У х в а л а

іменем україни

22 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Маляренка А.В.,Демяносова М.В.,Ступак О.В.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівавтокомплектація», ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» про вселення, виселення та визнання незаконними дій, рішень та ордеру, зустрічним позовом ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівавтокомплектація», ОСОБА_4, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи», ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, про визнання неправомірним та скасування рішення, визнання таким, що втратив право на проживання, зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівавтокомплектація» до ОСОБА_4, про визнання ордеру недійсним та визнання таким, що втратив право користування, за касаційною скаргою скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_10, на рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 25 грудня 2015 року,

вс т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом у якому з урахуванням уточнення позовних вимог просив суд: визнати незаконними та скасувати рішення профкому ТОВ «Львівські автобусні заводи» оформлене протоколом № 18 від 12 жовтня 2010 року в частині надання дозволу на пере прописку та надання додаткової площі ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 за рахунок кімнати АДРЕСА_1. Визнати незаконним та скасувати спільне рішення профкому ТОВ «Львівські автобусні заводи» та адміністрації ТОВ «Львівські автобусні заводи» оформлене спільним протоколом № 15 від 13 жовтня 2010 року в частині прийняття рішення пропере прописку та надання додаткової площі ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 за рахунок кімнати АДРЕСА_1. Визнати незаконними дії ТОВ «Львівавтокомплектація» щодо виселення ОСОБА_4 з гуртожитку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Визнати недійсним ордер № 205 від 02 листопада 2010 року виданий ТОВ «Львівавтокомплектація» на вселення в кімнату АДРЕСА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 Виселити з кімнати АДРЕСА_1 та зняти з реєстрації за цією адресою: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 Вселити ОСОБА_4 в кімнату АДРЕСА_1, та зареєструвати його за цією адресою.

На обґрунтування позовних вимог послалась на те, що починаючи з 1973 року і по даний час працює у ТОВ «Львівські автобусні заводи». В 2005 році на підставі спільного рішення адміністрації та профкому заводу № 27 від 04 серпня 2005 року та ордеру виданого ВАТ «Львівський автобусний завод» № 596 від 12 серпня 2005 року йому було надано для проживання кімнату № 707 в гуртожитку, що належав заводу і знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Протягом всього часу з моменту вселення проживав у гуртожитку, справно сплачував рахунки за надані комунальні послуги, зробив ремонт кімнати. З метою реєстрації місця проживання у гуртожитку позивач неодноразово звертався із відповідними заявами до ТОВ «Львівські автобусні заводи», проте жодну із даних заяв не було задоволено. В грудні 2010 року позивача було фактично виселено з гуртожитку без його відома, а саме 02 грудня 2010 року позивач повернувся додому і не зміг потрапити до кімнати гуртожитку через те, що на вхідних дверях було замінено замок. У зв'язку із цим звернувся із заявою до Франківського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області. Дільничний інспектор та інші працівники міліції в той самий день прибули на місце та опечатали вхід до кімнати. Вважає, що його було виселено з гуртожитку безпідставно та незаконно.

ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом на обґрунтування якого зазначив, що обставини викладені у первісному позові не відповідають фактичним обставинам даної справи, а саме згідно записів у трудовій книжці ОСОБА_4 в 1973 році був прийнятий на роботу на Львівський автобусний завод, який згодом було реорганізовано у відкрите акціонерне товариство «Львівський автобусний завод». У 2003 році, згідно запису № 7, позивач був переведений на ЗАТ «Львівський автомобільний завод» де пропрацював до звільнення 31 березня 2007 року. Вказує, що кімнату АДРЕСА_1 отримав відповідно до спільного рішення адміністрації та профкому ВАТ «Львівський автобусний завод» № 27 від 04 серпня 2005 року та ордеру № 596 цього ж підприємства, до якого в 2005 році ОСОБА_4 не мав жодного відношення, оскільки в цей час працював на ЗАТ «Львівський автомобільний завод». Відтак спільне рішення і ордер отримав незаконно. Зазначив, що ордер № 205 від 13 жовтня 2010 року на вселення у кімнату № 707 гуртожитку сім'ї ОСОБА_5 видано на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ТзОВ «Львівські автобусні заводи» № 15 від 13 жовтня 2010 року, відтак сім'я ОСОБА_5 займає дане жиле приміщення на законних підставах.

З урахуванням уточнення позовних вимог просив суд визнати неправомірним та скасувати спільне рішення адміністрації та профспілкового комітету відкритого акціонерного товариства «Львівський автобусний завод» № 27 від 04 серпня 2005 року. Визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право на проживання в кім. АДРЕСА_1 у зв'язку з його постійним проживанням за іншою адресою.

ТОВ «Львівавтокомплектація» звернувся до суду із зустрічним позовом у якому з урахуванням уточнення позовних вимог просило скасувати спільне рішення адміністрації та профспілкового комітету заводу № 27 від 04 серпня 2005 року про виділення кімнат в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1. Визнати недійсним ордер № 596 від 12 серпня 2005 року виданий ОСОБА_4 на заселення кімнати АДРЕСА_1. Визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування кімнатою № 707 у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1.

На обґрунтування позову зазначило, що 04 серпня 2005 року було прийняте спільне рішення адміністрації ВАТ «Львівський автобусний завод» та профспілкового комітету ЗАТ «Львівський автомобільний завод» № 27, яким вирішено виділити кімнату АДРЕСА_1 ОСОБА_4 На підставі даного рішення 12 серпня 2005 року йому було видано ордер № 596 на заселення кімнати № 707 даного гуртожитку. Зазначив, що у відповідності до записів у трудовій книжці ОСОБА_4 на момент прийняття вказаного спільного рішення адміністрації та профкому імоду, а також на момент видачі ордера № 596 він працював на ЗАТ «Львівський автомобільний вод», а балансоутримувачем гуртожитку було ВАТ «Львівський автобусний завод». Вказав, що профспілковий комітет ЗАТ «ЛАЗ» та адміністрація ВАТ «ЛАЗ» не мали між собою жодних договорів, якими б передбачалось прийняття спільних рішень та поселення працівників ЗАТ «ЛАЗ» в гуртожитки ВАТ «ЛАЗ» у зв'язку із чим дане рішення було прийнято незаконно. Відповідно до наведених підстав зазначене спільне рішення адміністрації та профкому підлягає до скасування. Також зазначив, що на момент видачі ордера № 596 ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, що є порушенням процедури видачі ордерів. Також вказав, що на момент видачі ордера та на даний час ОСОБА_4 являється співвласником квартири за адресою: АДРЕСА_2

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 07 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 25 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено.

Визнано неправомірним та скасовано спільне рішення адміністрації та профспілкового комітету відкритого акціонерного товариства «Львівський автобусний завод» № 27 від 04.08.2005року.Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право на проживання в кімнатіАДРЕСА_1.

Зустрічний позов ТОВ «Львівавтокомплектація» задоволено.

Скасоване спільне рішення адміністрації та профспілкового комітету заводу № 27 від 04 серпня 2005 року про виділення кімнат в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1. Визнано недійсним ордер № 596 від 12 серпня 2005 року виданий ОСОБА_4 на заселення кімнати АДРЕСА_1. Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування кімнатою № 707 у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1. Вирішено питання судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_10, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та задоволення позовних вимог ОСОБА_5 і ТОВ «Львівавтокомплектація», правильно застосувавши положення глави 4 розділу III ЖК України та Примірного положення про гуртожитки, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР № 208 від 03 червня 1986 року. Встановивши при цьому той факт, що на час прийняття рішення про виділення спірної кімнати ОСОБА_4 і видачі ордеру в 2005 році в гуртожитку ВАТ «ЛАЗ», останній в даному підприємстві не працював, договорів між підприємством в якому працював ОСОБА_4 та ВАТ «ЛАЗ» щодо надання гуртожитку на той час не існувало. Як в 2005 році так і в подальшому ОСОБА_4 зберігав за собою право на проживання в АДРЕСА_2 де і був зареєстрований. В спірну кімнату гуртожитку фактично не вселився, в ньому і не проживав, та не реєструвався.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_10, відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 25 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

А.В.Маляренко

М.В.Демяносов

О.В.Ступак