Справа № 315/228/16-ц
Номер провадження № 2/315/156/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2016 року м. Гуляйполе

Гуляйпільський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді: Романько О.О.,

за участю секретаря: Притули Я.В.,

позивача: ОСОБА_1,

відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Гуляйполе цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за усним договором купівлі-продажу, -

ВСТАНОВИВ:

23 березня 2016 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідачапро стягнення грошових коштів за усним договором купівлі-продажу, який був укладений між позивачем та відповідачем у жовтні 2015 року.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він як продавець передав у власність покупцю ОСОБА_2, відповідачу по справі, запчастину з автомобіля ЗАЗ «Таврія» на суму 9200 грн.. Останній за тиждень зобовязався повернути кошти, так як при собі грошей не мав.

Як вказав в позовній заяві позивач, станом на 22.01.2016 року відповідач борг не повернув, тому позивач 22.01.2016 року звернувся із заявою про вчинене кримінальне правопорушення до Гуляйпільського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області. Висновком про результати розгляду звернення позивача від 23.01.2016 р., вирішено визнати звернення таким, що не містить ознак кримінального правопорушення, та запропоновано останньому звернутися до суду по вказаному питанню. 27.01.2016 року відповідач повернув позивачу 5000 грн. за придбані автозапчастини, при цьому попросив зменшити суму покупки до 8000 грн., на що позивач погодився, та написав розписку про отримання вказаних коштів. Тобто, відповідач повинен повернути позивачу залишок суми у розмірі 3000 грн., яку зобовязувався повертати по 500 грн. щомісяця, починаючи з лютого 2016 року. Крім того, позивач зазначив, що відповідач звернувся до Гуляйпільського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області із заявою, про те, що він безпідставно вимагає з нього кошти в сумі 3000 грн.. До теперішнього часу відповідач йому кошти не повернув.

Прохає стягнути з відповідача на його користь борг у сумі 3000 грн. та 551,20 грн. сплачених ним при подачі позову судових витрат.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав, прохав його задовольнити з підстав, які в ньому викладені.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав суду письмові заперечення (а.с.23-24), в яких зазначив, що вважає вимоги позивача незаконними, безпідставними та необґрунтованими, так як у жовтні 2015 року між ними було укладено договір купівлі-продажу запчастини до автомобіля ЗАЗ «Таврія» на суму 9200 грн., хоча позивач визнає що дійсна ціна договору була 8000 грн.. 27.01.2016 року він повернув позивачу 5000 грн. про що були складені розписки. Останні 3000 грн. відповідач почав вимагати достроково, для чого зявлявся щодня до його будинку. Як пояснив відповідач, не витримавши такого тероризування, в один із таких візитів, він позичив кошти у своєї сусідки та в її присутності віддав їх позивачу. Проте внаслідок своєї необізнаності не витребував у ОСОБА_1 розписку про отримання остаточної суми розрахунку та відсутність претензій, та саме через це позивач після отримання остаточного розрахунку продовжив вже безпідставно вимагати з нього гроші у сумі 3000 грн. Прохав суд відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1.

Суд вислухавши учасників процесу, свідка ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, представлені докази та надавши їм оцінку за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини.

У жовтні 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено усний договір купівлі-продажу запчастин на автомобіль ЗАЗ «Таврія» на суму 9200 грн.. Вказаний факт підтвердили сторони в судовому засіданні. Коштів при купівлі вказаних запчастин у відповідача не було, він зобовязався їх повернути через тиждень. В січні 2016 року сторони домовились, що остаточна сума угоди складатиме 8000 грн.. Згідно копії розписки від 27.01.2016 року, відповідач повернув позивачу частину боргу у сумі 5000 грн., останні 3000 грн. зобовязувався повертати по 500 грн. починаючи з лютого місяця 2016 року (а.с.9,25).

Вказані обставини сторонами були визнані і тому на підставі ч.1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

При цьому в судовому засіданні відповідач пояснив, що взяв у борг у своєї сусідки, ОСОБА_3 3000 грн. та передав їх позивачу для погашення боргу достроково, але за своєї необізнаності розписки про отримання позивачем коштів з останнього не взяв.

Допитана в якості свідка ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що дійсно на початку лютого 2016 року до неї прийшов її сусід ОСОБА_2 та попросив дати йому в борг 3000 грн., які вона йому надала. Далі пояснила, що коли вона вийшла зі свого двору, то біля двору ОСОБА_2 побачила автомобіль «Таврія» темного кольору. Потім до вказаного автомобіля підійшов ОСОБА_2. Водія автомобіля вона не бачила і стверджувати те, що це був позивач вона не може. Факт того, що відповідач дійсно передав гроші позивачу, свідок в судовому засіданні не підтвердила. Вказала на те, що самої передачі коштів вона не бачила, так як залишалася у своєму дворі і з відповідачем до автомобіля не підходила.

В матеріалах справи містяться письмові заперечення ОСОБА_2 (а. с. 23-24), які судом не беруться до уваги, так як факти, які були в них викладені не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги позивача суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу ст. 60 цього ж Кодексу докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі.

Однією із засад цивільного судочинства є свобода договору (ч. 3 ст. 3 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Виходячи зі змісту п. 3 ст. 208 ЦК України і пункту 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового Кодексу України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує : 20 х 17 грн. = 340 грн., крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу, слід вчиняти у письмовій формі.

Згідно з ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За поясненням позивача в судовому засіданні запчастини передавалися з відстрочкою платежу, так як відповідач на той час вказав на відсутність у нього грошових коштів.

Проте ч. 1 ст. 218 ЦК України визначено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Як роз'яснено в п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом. Виходячи зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

З урахуванням наведеного та виходячи з приписів ч. 2 ст. 59 ЦПК України суд не може взяти до уваги як допустимі докази показання свідків.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Частиною 1 с. 691 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Частинами 1, 2 ст. 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Договором купівлі-продажу може встановлюватися обовязок продавця передати товар покупцеві до моменту його оплати останнім. У цьому разі має місце продаж товарів у кредит з відстроченням або розстроченням платежу. Відстрочення платежу означає здійснення повної оплати товару у строки, встановлені договором, через деякий час після одержання товару. Якщо відстрочення платежу полягає у здійсненні платежів частинами, встановленими договором, воно іменується розстроченням платежу. Якщо предметом договору з відстроченням або розстроченням платежу є речі, визначені родовими ознаками, він є різновидом комерційного кредиту.

Отже, в судовому засіданні встановлено, що позивач свої зобов'язання за договором виконав, відповідач же своє зобовязання за договором виконав частково та не повернув суму коштів, за отриманий ним товар. Відповідно до розписки від 27.01.2016 року відповідач був зобовязаний повернути позивачу кошти у сумі 3000 грн. по 500 грн. щомісяця, починаючи з лютого 2016 року. Але до цього часу жодного платежу не здійснив. Будь-яких доказів для підтвердження зворотного не надав.

Таким чином, суд вважає, що наявні матеріали справи свідчать про те, що відповідач має заборгованість перед позивачем, яку зобовязний повернути.

А тому позов підлягає задоволенню, як такий, що ґрунтується на законі, підтверджений встановленими обставинами та перевірений наданими доказами.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому судовий збір у сумі 551,5 грн., який був сплачений позивачем при подачі позовної заяви, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 3-4, 10, 11, 57-64, 88, 157-158, 212-215, 218, 222-223 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за усним договором купівлі-продажу задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, борг за договором купівлі-продажу в сумі 3000 (три тисячі) гривень, 00 копійок та сплачений судовий збір в сумі 551 (пятсот пятдесят одна) гривня, 20 копійок, а всього - 3551 (три тисячі пятсот пятдесят одна) гривня, 20 копійок.

З повним текстом рішення учасники процесу зможуть ознайомитися 17.06.2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції Гуляйпільський районний суд Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: ОСОБА_4