для количества открытых производств»;

-поширену в інтернет-виданні «dndz.tv» під статтею «Разбой на автозаправке Днепродзержинска» від 16 березня 2015 року, зокрема про те, що: «… фото похоже на зам начальника ГУ милиции ОСОБА_2, тем более, что у него есть опыт по кражам, 13.03.2015г. СУ областной прокуратуры начато досудебное следствие по краже моей квартиры «оборотнями в погонах» ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5».

Також ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача ОСОБА_3 на його користь 10000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, а також понесені ним судові витрати.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди- відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що позивач ОСОБА_2 з вересня 2008 року по вересень 2011 року працював заступником начальника начальником СВ Дніпровського РВ Дніпродзержинського МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області; з вересня 2011 року по листопад 2012 року начальником СВ Дніпродзержинського МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області; з листопада 2012 року по червень 2013 року першим заступником начальника начальником СВ Дніпродзержинського МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області; з червеня 2013 року по листопад 2015 року першим заступником начальника міського управління - начальником СВ Дніпродзержинського МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області; з листопада 2015 року по цей час заступником начальника Дніпродзержинського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області. Викладене стверджується відповідною довідкою, що долучена до матеріалів справи.

06.03.2015 року інтернет-видання «Кстати+» опублікувало статтю «Днепродзержинская милиция проворовалась?» де, зокрема, зазначено, що «… сегодня ровно 6 лет как 6 марта 2009 года работники Днепровского СО Днепродзержинского ГУ ГУМВД в Днепропетровской области ОСОБА_4 и ОСОБА_5 по указанию начальника СО ОСОБА_2 провели незаконный обыск моей квартиры», а також «… прошу вас внести сведения, изложенные мной в данном заявлении о совершенном преступлении против моей собственности в отношении работников милиции ОСОБА_2, ОСОБА_4 и ОСОБА_5М.».

16.03.2015р. на веб-сайті «dndz.tv» під статтею «Разбой на автозаправке Днепродзержинска» було надано коментар користувачем «Надежда», у якому зазначено: «… фото похоже на зам начальника ГУ милиции ОСОБА_2, тем более, что у него есть опыт по кражам, 13.03.2015 года СУ областной прокуратуры начато досудебное следствие по краже моей квартиры «оборотнями в погонах» ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5».

19.03.2015р. на веб-сайті «dndz.tv» під статтею «Повторное ограбление автозаправки в Днепродзержинске» було надано коментар користувачем «Надежда», у якому зазначено: «… если ментам ОСОБА_4 и ОСОБА_5 под руководством ОСОБА_2 можно грабить квартиры, то почему другим нельзя грабить заправки, может это сам ОСОБА_2 и ограбил для количества открытых производств?».

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, ратифікованої Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція), і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лігенс проти Австрії» (1986 рік), суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеною ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Свобода вираження стосується не лише тієї інформації чи тих ідей, які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Свобода преси дає громадськості одну з найкращих можливостей дізнатися про ідеї та позиції політичних лідерів, публічних осіб і сформувати свій погляд на них. Відповідно межі допустимої критики є ширшими, коли вона стосується власне політика, публічної особи, а не приватної особи. На відміну від останньої публічній особі неминуче і свідомо відкривається для прискіпливого аналізу кожного свого слова і вчинку з боку громадського загалу і, як наслідок, повинен виявляти до цього більше терпимості.

Згідно ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу, думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Відповідно до ч.1 ст.30 ЗУ «Про інформацію» N 2657-XII від 02.10.1992р., ніхто не може бути притягнутий до відповідальностіза висловлення оціночних суджень.

Згідно ч.2 ст. ст.30 ЗУ «Про інформацію» N 2657-XII від 02.10.1992р., оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно ст.277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Згідно ч. 1, п. 4 ч. 2, ч. 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Статтею 280 ЦК України встановлено, що у випадку, якщо фізичній особі внаслідок порушення його особистого немайнового права спричинена майнова чи моральна шкода, ця шкода підлягає відшкодуванню.

У абзацах 1, 2 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року розяснено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту.

Згідно роз'яснень, наданих у п.9 Постанови Верховногосуду України №1 від 27.02.2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов пред'явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону про пресу редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації. У разі, коли редакція друкованого засобу масової інформації не має статусу юридичної особи, належним відповідачем є юридична особа, структурним підрозділом якої є редакція. Якщо редакція не є структурним підрозділом юридичної особи, то належним відповідачем виступає засновник друкованого засобу масової інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації.

Згідно роз'яснень, наданих у п.12 вищевказаної Постанови, належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації.

Згідно роз'яснень, наданих у п.13 вищевказаної Постанови, відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 277 ЦК судовий захист гідності, честі та ділової репутації внаслідок поширення про особу недостовірної інформації не виключається і в разі, якщо особа, яка поширила таку інформацію, невідома (наприклад, при направленні анонімних або псевдонімних листів чи звернень, смерті фізичної особи чи ліквідації юридичної особи, поширення інформації в мережі Інтернет особою, яку неможливо ідентифікувати, тощо). У такому випадку суд вправі за заявою заінтересованої особи встановити факт неправдивості цієї інформації та спростувати її в порядку окремого провадження. Така заява розглядається за правилами, визначеними розділом IV ЦПК.

У пункті 15 вказаної постанови роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно роз'яснень, наданих у п.18 вищевказаної Постанови, згідно з положеннямистатті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Як роз'яснено у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року роз»яснено, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету ОСОБА_6 Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської ОСОБА_7 Європи про право на недоторканість приватного життя.

У названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позову та відсутність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Так, позивачем не доведено твердження про те, що оспорювані коментарі користувача «Надежда» від 16.03.2015р. та 19.03.2015р. у мережі Інтернет на веб-сайті «dndz.tv» поширені саме автором ОСОБА_3 Доказів, що відповідають вимогам ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження наведених доводів позивач не надав, клопотань про витребування доказів судом, призначення відповідної судової експертизи - не заявив.

Колегія приймає до уваги покази ОСОБА_8, допитаного місцевим судом у якості свідка, який поясним, що він є власником Інтернет-видання «Кстати+», і саме він є автором статті «Днепродзержинскаямилиция проворовалась?» від 06.03.2015р., у якій він особисто зазначив, що «экс-преподаватель Днепродзержинського государственного технического университета ОСОБА_9 обвиняет милицию нашего города в воровстве»; саме він, на прохання відповідачки, виклав у вказаній статті текст звернення ОСОБА_3, направленого на адресу прокурора Дніпропетровської області. Відповідачкою правильність показів ОСОБА_8 не заперечується. Наведене стверджується журналами та звукозаписом судових засідань місцевого суду і суду апеляційної інстанції.

Враховуючи викладене, зміст наданих письмових доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що належними відповідачами у разі поширення інформації в мережі Інтернет, є автори відповідного інформаційного матеріалу та власники відповідних веб-сайтів. Однак, згідно заяви позивача від 24.07.2015 року, він зменшив обсяг позову в частині вимог, пред»явлених до власника Інтернет-видання «Кстати+» ОСОБА_8 та засновника Інтернет-видання «dndz.tv» ОСОБА_10, оскільки вказані особи спростували оспорювану інформацію у спосіб, яким вона була поширена (а.с. 37 39).

Суд, діючи у межах своєї компетенції та на підставі положень ст. 212 ЦПК України, належним чином дослідивши зміст і характер інформації, викладеної в статті «Днепродзержинская милиция проворовалась?» від 06.03.2015р., дійшов обґрунтованого висновку, що оспорювані висловлювання є оціночними критичними судженням відповідачки, викладенням її суб`єктивної думки і поглядів.

Колегія звертає особливу увагу, що позивач є публічною особою посадовою особою правоохоронного органу, висловлена відповідачкою критика пов»язана з виконанням позивачем та його підлеглими своїх службових обов»язків. Межа допустимої критики щодо публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи; публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Враховуючи викладені вище факти у сукупності, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не довів порушення його особистих немайнових прав у зв»язку з поширенням оспорюваної інформації, викладеної у статті «Днепродзержинская милиция проворовалась?» від 06.03.2015р.

Отже, місцевий суд дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги щодо визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію позивача.

Крім того, оскільки вимоги про відшкодування моральної шкоди мають похідний характер та повязані з встановленням факту порушення прав позивача незаконними діями відповідача, і під час судового розгляду справи не доведено факт неправомірного поширення відповідачем негативної інформації щодо позивача, або порушення інших прав, вимоги про відшкодування моральної шкоди також не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, враховуючи положення ст.ст. 88, 303 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді