АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа 753/7762/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/14745/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Кириченко Н.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

12 грудня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Саліхова В.В., Прокопчук Н.О.

при секретарі - П'ятничук В.Г.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 6 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 6 жовтня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що у квітні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини садового будинку від 17 листопада 2015 року, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що 28 січня 1983 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Після укладення шлюбу подружжя набули у власність серед іншого майна садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1

Зазначив, що через значну різницю у віці та відсутність спільних дітей, подружжя вже досить тривалий час проживають окремо, дружина не забезпечувала догляд за чоловіком. Позивач проживав окремо в дачному будиночку, де за ним тривалий час доглядала внучата племінниця. Однак син дружини від попереднього шлюбу ОСОБА_5 тривалий час постійно морально та фізично тиснув на позивача, змовившись зі своєю матір'ю, робив різні умисні дії направлені на створення штучних нестерпних умов проживання для позивача.

Також зазначив, що не витримавши тривалого фізичного та морального тиску позивач 17 листопада 2015 року під впливом насильства змушений був укласти договір дарування на зазначений вище дачний будинок на користь відповідача. При укладенні оскаржуваного договору дарування позивач поставив умову, що він буде спокійно доживати свої дні у зазначеному будинку, а передача ключів від будинку відбудеться фактично лише після його смерті та похорон. Однак відповідач продовжував здійснювати насильство над позивачем та поставив його перед фактом, що той має виселитися з дачного будинку до квітня місяця, оскільки новий власник має намір розпочати там ремонт. Такі дії відповідача призвели до того, що позивач змушений був просити свою рідну доньку забрати його до себе та піклуватися про нього.

У зв'язку із викладеним, просив суд на підставі ст. 231 ЦПК України визнати договір, укладений 17 листопада 2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 листопада 2015 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 1/2 частку садового будинку АДРЕСА_1 що підтверджується договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу.

Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 231 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено застосування насильницьких дій, фізичного чи психологічного тиску відповідачем чи іншими особами щодо нього.

Колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції не надано оцінки тому, що оскаржуваний договір було укладено під впливом насильства, що є підставою для визнання договору недійсним, з огляду на наступне.

Згідно роз'яснень, які викладені в п. 7, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства, судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях.

Вищевказані положення передбачають, що під насильством розуміється фізичний або психічний тиск на особу з метою примушення її до вчинення правочину.

Як вбачається з позовної заяви, у якості підстави для задоволення позовних вимог позивачем зазначено, що відповідачем чинився постійний психологічний тиск, який проявлявся у створенні несприятливих умов для проживання у власному домі.

Проте, на підтвердження вказаних обставин позивачами не надано суду належних та допустимих доказів.

Посилання апелянта на те, що відповідач вчиняв до нього насильство для того, щоб позивач подарував йому частину спірного дому, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки в п.12 договору дарування квартири від 17 листопада 2015 року зазначено, що сторони підтверджують, що цей договір укладено ними не під впливом помилки,обману, насильства або тяжких обставин, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують та не впливають на їх правильність.

Оскільки рішення суду постановлене з дотриманням норм діючого законодавства, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 6 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді