У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Карпенко С.О., Мостової Г.І.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 02 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 14 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 16 серпня 2007 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 36 687 грн 69 коп. на термін до 15 серпня 2012 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Зазначав, що банк зобов'язання виконав у повному обсязі - надав відповідачу кредитні кошти, однак останній свої зобов'язання щодо повернення кредиту, відсотків та комісії за договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 19 травня 2015 року у нього перед банком виникла заборгованість у розмірі 119 767 грн 79 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 4 807 грн 22 коп.; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 07 грн 46 коп.; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, яку позивач і просив стягнути з ОСОБА_6

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 02 грудня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 4 814 грн 68 коп., відсотки у сумі 07 грн 46 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 14 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови у стягненні штрафу/пені.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 113 146 грн 18 коп. штрафу/пені. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - просить скасувати оскаржувані судові рішення та закрити провадження у справі, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами установлено, що 16 серпня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 було укладено договір № ROCOAК10560034, відповідно до якого ОСОБА_6 отримав кредит у розмірі 36 687 грн 69 коп. на термін до 15 серпня 2012 року.

У зв'язку з неналежним виконанням умов договору позичальником та збільшенням заборгованості за кредитом банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на заставне майно.

Рішенням Володимирецького районного суду від 22 грудня 2010 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» було задоволено, звернуто стягнення заборгованості в розмірі 54 021 грн 56 коп. на легковий автомобіль «Деу - Ланос ТФ96И» 2007 року випуску (а. с. 39).

Оскільки, відповідач після ухвалення вказаного рішення продовжував не виконувати його, 29 березня 2013 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 16 серпня 2007 року, за умовами якої суму заборгованості у розмірі 113 146 грн 18 коп. на час її підписання зменшено зокрема: відсотки до 55 062 грн 69 коп., комісію до 2 054 грн 40 коп., пеню до 56 299 грн 09 коп. Визначено дату остаточного погашення заборгованості 25 квітня 2016 року. Погашення заборгованості за цим договором здійснюється згідно графіка.

Пунктом 1.5.3 додаткового договору передбачено, що у разі прострочення позичальником платежів визначених додатковою угодою, він зобов'язується сплатити банку пеню у розмірі 1,14% від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом за кожен день прострочення. При цьому відсотки та комісії за користування кредитом не нараховуються і не сплачуються

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, заборгованість відповідача перед банком на 19 травня 2015 року становить 119 767 грн 79 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 4 807 грн 22 коп.; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 07 грн 46 коп.; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що боржник належним чином не виконував умови кредитного договору щодо погашення заборгованості та процентів за користування коштами, а тому дійшов висновку наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за кредитом та процентами. Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення пені, місцевий суд виходив із пропуску банком річного строку для звернення до суду із такими вимогами.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про стягнення пені, суд апеляційної інстанції виходив із того, що банк не пропустив строк позовної давності для її стягнення, оскільки додатковою угодою сторони визначили дату остаточного погашення заборгованості -25 квітня 2016 року, а з позовом банк звернувся у липні 2015 року, тобто в межах строку, передбаченого ч. 2 ст. 258 ЦК України, тому вважав за можливе стягнути з відповідача пеню у розмірі 113 146 грн 18 коп. В іншій частині суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду.

Проте повністю з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна з огляду на таке.

Відповідно до ст. 548 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Стягуючи пеню у розмірі 113 146 грн 18 коп., суд апеляційної інстанції вищевказану норму до спірних правовідносин не застосував, хоча відповідачем ставилося таке питання ставилося, та не перевіряв, чи розмір пені значно перевищує розмір збитків, не вирішував і не обговорював питання про наявність чи відсутність відповідно до вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України підстав для зменшення розміру неустойки та дійшов до передчасного висновку про її стягнення саме в такому розмірі.

З огляду на викладене ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення пені не можна визнати законним й обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення судів слід залишити без змін, оскільки вони ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовуються і зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 14 березня 2016 року в частині стягнення пені скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до цього суду.

В іншій частині залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова С.О. Карпенко Г.І. Мостова