Справа № 147/257/14-ц
Провадження №2/147/479/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2016 року смт Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючий суддя Костюк Г.М.,

секретар Кучер І.В.,

за участю відповідача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

в с т а н о в и в :

Представник ПАТ КБ «Приватбанк» за довіреністю в редакції позовних вимог від 12.06.2014 року (а.с. 51-54) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, мотивуючи свої вимоги тим, що 04.05.2006 року між ОСОБА_1 та позивачем був укладений кредитний договір №VIUPGA00000950 згідно з умовами якого, позивач надав відповідачу кредит у розмірі 39427,00грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 21,00 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 02.05.2010 року, а відповідач зобовязався повертати кредит згідно графіку погашення суми кредиту та сплачувати щомісячно відсотки за користування кредитом, однак ОСОБА_1 не додержувалась належного виконання умов зазначеного договору, в силу чого її загальна заборгованість перед позивачем станом на 13.02.2014 року становить 202636,61 грн.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки № VIUPGA00000950, згідно якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок, який розташований в с.Северинівка, Тростянецького району Вінницької області по вул.Конституції, 14. Обумовленою ціною предмету іпотеки є 53740,00грн.

В звязку із невиконанням боржником основного зобовязання, ПАТ КБ «Приватбанк» подано в суд позовну заяву про звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, згідно позовної заяви позивач просив виселити осіб, що зареєстровані та проживають у будинку: ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 зі зняттям їх з реєстраційного обліку, також позивач просить стягнути з відповідачів судові витрати.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, вимоги позову підтримав повністю, просив суд їх задовольнити (а.с.91).

Відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2, кожен окремо, в судовому засіданні позов не визнали, просили суд в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» відмовити. Підтримали раніше подане заперечення (а.с.52,53) та подали заяву про застосування наслідків спливу позовної давності у даній справі. Заява мотивована тим, що предметом спору в даній цивільній справі є, зокрема, заборгованість за кредитним договором №VIUPGA00000950 від 04.05.2006 р., укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1, з кінцевим терміном повернення кредиту 02.05.2010 року та звернення стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок, належний на праві власності ОСОБА_1, загальною площею 104,10 кв.м., житловою площею 48,10 кв.м, який розташований за адресою: Вінницька область, Тростянецький район, с. Северинівка, вул. Конституції, 11 (раніше- вул. Конституції, 14), в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором в розмірі 202636,61 грн. Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем (а.с.5-6, т.1), та банківської виписки про погашення кредиту від 11.12.2014 року, вбачається, що останній платіж по погашенню кредиту був сплачений 04.06.2008 року.

Відповідно до п.1.1. кредитного договору №VIUPGA00000950 від 04.05.2006 року, позивач надав ОСОБА_1 кредитні кошти готівкою через касу на строк до 02.05.2010 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 39 427,00 грн. на наступні цілі: споживчі потреби у сумі 37 600 грн. та 1 827 грн. на сплату страхових платежів. Виконання зобовязань за вказаним кредитним договором мало здійснюватись позичальником шляхом сплати щомісячних платежів у сумі 1230,38 грн. (п.1.1. Договору).

Отже, оскільки кредитні кошти було видано ОСОБА_1 банком на споживчі цілі, то цей кредитний договір є договором споживчого кредитування і підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів».

Як вказує у заяві представник відповідача, позивач звернувся до суду з позовом в даній цивільній справі лише 19.02,2014 року, тобто більше ніж через три роки з моменту закінчення кінцевого терміну повернення кредиту (02.05.2010р.), визначеного п.1.1. Кредитного договору та більше, ніж через пять років з моменту припинення сплати коштів по кредиту. За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Отже, в даній цивільній справі, де предметом спору є зобовязання із визначеним строком виконання (до 02.05.2010р.), перебіг трирічного строку позовної давності розпочався з 02.05.2010 року та закінчився для позивача 02.05.2013 року.

Таким чином, враховуючи викладене, вважаюmь, що позивачем пропущено встановлений чинним законодавством строк звернення до суду з позовними вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Просили, у разі відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк», стягнути на користь відповідача усі понесені нею витрати з розгляду даної справи, а саме за подання заяви про перегляд заочного рішення, за подання апеляційної та касаційної скарги та витрати за надання правових послуг.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судове засідання повторно не зявилися, хоча про місце та час розгляду справи були належним чином повідомлені, заяви про розгляд справи за їх відсутності не надіслали (а.с. 81, 89).

Суд вважає можливим, за згодою відповідача та представника відповідача, розглянути справу у відсутність представника позивача та відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Заслухавши пояснення відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права та припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.07.2016 року у даній справі касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 05.08.2014 року та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 22.12.2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.30-32).

Судом встановлено, що 04.05.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №VIUPGA00000950, відповідно до якого позивач взяв на себе зобовязання надати відповідачу кредит у сумі 39427,00грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 21,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 02.05.2010 року, а відповідач зобовязувався повертати кредит згідно графіку погашення суми кредиту та сплачувати щомісячно відсотки за користування кредитом, що підтверджується копією кредитного договору №VIUPGA00000950 від 04.05.2006 року(а.с.9-10).

Згідно п. 1.3 кредитного договору забезпеченням виконання позичальником зобовязання за даним договором виступає іпотека житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: Вінницька область, Тростянецький район, с. Северинівка, вул. Конституції, 14.

В забезпечення виконання зобовязання за договором кредиту між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 04.05.2006 року було укладено договір іпотеки, відповідно до п.6 якого ОСОБА_1 надано в іпотеку нерухоме майно житловий будинок з господарськими будівлями загальною площею 104,10 кв.м., житловою площею 48,10 кв.м., який розташований за адресою: Вінницька область, Тростянецький район, с. Северинівка, вул. Конституції, 14, який належить ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Згідно п. 10 договору іпотеки, сторони визначили, що вартість предмета іпотеки складає 53740,00 грн.

Позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав у повному обсязі, видавши грошові кошти обумовлені кредитним договором, за мінусом необхідних відрахувань при укладенні договору у сумі 37600,00 грн. відповідачу, що підтверджується копією ордеру-розпорядження №1 від 04.05.2006 року (а.с.11).

Однак, відповідач не додержувався належного виконання умов зазначеного договору, в силу чого його заборгованість перед позивачем, згідно наданого останнім розрахунку, станом на 13.02.2014 року становить 202636,61 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 27230,34 грн.; заборгованості по відсотках за користування кредитом 69289,86 грн.; комісія 1383,68 грн.; пеня 104732,73 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості по кредитному договору (а.с.5-6).

Банком було направлено лист позичальнику ОСОБА_1 від 13.01.2014 року, згідно якого було запропоновано погасити заборгованість за кредитом. Однак позичальником заборгованість не було погашено(а.с.7).

Відповідно до змісту ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. Відповідно до ст.1054 ЦК України даний договір є кредитним договором, а згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно умов кредитного договору ОСОБА_1 взяла на себе зобовязання прийняти, належним чином використати та повернути ПАТ КБ „ПриватБанк вказані кредитні кошти у строки, зазначені в кредитному договорі, а також сплатити відповідну платню за користування кредитом, в порядку та на умовах, що визначені кредитним договором. Однак, позичальник не виконав умов договору, в результаті чого утворилась заборгованість.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідне положення викладене і в п. 15.7 договору іпотеки, відповідно до якого іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобовязань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані.

Згідно змісту п. 21 договору іпотеки, якщо протягом тридцятиденного строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що іпотекодержатель (ПАТ КБ «ПриватБанк») набув правових підстав щодо задоволення своїх вимог за договором кредиту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим, ст. 40 Закону України «Про іпотеку» визначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідачам була направлена поштою вимога про виселення із спірного будинку в тридцятиденний строк з дня отримання даної вимоги (а.с. 7,79,80,81).

Частиною 4 ст. 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

З матеріалів справи, а саме з договору іпотеки від 04.05.2006 року вбачається, що предмет іпотеки будинок з господарськими будівлями, який розташований за адресою: вул. Конституції, 14 в с. Северинівка Тростянецького району Вінницької області належить на праві власності ОСОБА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Тростянецької державної нотаріальної контори Вінницької області ОСОБА_5 29.12.2005 року, зареєстрований у КП «Тульчинське МБТІ» 03.04.2006 року за реєстровим № 771.

Таким чином, вищевказаний будинок придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого ним. Разом з тим, в п.1.1 кредитного договору від 04.05.2006 року №VIUPGA00000950 зазначено, що кредит надавався на наступні цілі: споживчі потреби (а.с.12).

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Аналіз вказаної правової норми дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК України.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18.03.2015 року № 6-39цс15, від 25.11.2015 року № 6-1061цс15, від 21.10. 2015 року № 6-1484цс15, від 21.10. 2015 року № 6-1033цс15, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку, що особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. Разом з тим, відповідно до частини другої статті 109 ЖК України постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Згідно ст.32 ЦПК України позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів, якщо предметом спору є спільні права чи обов`язки чи однорідні права та обов`язки.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням виконавчого комітету Летківської сільської ради Тростянецького району Вінницької області від 29.09.2014 року за №34 було присвоєно адресу житлового будинку, належного ОСОБА_1 в с. Северинівка по вул. Конституції за № 11, а ОСОБА_3, ОСОБА_4, проживаючим в ІНФОРМАЦІЯ_1 адресу житлового будинку за №14. Даним рішенням, ОСОБА_1 зобовязано внести відповідні зміни в технічну документацію про право власності на житловий будинок в с. Северинівка, вул. Конституції, а саме змінивши № 14 на № 11 (а.с.125).

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були заявлені безпідставно, вони не є належними відповідачами по даній справі.

Разом з тим, суд приходить до висновку про застосування у даному спорі строку позовної давності, згідно поданої відповідачем заяви.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки із строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19.11.2014 року (справа №6-160 цс 14), відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Також відповідно до постанови судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 06.11.2013 року, Верховним Судом України висловлено правову позицію про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобовязань перед кредитором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення чергового платежа.

Згідно з ч.2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобовязаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх судів України.

Виконання зобовязання за вказаним кредитним договором мало здійснюватись позичальником шляхом сплати щомісячних платежів у сумі 1230,38 грн., у період з «6» по «11» числа кожного місяця (п.11.Договору). Однак, згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем (а.с. 5,6), та банківської виписки про погашення кредиту від 11.12.2014 року, вбачається, що останній платіж по погашенню кредиту був сплачений позичальником, тобто ОСОБА_1, 04.06.2008 року.

Позивач звернувся до суду з позовом у даній справі лише 19.02.2014 року, тобто більше ніж через три роки з моменту закінчення кінцевого терміну повернення кредиту (02.05.2010 р.), визначеного п.1.1 кредитного договору та більше, ніж через пять років з моменту припинення сплати коштів по кредиту. Отже, в даній цивільній справі, де предметом спору є зобовязання із визначеним строком виконання до 02.05.2010 року, перебіг трирічного строку позовної давності розпочався з 02.05.2010 року та закінчився для позивача 02.05.2013 року.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін ? одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Таким чином, встановлений законом загальний трирічний строк позовної давності сплив.

Окрім окремо поданої відповідачем в судовому засіданні 01.12.2016 року заяви про застосування строків позовної давності, про застосування цих строків відповідач та її представник просили у письмових запереченнях проти позову від 17.08.2016 року (а.с.52 т.2), отриманих позивачем.

Однак представник позивача в судове засідання 01.12.2016 р. та в раніше призначенні судові засідання не зявлявся, про причини пропуску строку позовної давності не повідомляв, просив розгляд справи проводити у його відсутність, наполягав на задоволенні позову, вважаючи таким чином його повністю доведеним.

Оскільки судом встановлено, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом (строк позовної давності), про причини пропуску строку давності представник позивача не повідомив, не вказав на їх поважність та не просив його поновити, а відповідач та представник відповідача наполягають на застосуванні строку позовної давності, то існують підстави для відмови у задоволенні позову згідно вимог ст. 267 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат повязаних з розглядом справи.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. Згідно ч.1 вищевказаної статті, стороні, на користь якої ухвалено рішення , суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Разом з тим, ч.3 п.37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10 встановлено, якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, передбачену в частині першій статті 293 ЦПК, або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу, передбачену у пункті 2 частини першої статті 324 ЦПК, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами статті 88 ЦПК.

ОСОБА_1 при подачі заяви про перегляд заочного рішення по даній справі сплатила судовий збір у розмірі 243,60 грн., що підтверджується квитанцією від 02.10.2016 р. № N19SP56441, при подачі апеляційної скарги на заочне рішення Тростянецького районного суду від 05.08.2014 року сплатила судовий збір у розмірі 2229,01 грн., що підтверджується квитанцією №QS26372798 від 06.11.2015 р., при подачі касаційної скарги сплатила судовий збір у розмірі 2431,64 грн., що підтверджується квитанцією № QS27056540 від 11.01.2016 р. Тому, згідно ст. 88 ЦПК України, сплачені відповідачем суми судового збору, підлягають стягненню з позивача у загальному розмірі 4904,25 грн.

Окрім того, право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-VI «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відповідно до акту виконаних робіт зідно договору про надання правової допомоги від 15.08.2014 року №15-ц адвокат ОСОБА_2 взяла на себе зобовязання представляти інтереси ОСОБА_1 в Тростянецькому районному суді під час розгляду вказаної справи по суті, надання консультацій, підготовку документів. Сума оплати на виконання доручення - встановлена 3 000,00 грн. (а.с.32).

Відповідно до наданої суду квитанції від 15.08.2016 року ОСОБА_1 було оплачено адвокату ОСОБА_2 за надані нею правові послуги в сумі 3 000,00 грн. (а.с.46).

Згідно вищевказаного акту, обсяг часу і роботи, виконаної адвокатом по даній справі становить 6 годин. Разом з тим, судом враховано вимоги Закону України від 20.12.2001 року №4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», відповідно до ст.1 якого розмір компенсації витрат, на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, в судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

А тому, відшкодуванню на користь відповідача з позивача підлягають витрати на правову допомогу адвоката в повному розмірі 3 000,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 9, 58 Конституції України, ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, ст.ст. 15, 16, 575, 589 ЦК України, ст.ст. 9, 109 ЖК України, ст.ст. 1, 33, 40 Закону України "Про іпотеку", ст.ст. ст.ст.525, 625, 629 ЦК України, ст.ст. 10, 11 ,60, 76, 88, 209, 212, 213, 214, 215, 360-7 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

В позові Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 4904 (чотири тисячі девятсот чотири грн.) 25 коп., які складаються з: судового збору у розмірі 243,60 грн. за подання заяви про перегляд заочного рішення, судового збору у розмірі 2229,01 грн. за подання апеляційної скарги на рішення суду та судового збору у розмірі 2431,64 грн. за подання касаційної скарги.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі витрат на правову допомогу в розмірі 3 000 (три тисячі) грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через Тростянецький районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення суду, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя