У х в а л а

іменем україни

18 травня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Остапчука Д. О., ПоповичО. В., Ситнік О. М.,

провівши попередній розгляд справи за позовом заступника прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою ОСОБА_7, яка діє в інтересах ОСОБА_4, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року заступник прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з указанимпозовом, у якому зазначав, що прокуратурою м. Києва в ході розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР 10 січня 2013 року за № 000087 було встановлено, що нежитлова будівля, розташована по АДРЕСА_1 незаконно вибула з комунальної власності територіальної громади м. Києва, оскільки на підставі свідоцтва про право власності від 29 жовтня 2010 року вказана будівля належить територіальній громаді Шевченківського району м. Києва. Проте рішень про відчуження з комунальної власності Шевченківською РДА, а в подальшому Київською міською радою не приймалось. Разом з тим, рішенням Шевченківського суду міста Києва від 16 грудня 2008 року, яке в подальшому за апеляційною скаргою прокуратури було скасовано, було визнано право власності на спірну будівлю за ОСОБА_5 Підставою для винесення рішення суду стало укладення 09 серпня 1995 року на Київській універсальній біржі між ОСОБА_5 та ТОВ «Екопром-СП» договору купівлі-продажу № А2950/6021 вказаної будівлі. Проте вказаний договір на біржі не реєструвався, а отже є неукладеним. У подальшому, 13 жовтня 2009 року ОСОБА_5 продала спірну будівлю ОСОБА_6, а останній за договором купівлі-продажу від 29 квітня 2013 року продав її ОСОБА_4

Посилаючись на викладене та враховуючи те, що спірне нежитлове приміщення вибуло із власності територіальної громади м. Києва поза її волею, з урахуванням приписів ст. ст. 317, 319, 388 ЦК України, прокурор просив суд визнати право власності за територіальною громадою м. Києва в особі Київської міської ради на нежитлове приміщення, що розташоване по АДРЕСА_1 та витребувати її від ОСОБА_4 у комунальну власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року, позов задоволено.

Визнано за територіальною громадою м. Києва в особі Київської міської ради право власності на двоповерховий нежилий будинок, що розташований по АДРЕСА_1.

Витребувано від ОСОБА_4 зазначений двоповерховий нежилий будинок у комунальну власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_7, яка діє в інтересах ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалені у справі судові рішення просить скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційну скаргу ОСОБА_7, яка діє в інтересах ОСОБА_4, необхідно відхилити з огляду на наступне.

Статтею 335 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Аналіз наведеної норми свідчить про те, що віндикаційний позов може бути пред`явлено лише власником майна і лише тоді, коли відповідач незаконно заволодів річчю.

Враховуючи наведене, позивач на підставі ст. 387 ЦК України повинна довести, а суд відповідно встановити факти, які доводять право власності позивача на майно, а відтак і її право на витребування цього майна; вибуття майна з володіння позивача і знаходження його у відповідача; незаконність володіння відповідачем майном позивача; відсутність між позивачем і відповідачем зобов'язально-правових відносин щодо спірного майна; чи є відповідач добросовісним набувачем, тобто чи був він або міг бути обізнаним про незаконність володіння майном.

Судами встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2008 року визнано договір купівлі-продажу від 09 серпня 1995 року, укладений між ОСОБА_5 та ТОВ «Екопром-СП», зареєстрований на Київській універсальній біржі дійсним та визнано за ОСОБА_5 право власності на двоповерхове нежитлове приміщення, що заходиться по АДРЕСА_1 та зобов'язано КП «КМБТІ» здійснити реєстрацію права власності на вказане приміщення.

13 жовтня 2009 року згідно з договором купівлі-продажу ОСОБА_5 продала вказане приміщення ОСОБА_6, який в подальшому продав його ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 29 квітня 2013 року.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 31 січня 2012 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2008 року скасовано та у задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання за ним права власності на спірне нерухоме майно відмовлено.

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про задоволення позову, суди виходили із того, що спірне нерухоме майно вибуло із володіння територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради поза її волею. Спірне нерухоме майно відчужене відповідачу за договором купівлі-продажу від 29 квітня 2013 року особою, яка не мала права його відчужувати, оскільки рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2008 року, яким за ОСОБА_5 було визнано право власності на вказане нерухоме майно, скасоване рішенням апеляційного суду м. Києва від 31 січня 2012 року.

Такі висновки судів ґрунтуються на законі та відповідають фактичним обставинам справи.

Доводи касаційної скарги про неналежну оцінку судами наданим доказам - безпідставні, оскільки обставини, на які посилається заявник, були предметом дослідження у судах і висновки з цього приводу, зроблені судами, ґрунтуються на встановлених у суді обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи скарги про неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права безпідставні.

Враховуючи наведене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відхилення касаційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, яка діє в інтересах ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Д. О. Остапчук

О. В. Попович

О. М. Ситнік