Справа № 363/2816/15-ц Головуючий у І інстанції Купрієнко С. І.
Провадження № 22-ц/780/3412/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 58 06.06.2016
УХВАЛА

Іменем України

06 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Приходька К.П., Касьяненко Л.І.,

за участю секретаря - Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 06 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Вишгородської міської ради Київської області, ОСОБА_6, треті особи: Державне агентство земельних ресурсів України, Управління Держземагентства України у Вишгородському районі про визнання незаконним рішення ради та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2015 року ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Вишгородської міської ради Київської області від 27 грудня 2013 року № 28/52 «Про затвердження документації із землеустрою» (пункт 38) затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,1200 га для індивідуального садівництва, яка розташована у м.Вишгороді та передано їй у власність вказану земельну ділянку, кадастровий номер :01:071:0151, за умови дотримання земельного, містобудівного законодавства та виконання вимог, викладених у пунктах 70.1-70.6 даного рішення. Зазначають, що вказана земельна ділянка розташована у санітарно - захисній зоні кладовища у м.Вишгороді. Позивачі проживають у мікрорайоні «Дідовиця» у м.Вишгороді неподалік від земельної ділянки ОСОБА_6 за межами санітарно-захисної зони кладовища.

Позивачі зазначають, що на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_6, знищено кущі та дерева, які відокремлювали кладовище від зони житлової забудови, де вони мешкають, у звязку з чим вони та їх діти вимушені кожен день бачити кладовище, що суттєво впливає на їх здоровя та настрій. Крім того, вказують, що на земельній ділянці ОСОБА_6В ведуться будівельні роботи, а тому знаходження дітей на ігровому майданчику, який розташований поряд із земельною ділянкою відповідача, є неможливим.

Посилаючись на те, що рішення міської ради не відповідає вимогам закону та порушує права територіальної громади м.Вишгорода, позивачі просили визнати незаконним та скасувати рішення Вишгородської міської ради Київської області «Про затвердження документації із землеустрою» № 28/52 від 27 грудня 2013 року в частині пункту 38 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1200 га для індивідуального садівництва ОСОБА_6, яка розташована у м. Вишгороді, та передачі у власність ОСОБА_6 земельної ділянки для індивідуального садівництва площею 0, 1200 га у м. Вишгороді, кадастровий номер :01:071:0151 та визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії САК № 893155 від 24 січня 2014 року, видане на ім`я ОСОБА_6

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 06 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задовольнити, посилаючись на не повне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачами не доведено, що оспорюваним рішенням Вишгородської міської ради та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, порушено їх права.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений ч.2 ст.16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що згідно з рішенням Вишгородської міської ради Київської області від 26 липня 2013 року № 24/16 «Про надання дозволу на розробку документації із землеустрою» ОСОБА_6 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо надання земельної ділянки у власність площею 0,12 га для ведення садівництва у м. Вишгороді (а.с. 9).

На підставі рішення Вишгородської міської ради Київської області від 27 грудня 2013 року №28/52 «Про затвердження документації із землеустрою» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,12 га для індивідуального садівництва ОСОБА_6, яка розташована у м. Вишгороді та передано ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,12 га для індивідуального садівництва у м.Вишгороді, кадастровий номер :01:071:015 (пункт 38 рішення )(а.с.10-11).

На вказану земельну ділянку ОСОБА_6 отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 24 січня 2014 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав їх обтяжень (а.с.15).

В обґрунтування позову, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 послалися на те, що земельна ділянка, як належить ОСОБА_6, розташована у санітарно - захисній зоні кладовища у м.Вишгороді, на якій знищено кущі та дерева, що відокремлювали кладовище від зони житлової забудови, де вони мешкають, у звязку з чим вони та їх діти вимушені кожен день бачити кладовище, що суттєво впливає на їх здоровя та настрій. Крім того, вказують, що на земельній ділянці ОСОБА_6В ведуться будівельні роботи, а тому перебування дітей на ігровому майданчику, який знаходиться поряд із земельною ділянкою, є неможливим.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачами не доведено, що оспорюваним рішенням Вишгородської ради від 27 грудня 2013 року та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 24 січня 2014 року, порушено їх права.

ОСОБА_7 управління Державної санітарно-епідеміологічної служби у Київській області від 25 травня 2015 року № 1081 про те, що кладовище у Вишгородському районі біля мікрорайону «Дідовиця» є діючим та ГУ Держсаніпедемслужби у Київській області рішення про зміну розмірів санітарно-захисної зони кладовища не приймало (а.с.13), а також акт Державної архітектурно-будівельної інспекції Київської області від 29 травня 2015 року, згідно з яким комісією встановлено, що на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_6, виконано підготовчі роботи щодо будівництва, а саме, частково встановлено паркан, видалено земельні насадження, виконано планування грунту та складування будівельних матеріалів, підготовчі роботи виконані на земельних ділянках в межах 45-87 м. від огорожі діючого кладовища (а.с.14), на які посилаються позивачі як на підставу своїх вимог,колегія суддів вважає, що ці документи не є належними та допустимими доказами на підтвердження порушення прав позивачів.

Отже, встановивши вказані обставини та, виходячи з положень ст.60 ЦПК України, згідно з якою кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що позивачами не доведено порушення їх цивільних прав оспорюваним рішенням Вишгородської ради від 27 грудня 2013 року та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 24 січня 2014 року.

Таким чином, рішення суду першої інстанції суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про не повне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів.

Ураховуючи наведене та положення ст.308 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 06 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді