Ухвала

іменем україни

01 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М, Нагорняка В.А.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Київської області від 08 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних,

Позивач посилався на те, що за рішенням суду від 22 серпня 2014 року з відповідача стягнуто кошти в розмірі 3 164 418 грн 88 коп. У лютому 2015 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. До цього часу рішення суду не виконано. Вказував, що за наявності судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. На підставі ст. 625 ЦК України відповідача має повернути йому борг за період з серпня 2014 року по червень 2015 року з врахуванням індексу інфляції в розмірі 1 634 422 грн 35 коп. та трьох відсотків річних у розмірі 71 784 грн 62 коп.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 08 лютого 2016 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 інфляційні витрати у сумі 1 634 422 грн 35 коп. та 3 % річних у сумі 71 784 грн 40 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення апеляційного суду не відповідає вказаним вимогам.

Судами встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 09 жовтня 2014 року та ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року, позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування затрат на будівництво нерухомості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 3 164 418 грн 88 коп. та судові витрати в розмірі 3 140 грн.

Постановою державного виконавця відділу ДВС Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області від 20 лютого 2015 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 369/224/14ц.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що положення ст. 625 ЦК України можуть застосовуватися лише у разі невиконання договірного зобов'язання, в той час як у даному випадку кошти за рішенням суду були стягнуті в якості відшкодування витрат позивача. Оскільки рішення суду не породжує зобов'язання, а правовідносини між сторонами не мають характеру договірних, підстави для нарахування на суму заборгованості інфляційного коефіцієнту та 3 % річних відсутні.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що сфера дії ст. 625 ЦК України не обмежена лише договірними зобов'язаннями.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Як вбачається з матеріалів справи, даний спір виник у зв'язку з тривалим, на думку позивача, невиконанням рішення суду про стягнення коштів на підставі одержання майна без достатніх правових підстав, а саме ст. 469 ЦК Української РСР, ст. 14 Закону України «Про власність», ст. ст. 1212, 1213 ЦК України.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».

Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК України).

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції не врахував наведених вище норм та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, помилково скасувавши рішення суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 08 лютого 2016 року скасувати, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 листопада 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.М. Коротун

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана