Категорія 9 Доповідач Стеблюк Л. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючої : Стеблюк Л.П.

суддів: Колоса С.С., Якименко М.М.

при секретарі: Торбасюк О.І.

за участю ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13.11.2015 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_6 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на 1/ 2 частину квартири

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з указаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що з 04 червня 1983 року по 18 жовтня 2010 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 16 жовтня 2008 року між ОСОБА_7Д та ОСОБА_6 було укладено договір міни, на підставі якого остання набула право власності на квартиру АДРЕСА_1, яку в подальшому продала ОСОБА_8 за договором купівлі-продажу від 14 лютого 2009 року, а ОСОБА_8, у свою чергу, продала вказану квартиру ОСОБА_9, яку остання продала ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу квартири від 27 червня 2009 року.

Звертав увагу на те, що рішенням апеляційного суду Вінницької області від 14 серпня 2012 року визнано недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, який було укладено між ОСОБА_8 та ОСОБА_6, оскільки судом установлено, що остання розпорядилась майном зі спільної сумісної власності подружжя без його згоди, при цьому судом зазначено, що він має право звернутись до власника квартири із позовом про витребування майна.

Посилаючись на наведені обставини, просив витребувати із чужого володіння ОСОБА_2 на його користь ? частини квартири АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на ? частини вказаної квартири.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2015 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на ? частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 43,9 кв. м, житловою площею 27,4 кв. м.

Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 ? частини вищевказаної квартири.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про скасування рішення суду та про постановлення нового, яким відмовити у задоволенні позов у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що остання підлягає до задоволення наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні даного цивільно-правого спору суд враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однієї з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 04 червня 1983 року по 18 жовтня 2010 року.

Відповідно до договору міни від 16 жовтня 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори ОСОБА_10, ОСОБА_6 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Згідно з договором купівлі-продажу від 14 лютого 2009 року ОСОБА_6 продала вказану квартиру ОСОБА_8, а остання продала спірну квартиру ОСОБА_9 за договором купівлі-продажу від 12 травня 2009 року, а ОСОБА_9 продала вищевказану квартиру ОСОБА_2, про що свідчить договір купівлі-продажу квартири від 27 червня 2009 року.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 14 серпня 2012 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який було укладено 14 лютого 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8, а витребувано лише половину квартири.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 має право на ? частини спірної квартири, оскільки вказана квартира є обєктом спільної сумісної власності подружжя та вибула з володіння останнього поза його волею, однак не звернув уваги на те, що між бувшим подружжям ОСОБА_5 та ОСОБА_6 поділу майна не майна не відбувалось, тобто їх частки у майні не визначені.

Відповідно до вимог ст. 70 СК України розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна встановлюється судом. Тому предявлення позову до ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частку квартири є передчасним і заявлені не до цієї особи.

Колегія суддів вважає, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2015 року про задоволення позову значно погіршить становище відповідачки. Встановлено, що вона набула у власність (третя по рахунку) квартиру, вимога позивача про витребування ? квартири по-перше ускладніть виконання судового рішення, по-друге буде явно не справедливим.

Колегія суддів не заперечує факту спільної сумісної власності бувшого подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на спірну квартиру, вважає, що ОСОБА_5 слід було б звернутись з позовом до третьої особи про відшкодування вартості ? квартири.

Проаналізувавши Постанову Верховного Суду України від 18.11.2015 року, на яку послався Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй ухвалі від 11.05.2016 року колегія суддів вважає, що у ній йде мова про інші правовідносини, а саме по спору про поділ майна подружжя та визнання позики спільним боргом, що не є предметом даного судового спору.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачу було відомо що в 2009 році про укладання договору купівлі-продажу, але з даним позовом звернувся тільки в 2015 році.

За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Підстав для застосування вимог ст. 388 СК України колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження, та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 309, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2015 року скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2, за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_6 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на 1/ 2 частину квартири, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом 20 днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ..

Головуюча: Л.П. Стеблюк

Судді: С.С. Колос

ОСОБА_11

/підписи/

з оригіналом вірно: ОСОБА_12