УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Леванчука А.О., СтупакО.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що 18 листопада 2008 року між нею та відповідачем укладено договір позики у формі розписки, згідно з якою вона надала відповідачу 5 000 доларів США зі строком повернення до 04 червня 2012 року.

Оскільки 5 000 доларів США не були повернуті, на прохання відповідача при свідку ОСОБА_7 вони домовилися про встановлення нових умов повернення грошових коштів, згідно з якими ОСОБА_5 зобов'язався до 20 червня 2012 року почати повертати по 500 доларів, починаючи з липня 2012 року - щомісяця по 500 доларів США до 15 числа кожного місяця. Остання дата повернення грошових коштів вказана - 15 березня 2013 року.

Просила суд стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 105 206,43 грн та 3 % річних у розмірі 6 917,68 грн, що разом становить 112 124,11 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2016 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики від 18 листопада 2008 року у розмірі 105 206 грн 43 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуальногоправа, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 04 червня 2012 року ОСОБА_5 склав розписку про те, що 18 листопада 2008 року він позичив у ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США. 04 червня 2012 року сторони погодили, що зазначена сума не була повернута відповідачем, тому сторони встановили нові умови повернення грошових коштів - ОСОБА_5 зобов'язався до 20 червня 2012 року повернути 500 доларів, а починаючи з липня 2012 року - кожного місяця по 500 доларів до 15 числа. Останньою датою повернення грошових коштів є 15 березня 2013 року (а. с. 9)

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, − незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі щодо повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такі висновки містяться у правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США не повернуті, заборгованість за договором позики станом на 02 червня 2015 року склала 105 206,43 грн, а тому суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, обґрунтовано задовольнив позов частково.

Доводи касаційної скарги про порушення судом права відповідача отримувати інформацію і надавати пояснення рідною мовою не підтверджені доказами, оскільки усі заяви, підписані відповідачем, складені українською мовою, жодних клопотань про забезпечення перекладачем матеріали справи не містять. Крім того, на стадії апеляційного оскарження інтереси відповідача представляв адвокат.

У частині відмови у позові судові рішення не оскаржено.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої й апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Леванчук А.О. СтупакО.В.