Провадження №22-ц/784/1756/16
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 487/6896/15-ц
Провадження № 22-ц/784/1756/16 Головуючий у першій інстанції: Біцюк А.В.
Категорія 5 Доповідач : Темнікова В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Темнікової В.І.,

суддів: Козаченка В.І., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання: Андрієнко Л.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справуза апеляційною скаргою заступника прокурора Миколаївської області на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 червня 2016 рокуза позовом Прокурора міста Миколаєва до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання незаконним і скасування рішень, визнання недійсним державного акту та витребування земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2015 року прокурор міста Миколаєва ( далі - прокурор) звернувся з позовом до вказаних осіб, в якому посилався на те, що рішенням Миколаївської міської ради № 36/61 від 4 вересня 2009 року (пункти 34,34.1 розділу 4) було затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_2 земельну діляну площею 697 кв.м. за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1. На підставі цього рішення 1 грудня 2009 року ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером: НОМЕР_1. 07 квітня 2011 року він продав земельну ділянку ОСОБА_3, яка на підставі даного договору купівлі - продажу отримала державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 5 серпня 2011 року. У квітні 2015 року під час здійснення прокурорської перевірки, прокурором встановлено, що проект відведення земельної ділянки для будівництва житлового будинку ОСОБА_2 погоджено та затверджено з порушенням водного, земельного та містобудівного законодавства, оскільки спірна земельна ділянка відноситься до земель комунальної власності рекреаційного призначення та знаходиться в межах зони прибережної захисної смуги Бузького лиману, яка належить до водних об'єктів загальнодержавного значення. Відповідно до схеми місцезнаходження та кадастрового плану проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, вона знаходиться на території м. Миколаєва в межах двокілометрової зони прибережної захисної смуги Бузького лиману, а тому не могла бути передана у приватну власність. У проекті землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки відсутнє врахування розмірів і меж прибережної захисної смуги Бузького лиману у відповідності до вимог ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України. Крім того, генеральним планом м. Миколаєва, затвердженим рішенням Миколаївської міської ради № 35/18 від 18 червня 2009 року, земельні ділянки, розташовані по АДРЕСА_1 номери віднесені до території зелених насаджень загального користування та до території зелених насаджень спеціального призначення, які не можуть передаватися у власність громадян для здійснення будівництва. До того ж, спірна земельна ділянка, відповідно до Правил використання та забудови території м. Миколаєва, затверджених рішенням Миколаївської міської ради № 15/41 від 17 жовтня 2003 року, належить до ландшафтно - рекреаційної зони загальноміського значення та до зони туристично-рекреаційного комплексу. Здійснення будівництва в межах вказаної території заборонено Державними будівельними нормами (пункти 5.1- 5.2 розділу 5; 10.1, 10.4 розділу 10 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень»), а також пунктом 4.2 Державних санітар правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров'я України № 173 від 19 червня 1996 року. Також прокурор посилався на те, що ТОВ «Миколаївбудпроект» не мало законних підстав розпоряджатися спірною земельною ділянкою, що в проекті землеустрою наявне недійсне погодження ТОВ «Миколаївбудпроект» на її передачу громадянам, а також на те, що міська рада розпорядилася земельною ділянкою в порушення вимог ст.ст.58,60,61 ЗК України. 7 квітня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі - продажу вказаної земельної ділянки. Остання, придбавши земельну ділянку, отримала державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 5 серпня 2011 року. Тому він просив визнати причини пропуску строку для звернення до суду із позовом поважними та поновити строк позовної давності, а також визнати незаконними та скасувати пункти 34, 34.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 04 вересня 2009р. в частині затвердження проекту землеустрою та передачі у власність ОСОБА_2земельної ділянки площею 697 кв.м по АДРЕСА_1; визнати недійсним договір купівлі - продажу від 07.04.2011р. за реєстрованим номером 980, укладений між ОСОБА_2 таОСОБА_3; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 05.08.2011р., виданий ОСОБА_3; зобов'язати ОСОБА_3 повернути Миколаївській міській раді спірну земельну ділянку.

В подальшому прокурор уточнив позовні вимоги, виклавши їх в іншій редакції, і просив визнати незаконними та скасувати пункти 34, 34.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 04 вересня 2009р. в частині затвердження проекту землеустрою та передачі у власність ОСОБА_2земельної ділянки площею 697 кв.м по АДРЕСА_1; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 1 грудня 2009 року з кадастровим номером: НОМЕР_1, виданий ОСОБА_2 та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди 01 грудня 2009р. за №97 та витребувати у ОСОБА_3 земельну ділянку площею 697 кв.м з кадастровим номером: НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 у комунальну власність.

В ході розгляду справи ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 18.05.2016 року провадження по справі в частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі - продажу від 07.04.2011р. за реєстрованим номером 980, укладеного між ОСОБА_2 таОСОБА_3 та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 05.08.2011р., виданого ОСОБА_3 було закрито у зв'язку з прийняттям відмови від позову.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, заступник прокурора Миколаївської області, посилаючись на помилковість висновку суду щодо пропуску строку позовної давності, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

ВідповідачкаОСОБА_3 звернулася до суду з запереченнями на апеляційну скаргу, в яких просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

В судовому засіданні представник позивача підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги. Крім того уточнила, що виходячи з уточнених позовних вимог, позивач вважає, що строк позовної давності не пропущений, а також уточнила, що позов було заявлено саме в інтересах держави, всього Українського народу та суспільства.

Представник відповідачкиОСОБА_3 не визнав доводи апеляціцйної скарги, просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обгрунтованим, надавши пояснення, аналогічні змісту заперечень на апеляційну скаргу.

Інші учасники процесу до судового засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи дані вимоги закону в повній мірі виконані не були.

Приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що п. 34, 34.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 04.09.2009 року №36/61 було затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 697 кв.м. за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1. На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3. Дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки був наданий рішенням Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року №35/70. В подальшому, а саме 7 квітня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі - продажу вказаної земельної ділянки. Остання, придбавши земельну ділянку, отримала державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 5 серпня 2011 року.

Також суд виходив з того, що згідно інформації Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 27 квітня 2015 року спірна земельна ділянка відноситься до території зелених насаджень загального користування та зелених насаджень спеціального призначення. Відповідно до Правил використання та забудови території м. Миколаєва, затверджених рішенням Миколаївської міської ради №15/41 від 17.10.2003 року, спірна земельна ділянка належить до ландшафтно-рекреаційної зони загальноміського значення та туристично - рекреаційного комплексу. Крім того, вказана земельна ділянка розташована на відстані щонайменше 3,6 метрів та найбільше 35,7 метрів від урізу води Бузького лиману. Відсутність же окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Тому суд дійшов висновку, що спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду, є прибережною захисною смугою, а тому її неправомірно було передано у власність ОСОБА_2 для індивідуального будівництва.

Однак, оскільки прокурор пропустив строк позовної давності для звернення до суду, а відповідачі просили застосувати строк позовної давності, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог прокурора.

Висновок суду першої інстанції про незаконність рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 04 вересня 2009р. в частині надання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки площею 697 кв.м по АДРЕСА_1 відповідає як обставинам справи, так і вимогам законодавства, зазначеного в рішенні суду. Крім того, колегія суддів враховує, що ст. 83 ЗК України визначено, що землі водного фонду перебувають виключно у державній та комунальній власності, їх надання у приватну власність заборонено. Відповідно до ч.1 ст. 58 ЗК України та ст.4 ВК України землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів, належать до земель водного фонду. Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об'єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції. Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Так, ст. 59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством. Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої ст. 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин). Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта ст. 59 ЗК України). Отже, за змістом зазначених норм права, землі під водними обєктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними обєктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України. Крім того, за положеннями ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних обєктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається ст. ст. 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України. Відповідно до ст. 60 ЗК України , ст. 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водоймів уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього середовища України № 434 від 05.11. 2004р., у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних обєктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час установлення водоохоронної зони. Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку. Крім того, відповідно до пунктів 5, 10 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 р. № 486, розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно - технічної документації, а на землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок підлягають обов'язковій державній експертизі, зокрема проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок водного фонду, оздоровчого та рекреаційного призначення. Однак, в справі відсутні дані щодо проведення державної експертизи проекту землеустрою щодо відведення спірної ділянки. Відсутні в матеріалах справи також дані про укладення та реєстрацію у встановленому законом порядку договору оренди земельної ділянки, площею 39542 кв.м , для обслуговування придбаного майна по вул. Спортивній, 25 в м. Миколаєві між Миколаївської міської радою та ТОВ «Миколаївбудпроект», якому зазначена земельна ділянка надана в оренду строком на 10 років відповідно до рішення Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 р. № 35/51 та за рахунок якої надана спірна земельна ділянка. Не містять матеріали справи і доказів про те, що стосовно спірної земельної ділянки Миколаївською міською радою приймалися рішення щодо зміни її з категорії земель рекреаційного призначення та водного фонду на землі забудови з дотриманням встановленого Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженого Постановою КМУ № 502 від 11 квітня 2002 року.

З огляду на викладене, встановивши, що спірна земельна ділянка розташована на відстані менше визначеної законом від урізу води Бузького лиману, суд першої інстанцій правильно дійшов висновку, що спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду, є прибережною захисною смугою, зміна її цільового призначення в установленому законом порядку здійснена не була, а тому її неправомірно передано у власність відповідачу ОСОБА_2. для індивідуального будівництва. Відповідачі рішення суду в цій частині не оскаржили.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з висновками суду про необхідність відмови у задоволенні позову через пропуск прокурором строку звернення до суду та відсутністю підстав для його поновлення, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, тому обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29.10.2014 р. № 6-152цс14).

З матеріалів справи, зокрема, первісної позовної заяви, уточненої позовної заяви та пояснень прокурора під час розгляду справи, як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, вбачається, що прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави, тобто в інтересахУкраїнського народу загалом з метою захисту навколишнього середовища та загально-суспільних інтересів, а не в інтересах Держсільгоспінспекції. Тому висновок суду про те, оскільки Держсільгоспінспекції, яка була наділена всіма необхідними повноваженнями для здійснення контролю і отримання відомостей про порушення земельного законодавства і діяла починаючи з 2011р., не виконала своїх повноважень та не здійснила вчасно перевірку правомірності передачі відповідачу ОСОБА_2 у власність земельної ділянки, то це свідчить про пропуск нею строку позовної давності для звернення до суду за захистом її прав без поважних причин, а отже і про пропуск строку позовної давності за позовом прокурора в її інтересах, не відповідає обставинам по справі з урахуванням уточнених позовних вимог щодо обгрунтування того в чиїх інтересах прокурором заявлено позов по даній справі.

Не відповідає обставинам по справі також і висновок суду про те, що оскількипомічник прокурора м. Миколаєва був присутній на пленарному засіданні під час прийняття Миколаївською міською радою рішення № 36/61 від 04.09.2009р., а копія рішення була направлена на адресу прокуратури м. Миколаєва, то прокурору було відомо про прийняте рішення ще в 2009р., а тому, звернувшись до суду з позовом в 2015р., він пропустив строк позовної давності, виходячи з наступного.

Так, згідно ст. 13 Закону України «Про прокуратуру», в редакції, яка діяла на час прийняття спірного рішення Миколаївською міською радою, систему органів прокуратури становили: Генеральна прокуратура України, прокуратури Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя (на правах обласних), міські, районні, міжрайонні, інші прирівняні до них прокуратури, а також військові прокуратури. До органів військових прокуратур належали військові прокуратури регіонів і військова прокуратура Військово-Морських Сил України (на правах обласних), військові прокуратури гарнізонів (на правах міських). Для ефективного виконання співробітниками прокуратури своїх обов'язків було встановлено певну систему їх розподілу. Правоохоронна діяльність прокуратури, яку було побудовано на чіткій системі, мала внутрішню організаційну логіку, була підпорядкована закономірностям, що дозволяли адекватними формами й методами виявляти порушення закону та відповідно на них реагувати. Діяльність органів прокуратури здійснювалася на умовах централізаціі органів прокуратури та вертикального підпорядкування прокурорів нижчого рівня. Це означає, що підпорядкованість органів прокуратури відбувалася тільки по вертикалі - кожен нижчий за рангом прокурор підпорядкований вищому, а всі прокурори Генеральному прокуророві України. Подвійного підпорядкування чи підпорядкування іншим органам державної влади чи місцевого самоврядування не було. Крім того, певний час у системі органів прокуратури діяли також спеціальні прокурори (на правах районних), що підпорядковувалися обласному прокуророві. До спеціальних прокуратур, за принцип організації діяльності яких було узято виокремлення найбільш специфічних сфер, що потребують особливої правоохорони, належали природоохоронні, транспортні, прокуратури з питань нагляду за додержанням кримінально-виконавчого законодавства. В структурі прокуратури Миколаївської області також діяла як Миколаївська міжрайонна прокуратура з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері, так і прокуратура м. Миколаєва. І тільки наказом Генерального прокурора України № 151ш від 05 грудня 2014 року Миколаївська міжрайонна прокуратура з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері була ліквідована у структурі та штатному розписі прокуратури Миколаївської області. Тобто, до цього часу Миколаївська міжрайонна прокуратура з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері та прокуратура м. Миколаєва були самостійними структурними підрозділами прокуратури Миколаївської області з самостійними повноваженнями, кожна з яких була безпосередньо підпорядкована прокуратурі Миколаївської області.

В пленарному засіданні Миколаївської міської ради 3-4 вересня 2009 року дійсно приймав участь помічник прокурора м. Миколаєва. Доказів того, що Миколаївському міжрайонному прокурору з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері, до повноважень якого входило здійснювати контроль за додержанням законів у природоохоронній сфері, було відомо про прийняте Миколаївською міською радою 3-4 вересня 2009 року рішення суду надано не було. Крім того, сама по собі присутність помічника прокурора м. Миколаєва на сесії Миколаївської міської ради не може впливати на перебіг позовної давності у вказаній справі, оскільки з самого тексту рішення, прийнятого Миколаївською міською радою не вбачається порушення законодавства, а аркуш направлення копії рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 04.09.2009р. свідчить тільки про те, кому необхідно було направити копії даного рішення. Однак в матеріалах справи відсутні дані про отримання прокуратурою м. Миколаєва копії даного рішення.

Ст. 19 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, яка діяла на час прийняття спірного рішення, передбачалося, що перевірка виконання законів провадилася за заявами та іншими повідомленнями про порушення законності, що вимагали прокурорського реагування, а за наявності приводів - також з власної ініціативи прокурора. Тобто прокуратура не підміняє органи відомчого управаління та контролю. Порушення законодавства було встановлено лише під час ретельної перевірки матеріалів щодо порушень Миколаївською міською радою земельного законодавства, яка була здійснена після розгляду повідомлень в засобах масової інформації про проведення підготовчих будівельних робіт та масове знесення зелених насаджень в зеленій зоні на узбережжі Бузького лиману в Заводському районі м. Миколаєва( мікрорайон «Леваневців») в квітні 2015 року, за результатами якої 10.04.2015р. було зареєстроване кримінальне провадження за фактом зловживання посадовими особами Миколаївської міської ради своїх службовим становищем при прийнятті рішень про вилучення земель колишнього військового містечка № 62 у мікрорайоні Леваневців та подальшого незаконного їх надання в оренду та приватну власність фізичним та юридичним особам.

До суду з позовом по даній справі прокурор м. Миколаєва звернувся 31 серпня 2015 року, тобто в межах строків позовної давності, оскільки позовну давність слід рахувати з квітня 2015 року, а не з вересня 2009 року, тому висновок суду про пропуск прокурором строку позовної давності для звернення до суду з позовом в інтересах держави є необгрунтованим.

Посилання суду в рішенні на те, що завданням Генеральної прокуратури України на виконання рішення розширеного засідання колегії Генеральної прокуратури України від 24.09.2010р. на прокурора Миколаївської області було покладено зобов'язання щодо забезпечення належного нагляду за додержанням земельного законодавства, своєчасність і повноту реагування на виявлені порушення, представницьку діяльність у цій сфері, що за прокурорами закріплювався обов'язок щодо безпосереднього нагляду за додержанням і застосуванням законів в діяльності Миколаївської міської ради та її виконавчого комітету та щодо безпосереднього нагляду за додержанням і застосуваанням законів щодо охорони земельних ресурсів та природного середовища, не підкріплені належними доказами по справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду слід скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення уточнених позовних вимог в повному обсязі.

При цьому колегія суддів враховує те, що спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду, є прибережною захисною смугою, зміна її цільового призначення в установленому законом порядку здійснена не була, а тому її передача у власність для індивідуального будівництва була неправомірною. Крім того, колегія суддів враховує підвищений загально - суспільний інтерес, а також визначення основного напрямку державної політики щодо необхідності повернення земель, які незаконно вибули з комунальної власності. Слід також враховувати, що стаття 6 ВК України визначає, що води (водні об'єкти) є виключно власністю Українського народу і надаються тільки у користування.

З урахуванням викладеного, а також встановлених судом першої інстанції фактичних обставин по справі, які відповідачами в установленому законом порядку оскаржені не були, рішення Миколаївської міської ради в частині виділення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 є незаконним з відповідними похідними від цього правовими наслідками, які виражаються у визнанні недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого відповідачу ОСОБА_2 При прийнятті рішення з цього питання апеляційний суд враховує те, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (ч.1 ст. 126 ЗК України в редакції, яка була чинною на момент виникнення правовідносин). Відповідно до частини першої статті 125, частини першої статті 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент прийняття радою рішення) право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку виникло з моменту отримання ним державного акта та його державної реєстрації. Державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, тому вимога про визнання його недійсним залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. Таким чином, оскільки зазначені норми встановлювали нерозривний зв'язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов'язковим одержанням її власником державного акта, який посвідчував його право власності, то державний акт, виданий ОСОБА_2 на підставі незаконного рішення Миколаївської міської ради №31/61 від 04.09.2009р., є недійсним, так як вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий.

Обгрунтованими є також позовні вимоги про втребування спірної земельної ділянки у ОСОБА_3, яка набула право власності на неї за договором купівлі - продажу, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, оскільки в даному випадку права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту з використанням правового механізму, встановленого ст. 388 ЦК України. Відповідна правова позиція висловлена в постанові Верховного суду України від 17 грудня 2014 р. у справі № 6-140цс14. А в постанові Верховного суду України від 17.02.2016р. № 6-2407цс15 зроблено правовий висновок про те, що у випадках, коли в позовах заявляються вимоги про віндикацію та реституцію, суд повинен самостійно визначати, яку вимогу по суті (а не за формою) пред'являє позивач, і, відповідно, застосувати належні норми законодавства, керуючись при цьому нормами статті 4, пунктів 3, 4 частини першої статті 214 ЦПК України.

Частинами 1,2 ст. 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Тобто, рішення органу, на підставі якого видано державний акт на право власності на земельну ділянку, за своєю правовою природою є одностороннім правочином, що випливає з ч.3 ст. 203 ЦК України, відповідно до якої односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Отже, після визнання недійсним та скасування правочину про передачу у власність земельної ділянки, яка в подальшому на виконання даного недійсного правочину була передана шляхом відчуження третій особі, належним способом захисту порушеного права власності є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом пред'явлення віндикаційного позову. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року № 6-170цс14, від 25 червня 2014 року № 6-67цс14 та від 13 травня 2015 року № 6-67цс15.

Правова позиція щодо повернення земельної ділянки висловлена Верховним судом України і у постанові від 29 червня 2016 року у справі № 6-1376цс16, згідно якої відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. До спірних правовідносин про витребування земельних ділянок із володіння набувачів та повернення їх у власність держави підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Отже правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

За правилами статті 59 ЗК України землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Однак громадяни та юридичні особи за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно одержати у власність лише замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Натомість землі водного фонду можуть передаватися цим суб'єктам тільки на умовах оренди для визначених законом потреб (частина четверта статті 59 ЗК України). Отже, стосовно землі водного фондузакон забороняє органам місцевого самоврядування та органам виконавчої влади передавати в приватну власність землю відповідного цільового призначення окремо від дозволеного для передачі об'єкта - замкненої природної водойми загальною площею до 3 га. Таким чином, юридичні чи фізичні особи, в тому числі й відповідачі, не могли законно набути права приватної власності на спірну земельну ділянку. Натомість вони набули такого права власності в спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідачів на землю стало можливим у результаті прийняття Миколаївською міською радою низки незаконних рішень та наступного укладення договору купівлі-продажу. Прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною, зокрема, для лиманів не менше 2 км (частина друга статті 88 ВК України, частина друга статті 60 ЗК України). Указані норми ВК України та ЗК України з подібними правилами або в такій самій редакції діяли і на час виникнення спірних правовідносин, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів у актуальному стані є публічними та загальнодоступними. Витребування спірної земельної ділянки із володіння ОСОБА_3 відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норми статті 388 ЦК України в зв'язку з порушенням органом державної влади низки вимог ВК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності.

З огляду на вищенаведене, відповідачка ОСОБА_3 не мала перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об'єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про те, що ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги Бузського лиману, а тому вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить її добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів. Тому позовні вимоги про витребування у ОСОБА_3 спірної земельної ділянки з поверненням її державі є обгрунтованими.

Таким чином, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду слід скасувати та ухвалити нове про задоволення уточнених позовних вимог.

Визначаючи розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідачів на користь держави відповідно до ст. 88 ЦПК України, колегія виходить з того, що згідно уточненої позовної заяви прокурором було остаточно заявлено дві позовні вимоги немайнового характеру та 1 позовна вимога майнового характеру ( втребування земельної ділянки). Загальна сума судового збору ( за кожну немайнову вимогу окремо та майнову вимогу, виходячи з вартості земельної ділянки у розмірі 272248 грн.) становить 3209,68грн. Прокурором при зверненні до суду з позовом судовий збір сплачено не було, тому він підлягає стягненню з відповідачів в дохід держави по 1069,89грн. з кожного. Крім того за подачу апеляційної скарги прокурором було сплачено 1071,84грн. Таким чином загальна сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідачів становить 4281,52грн., а сума яка підлягає стягненню з кожного відповідача океремо остаточно становить по 1427,17грн.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 314, 316, ЦПК України, судова колегія,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Миколаївської області задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Визнати незаконним та скасувати пункти 34, 34.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 04 вересня 2009р. в частині затвердження проекту землеустрою та передачі у власність ОСОБА_2земельної ділянки площею 697 кв.м по АДРЕСА_1.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 1 грудня 2009 року з кадастровим номером: НОМЕР_1, виданий ОСОБА_2 та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди 01 грудня 2009р. за №97.

Витребувати у ОСОБА_3 земельну ділянку площею 697 кв.м з кадастровим номером: НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 і повернути її державі.

Стягнути з Миколаївської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_5в дохід держави по 1427,17грн. з кожного судового збору.

Рішення набирає законної сили негайно після його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів після набрання ним законної сили в касаційному порядку.

Головуючий: Темнікова В.І.

Судді: В.І. Козаченко

Л.М. Царюк