Апеляційний суд Житомирської області
Справа №280/230/14-ц Головуючий у 1-й інст. Янчук В.В.
Категорія 27 Доповідач Борисюк Р. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Матюшенка І.В.,

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 27 березня 2015 року,

встановила:

У лютому 2014 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернулось з даним позовом та після його уточнення просило стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 10 жовтня 2008 року у сумі 64 962,14 доларів США та 96 404,54 грн. пені.

В обґрунтування позову зазначало, що 10 жовтня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі АКІБ «Укрсиббанк») та ОСОБА_2 було укладено Договір про надання споживчого кредиту №0. У відповідності до вимог Закону України «Про акціонерні товариства» № 514-VІ від 17 вересня 2008 року були внесені зміни у Статут АКІБ «УкрСиббанк», відповідно до яких нове повне найменування Банку стало: Публічне Акціонерне Товариство «УкрСиббанк». Згідно з п.1.2.1. умов Кредитного договору Банк надав Позичальнику кредит (грошову суму) в розмірі 38000,00 доларів США, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути наданий кредит з встановленою процентною ставкою у розмірі 16,00 % річних.

З метою забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором 10 жовтня 2008 року між банком та ОСОБА_4 укладений договір іпотеки, а між ПАТ "УкрСиббанк" та ОСОБА_3 - договір поруки. ОСОБА_2 належним чином не виконує зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилася заборгованість.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 27 березня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача заборгованість в розмірі 63341 доларів 94 центи США, яка складається із заборгованості по кредиту - 36213 доларів 59 центів США та заборгованості по процентам за користування кредитними коштами - 27128 доларів 35 центів США, а також заборгованість по сплаті пені в розмірі 96404 грн. 54 коп., яка складається з: 11093 грн. 65 коп. пені за несвоєчасне повернення кредиту та 85310 грн. 89 коп. пені за несвоєчасну сплату процентів. Вирішено питання судових витрат. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Посилається на порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що позивачем не надано суду первинних документів щодо виконання банком свого обов'язку по наданню грошових коштів у кредит. Відтак, факт укладення кредитного договору є недоведеним, а заявлена до стягнення сума заборгованості - безпідставною. Суд стягнув пеню у повному обсязі, не врахувавши, що вона була нарахована, виходячи з повної суми тіла кредиту та процентів за користування, а у даному випадку пеня повинна бути нарахована на суму, що частково зменшена внаслідок спливу строків позовної давності. Крім того, суд залишив поза увагою його заяву щодо зменшення розміру неустойки на підставі ч.3 ст.551 ЦК України. Також суд порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства, вийшовши за межі позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права…

Задовольняючи частково позовні вимоги банку до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що боржник порушив свої зобовязання за кредитним договором, виконання яких забезпечено порукою, у звязку з чим з боржника та поручителя у солідарному порядку підлягає стягненню сума заборгованості у розмірі 63341 долари 94 центи США, визначена судом з урахуванням строку позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення заборгованості в солідарному порядку з боржника та майнового поручителя, суд першої інстанції виходив з того, що солідарна відповідальність боржника та майнового поручителя чинним законодавством не передбачена.

Колегія суддів, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, звертає увагу на те, що суд першої інстанції правильно визначив норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, обгрунтовано відмовив у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості в солідарному порядку з боржника та майнового поручителя, але не повністю погоджується із визначеним судом розміром стягнення заборгованості за кредитним договором, виходячи із наступного.

Встановлено, що 10 жовтня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк зобовязався надати позичальник грошові кошти у сумі 38000 доларів США шляхом зарахування кредиту на поточний рахунок № 4800, а позичальник ОСОБА_2 зобовязався повернути кредит згідно графіку погашення кредиту (кінцевий термін повного погашення кредитної заборгованості 12 жовтня 2015 року) та сплатити за користування кредитними коштами проценти за ставкою 16% річних (т.1 а.с. 5-6).

Виконання зобовязання позичальника забезпечено заставою земельної ділянки та житлового будинку за договором іпотеки від 10 жовтня 2008 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4М.(т.1 а.с. 10-12).

Крім того, виконання цього зобовязання було також забезпечено договором поруки № 233537 від 10 жовтня 2008 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3, за умовами якого остання зобовязалася солідарно з боржником відповідати за виконання останнім усіх його зобовязань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту від 10 жовтня 2008 року № 0 (т.1 а.с. 7-9).

Згідно наданого Банком розрахунку станом на 14 січня 2015 року заборгованість за кредитним договором складає 64962 доларів 14 центів США, що згідно курсу НБУ станом на 14.01.2015 року дорівнює еквіваленту 1024533 грн. 50 коп., з яких:

- заборгованість по тілу кредиту 36365 доларів 63 цента США, що еквівалентно 573531 грн. 08 коп.;

- заборгованість по процентам 28596 доларів 51 цент США, що еквівалентно 451002 грн. 42 коп.

А також нарахована пеня за період з 14 січня 2014 року по 30 грудня 2014 року за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у сумі 11093 грн. 65 коп. і пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 85310 грн. 89 коп., а всього 96404 грн. 54 коп. (т.1 а.с. 164-176, т.2 а.с. 71-80).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Якщо умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, якщо за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13, 19 березня 2014 року № 6-20цс14, 18 червня 2014 року № 6-61цс14, 03 червня 2015 року № 6-31цс15, 30 вересня 2015 року № 6-154цс15, 02 грудня 2015 року № 6-249цс15).

Аналіз наведених норм свідчить про те, що на підставі заяви про застосування позовної давності (за умови, що зміст спірних правовідносин не передбачає збільшення тривалості позовної давності порівняно із загальним строком) кредитна заборгованість за тілом кредиту та процентами підлягає стягненню за останні календарні три роки перед зверненням кредитора до суду, а стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду у межах строку позовної давності за основною вимогою.

При цьому право вимагати повернення щомісячних прострочених платежів у кредитора виникає за обставин, якщо ним дотримано строк давності за вимогами про повернення кредиту в цілому.

Перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу.

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов'язання, яким є строк виконання зобов'язання у повному обсязі (кінцевий строк повернення кредиту й платежів за ним) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах № 6-53цс14 від 17 вересня 2014 року, № 6-125цс14 від 17 вересня 2014 року).

Як убачається із матеріалів справи (т.1 а.с. 114), відповідач ОСОБА_2 заявив про застосування наслідків пропуску строків позовної давності до вимог банку у суді першої інстанції.

Встановлено, що банк звернувся до суду із позовом 12 лютого 2014 року. Кінцевим строком повернення кредиту й платежів за договором сторонами визначено 12 жовтня 2015 року.

Остання сплата за кредитним договором боржником здійснена: по тілу кредиту 28 квітня 2010 року, по процентам за користування кредитом 28 жовтня 2010 року.

Правом на дострокове повернення кредиту банк скористався 27 вересня 2013 року, встановивши 32-денний строк з дня отримання вимоги для її задоволення( т.1 а.с. 21-24 ).

Таким чином, станом на 12 лютого 2014 року строк позовної давності до вимог банку про повернення кредиту в цілому не сплив. Заявлені строки давності стосуються лише платежів, право на стягнення яких виникло поза межами трирічного строку перед зверненням до суду, тому доводи апеляційної скарги у цій частині є обґрунтованими.

Враховуючи, що згідно наданого розрахунку, починаючи з 12 лютого 2011 року (т.2 а.с. 72-73) сума заборгованості за тілом кредиту складає 36365 доларів 63 центи США, що еквівалентно 573531 грн. 08 коп., ця заборгованість підлягає стягненню у повному обсязі.

Згідно вказаного розрахунку (т.2 а.с. 73-77), заборгованість по процентам починаючи з 28 лютого 2011 року за виключенням залишку строкової заборгованості та простроченої заборгованості по процентам (графа «8» розрахунку т.2.а.с. 77) складає 23996 доларів 83 центи США.

Відповідно в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню не у сумі 28596,51 доларів США, як просив Банк, і не у розмірі 27128,35 доларів США, як у своєму рішенні ухвалив суд, а відповідно в сумі 23996, 83 доларів США, що еквівалентно грн. коп., оскільки не повинен бути врахований залишок строкової та простроченої заборгованості по процентам за період до 12 лютого 2011 року(розрахунок фактично надано з 28.02.2011 року).

Частиною 1 ст. 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК України).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказів, які спростовують наданий позивачем розрахунок заборгованості, апелянтом не надано і таких не встановлено судом.

Доводи ОСОБА_2 про те, що укладення кредитного договору є недоведеним, оскільки позивачем не надано будь-яких первинних документів, як доказ виконання Банком свого обов'язку по наданню грошових коштів у кредит, є безпідставними та спростовуються наявними у матеріалах справи оригіналами меморіальних ордерів (т.1 а.с. 222-223), випискою за кредитним договором (т.1а.с. 202-221).

Зазначені докази підтверджують, що кредит ОСОБА_2 надано відповідно до п. п. 1.1, 1.2.1 договору про надання споживчого кредиту. Кошти були перераховані у відповідності до п. 1.2.5 договору на поточний рахунок позичальника 4800 у Банку (т.1 а.с. 5).

Таким чином, Банк виконав свій обовязок по наданню грошових коштів ОСОБА_2 в кредит.

Крім того, боржник протягом 2008 - 2010 років частково виконував умови кредитного договору. Питання щодо його розірвання з підстав не виконання Банком свого обов'язку по наданню грошових коштів у кредит або визнання його недійсним не ставив.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції неправомірно прийняв до розгляду заяву Банку про збільшення позовних вимог, оскільки будь-яких клопотань від позивача про залишення без розгляду чи відмову від вимог про стягнення пені за початково заявлений період з 30 серпня 2012 року по 28 серпня 2013 року не надходило, колегія суддів вважає також безпідставними з огляду на право позивача у відповідності до положень ч. 2 ст. 31 ЦПК України збільшити розмір позовних вимог. Тому доводи про те, що вимога про стягнення пені за період з 14 січня 2014 року по 30 грудня 2014 року є фактично зміною предмета позову, що також стосується періоду нарахування відсотків за користування кредитними коштами, є також безпідставними.

Доводи щодо порушення судом норм ст. 11 ЦПК України в частині відмови у стягненні боргу з майнового поручителя та стягнення боргу лише з позичальника і поручителя ОСОБА_3 є безпідставними, оскільки часткове задоволення позовних вимог не свідчить про вирішення спору поза межами заявлених Банком позовних вимог.

Посилання ОСОБА_2 у письмових поясненнях до суду апеляційної інстанції щодо припинення поруки не містились у доводах апеляційної скарги.

Разом з тим, колегія суддів, вважає за необхідне зазначити наступне.

Враховуючи, що строк виконання основного зобов'язання згідно з кредитним договором закінчився 12 жовтня 2015 року, а з позовом до суду позивач звернувся 12 лютого 2014 року, то шестимісячний строк, встановлений ч. 4 ст. 559 ЦК України, протягом якого кредитор має пред'явити вимоги до поручителя, не пропущений.

Аналіз положень ч. 4 ст. 559 ЦК України щодо припинення поруки у випадку не встановлення у договорі поруки строку її дії, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, дає підстави вважати, що цей строк має обчислюватись саме із встановленого сторонами строку виконання зобов'язання, який визначений строком дії кредитного договору.

На користь цього свідчить зміст ст. 529 цього Кодексу, якою передбачено право боржника виконати зобов'язання частинами та обов'язок кредитора прийняти виконану частину зобов'язання.

Тобто законодавець розрізняє такі поняття, як зобов'язання та частина зобов'язання.

У диспозиції ч. 4 ст. 559 ЦК України зазначено про строк виконання саме зобов'язання, а не його частин для обрахування 6-місячного строку для пред'явлення вимоги до поручителя і таким у справі, яка переглядається, є строк повернення кредиту у повному обсязі, визначений кредитним договором, а не окремих його частин, оскільки згідно з умовами кредитного договору предметом зобов'язання є кредит, який складається із всієї суми переданих позичальнику коштів і надається на певний період.

Крім того, ст. 559 ЦК України взагалі не передбачено припинення поруки в частині.

Також, договір поруки не припинився, оскільки вимогу Банком направлено поручителям 27 вересня 2013 року, а з позовом до суду Банк звернувся 12 лютого 2014 року, тобто в межах шестимісячного строку, визначеного ст. 559 ЦК України.

Отже, пояснення ОСОБА_2 та його представника щодо припинення договору поруки, укладеного між Банком із ОСОБА_3, під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження.

Крім того, сам поручитель ОСОБА_3 рішення суду у частині стягнення з неї солідарно з боржником суми боргу не оскаржувала.

Доводи апеляційної скарги щодо зменшення розміру неустойки на підставі ч.3 ст.551 ЦК України колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки розмір нарахованої пені не перевищує розмір тіла кредиту, а також відсутні будь-які інші обставини, які мають істотне значення.

Посилання ОСОБА_2 на правові позиції Верховного суду України є помилковими, оскільки останні висловлені з приводу інших обставин справи.

Рішення суду щодо відмови у задоволенні позову до майнового поручителя відповідає нормам чинного законодавства та у цій частині не оскаржується, а тому підстави для його скасування та перегляду судом апеляційної інстанції відсутні.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів приходить до переконання що судом першої інстанції були неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи.

Відтак, доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими і підлягають до часткового задоволення, а судове рішення у відповідності до положень ч.1 ст. 309 ЦПК України підлягає зміні у визначенні розміру стягнення заборгованості за тілом кредиту та по відсоткам за користування кредитом.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія судів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 27 березня 2015 року в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту та відсоткам за користування кредитом змінити, збільшивши суму стягнення за тілом кредиту з 36213 доларів 59 центів США до 36365 доларів 63 цента США, що еквівалентно 573 531 грн. 08 коп. та зменшивши суму стягнення по відсоткам з 27128 доларів 35 центів США до 23996 доларів 83 цента США, що еквівалентно 378458 грн. 80 коп.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий Судді: