Провадження № 2/742/585/16
Єдиний унікальний № 742/1281/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2016 року Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області у складі:

головуючого - судді Рябота В.І.,

при секретарі Риндя Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, представник позивача ОСОБА_2, до ОСОБА_3, представник відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5, про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

Як зазначає позивач в уточненій позовній заяві 12 квітня 2014 року відповідач ОСОБА_5, прибув до нього, позивача, додому разом з дружиною, відповідачкою ОСОБА_3, і взяв у нього, позивача, позику в сумі 4 000 доларів США, про що написав відповідну розписку. Мотивуючи тим, що на час отримання позики відповідачі перебували у юридичному шлюбі, а відповідно до вимог Сімейного кодексу України, кошти отримані в позику одним з подружжя в інтересах сімї є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, та враховуючи, що на даний час шлюб між відповідачами розірвано, що може ускладнити повернення коштів, які як зазначено вище є спільною сумісною власністю, позивач і просить суд стягнути з відповідачки ОСОБА_3 половину суми боргу, тобто 2000 доларів США.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені вимоги, які відповідач ОСОБА_5 визнав в повному обсязі, а представник відповідачки ОСОБА_3 не визнав в повному обсязі.

Свідок ОСОБА_6, мати позивача та сестра відповідача ОСОБА_5, повідомила суду, що дійсно 12 квітня 2014 року до них додому прибув її брат, разом зі своєю дружиною, і брат попросив у її сина позику в сумі 4000 доларів США. Оскільки у них була така сума, яку її син отримав від продажу автомобіля, який вона отримала у спадок після смерті її чоловіка, то вини погодилися і її син передав ОСОБА_5 кошти, які останні перерахував та передав своїй дружині, яка також їх перерахувала а потім поклала до своєї сумочки. Після цього ОСОБА_5 написав відповідну розписку і вони залишили їх будинок.

Заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, та оцінюючи їх в сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав:

Відповідно до п. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України для укладення одним з подружжя договорів стосовно цінного майна, які потребують нотаріального посвідчення, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згідно ч. 3 п. 2 коментарю до ст. 65 зазначеного закону визначено, що «В ст. 65 СК України сказано про розпорядження майном подружжя. З цього можна зробити лише один висновок - розпорядження майном подружжя означає і розпорядження спільними коштами подружжя… Виходячи з цього, можна зробити висновок, що подружжя за взаємною згодою мають вирішувати питання щодо розпорядження не лише речами, а й спільними грошовими коштами. Правочини щодо придбання майна, які потребують нотаріального засвідчення, один з подружжя може здійснювати лише з письмової та нотаріально засвідченої згоди другого з подружжя. З урахуванням цього нотаріуси вимагають згоду другого з подружжя не лише у разі продажу, а й у випадку набуття майна подружжям», при цьому в п 3. коментарю до зазначеної статті зазначено, що «не варто сприймати присутність другого з подружжя при укладенні договору як акт його згоди, така згода на укладання договору не може засвідчуватися мовчанням, вона має бути письмовою».

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у 10 разів перевищує розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що становить 170 грн., а в даному випадку укладено договір позики на суму 4 000 доларів США, що значно перевищує встановлений розмір, тобто є цінним, а тому він має бути укладений в письмовій формі, з додержанням вимог ст. 203 ЦК України. Відповідно до п. 5 коментарю зазначеної статті, обовязковим реквізитом боргового документу є власноручний підпис боржника ( в вданому випадку є ), а факультативними дата ( що також є в розписці ), місце видачі, вказівки про свідків ( що в даному випадку відсутнє ). Враховуючи, що передача коштів, за повідомленням позивача, відбувалася в присутності двох свідків, але один з них, відповідачка по справі ОСОБА_3, категорично заперечує, що вона була присутня при передачі коштів і що їй навіть не відомо про існування такої позики, а інший свідок є рідною матірю позивача, тобто позикодавця, і при цьому їх підписи відсутні на борговій розписці, що фактично унеможливлює встановити суду місце і час складення боргової розписки, та з урахуванням заперечень відповідачки, суд, не заперечуючи, що розписка відповідача ОСОБА_5 підтверджує, що саме він і ні ніхто інший, отримав зазначену в розписці суму, приходить до висновку, що саме він, відповідач, і повинен нести особисту відповідальність за даним борговим зобовязанням. При цьому суд враховує, що на підтвердження того, що його бувша дружина, відповідачка ОСОБА_3, давала згоду на отримання такої суми, суду не надано ніяких доказів, в звязку з чим суд вважає, що вона, відповідачка ОСОБА_3, не може бути відповідальною за зобовязаннями, які на себе, особисто, що вбачається з тексту розписки, брав на себе її бувший чоловік, відповідач ОСОБА_5.

Також суд враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 73 СК України «стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним з подружжя в інтересах сімї і використано на її потреби», проте ніяких доказів, що набито отримана відповідачем сума була використана на потреби їх сімї суду не надано, і взагалі відповідач ОСОБА_5 не зміг пояснити куди саме поділися отримані ним кошти.

Оцінюючи наведене в сукупності, та враховуючи положення ч. 2 ст. 118 ЦК України, яким передбачено, що «Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину … може доводитися письмовими доказами…», а оскільки таких доказів суду не надано, то суд вважає, що заявлені вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Суд не може прийняти до уваги пояснення свідка ОСОБА_7, оскільки вона є рідною матірю позивача, та відповідача ОСОБА_5, оскільки він є братом зазначеного свідка, тобто вони всі є близькими родичами, і їх свідчення носять зацікавлений характер, а тому не можуть сприйматися судом як правдиві.

Керуючись ст., ст. 10, 60, 209, 213, 214, 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_5, про стягнення боргу В І Д М О В И Т И в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Чернігівської області через Прилуцький міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: