Провадження № 22-ц/780/4468/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 43 08.12.2016
УХВАЛА

Іменем України

08 грудня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі :

головуючого судді Білоконь О.В.,

суддів: Савченка С.І., Верланова С.М.,

при секретарі Волинець Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом його звільнення, відшкодування моральної шкоди, зобовязання сплатити суму заборгованості, стягнення витрат на надання правової допомоги , -

встановила:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, посилаючись на таке.

Під час перебування у шлюбі з 1986 року з ОСОБА_4, останньому, на підставі рішення народних депутатів виконавчого комітету Києво-Святошинської районної ради № 174 від 31 жовтня 1989 року було надано ордер на квартиру № 39, що знаходиться по вул. Механізаторів (ОСОБА_5), 4 в м. Вишневе Києво-Святошинського району Київської області.

Після смерті чоловіка, рішенням апеляційного суду Київської області від 30 вересня 2010 року за нею визнано право користування вказаною квартирою.

У вересні 2012 року позивач та відповідач ОСОБА_3 уклали договір про тимчасове проживання в цій квартирі, однак після закінчення терміну договору ОСОБА_3 відмовилась залишити квартиру і почала перешкоджати їй у користуванні своїм житлом шляхом заміни замків, а потім встановленням нових дверей.

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про визнання права користування зазначеною квартирою, однак рішенням суду їй було відмовлено у задоволенні цього позову.

Позивач просила суд зобовязати ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні квартирою № 39, що знаходиться по вул. О.Вишні, буд. 4 в м. Вишневому, Києво-Святошинського району, Київської області шляхом зобовязання солідарно разом з своїм сином ОСОБА_6 звільнити житлове приміщення та сплатити заборгованість по комунальним послугам у в розмірі 2945 грн.; стягнути з ОСОБА_3 на її користь моральну шкоду в розмірі 3000 грн.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішення суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на те, що суд неповно з»ясував обставини справи, не дав оцінку тому факту, що відповідач проживає із сином у спірній квартирі та чинить позивачеві перешкоди у користуванні нею.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 1986 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 який припинився у 2002 році у звязку зі смертю останнього.

2 листопада 1989 року, на підставі рішення народних депутатів виконавчого комітету Києво-Святошинської районної ради № 174 від 31 жовтня 1989 року ОСОБА_4 було надано ордер на квартиру № 39, що знаходиться по вул. Механізаторів (ОСОБА_5), 4 в м. Вишневе Києво-Святошинського району Київської області.

Після смерті чоловіка, рішенням апеляційного суду Київської області від 30 вересня 2010 року за позивачем ОСОБА_2 визнано право користування вказаною квартирою.

Ці обставини підтверджені письмовими матеріалами справи.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в частині зобовязання відповідача разом з дитиною звільнити спірне житлове приміщення, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано суду належних і допустимих доказів з приводу того, що відповідач ОСОБА_3 і її неповнолітній син ОСОБА_6 проживають, користуються жилим приміщенням в спірній квартирі та чинять позивачці перешкоди у користуванні житлом.

Колегія суддів із вказаними висновками погоджується, оскільки вони є обґрунтованими і відповідають вимогам закону.

Відповідно до положень п.2 ч.1 ст. 395, ст. 391 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, зокрема, право користування, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування.

Згідно вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до положень п.11 Постанови Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Подаючи позов у жовтні 2015 року, позивач зазначала, що відповідач ОСОБА_3 та її син ОСОБА_6 проживають у спірній квартирі та перешкоджають позивачу у користуванні житлом шляхом заміни замків та встановленням нових дверей.

Однак матеріали справи не містять доказів на підтвердження цих обставин.

Так, в описовій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 квітня 2014 року, яким відмовлено ОСОБА_3 у визнанні права на користування спірною квартирою, є посилання про те, що у лютому 2014 року ОСОБА_3 вказувала, що вона із сином проживає у спірній квартирі ( а.с.20).

Однак з березня 2015 року відповідач ОСОБА_3 та її син ОСОБА_7 проживають та зареєстровані у гуртожитку КП «Готельно-гуртожиткового комплексу», що підтверджується відміткою у паспорті ОСОБА_3 про реєстрацію її місця проживання та довідкою форми № 3 від 25 травня 2016 року за № 195 (а.с.101,105-106).

Отже, станом день звернення до суду у жовтні 2015 року та станом на день ухвалення судового рішення 23 червня 2016 року відповідач та її син не проживали у спірній квартирі, відповідно , не перешкоджали позивачу у користуванні житлом.

За таких обставин, суд дійшов вірного висновку про те, що позивач не надала належних доказів про порушення відповідачами її житлових прав шляхом проживання та заміни замків і дверей у квартирі № 39 по вул. Механізаторів (ОСОБА_5), 4 в м. Вишневе Києво-Святошинського району Київської області та спричинення у звязку з цим позивачеві моральної шкоди. Отже, суд дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову в частині сплати комунальних послуг, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів про те, станом на 01 жовтня 2015 року за користування ОСОБА_3 спірною квартирою виникла заборгованість за комунальні послуги в розмірі 2945 грн., які відповідач ОСОБА_3 зобовязана була сплатити.

Колегія суддів із вказаними висновками погоджується, оскільки вони є обґрунтованими і відповідають вимогам закону, матеріали справи відповідного розрахунку заборгованості не містять.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд обґрунтовано виходив з вказаних положень закону та дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачем в порядку статті 60 ЦПК України не надано доказів порушення свого речового права.

Доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на думку апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, оскільки повністю спростовуються зазначеними належними та допустимими доказами по справі.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді :