АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Каратаєвої Л.О., Осіяна О.М.

при секретарі - Сахарову Д.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04 листопада 2014 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що 15 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 14.13974, за умовами якого останній отримав кредит у сумі 150 000 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном погашення 15 листопада 2017 року.

ОСОБА_2 порушив умови кредитного договору щодо своєчасного повернення суми отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих процентів у встановлені кредитним договором терміни, у зв'язку із чим станом на 12 липня 2011 року у нього виникла заборгованість по кредиту у розмірі 227 846, 76 доларів США, що по курсу НБУ становить 1 815 938 грн 59 коп.

На забезпечення виконання кредитного договору 15 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_6 були укладені договори поруки. 20 жовтня 2010 року між банком та ПАТ «Акцент Банк» укладено договір поруки № 167.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з відповідачів на його користь суму заборгованості за кредитним договором та судові витрати.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04 листопада 2014 року позовні вимоги задоволено частково (т.2 а.с.181-185).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № 14.13974 від 15 листопада 2007 року у розмірі 1 815 738,59 грн.

Стягнуто солідарно з ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_2 200 грн.

В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судові витрати.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог до поручителів скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до укладеної кредитної угоди № 14.13974 від 15 листопада 2007 року ОСОБА_2 отримав кредит у сумі 150 000 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 15 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15 листопада 2017 року.

Станом на 12 липня 2011 року у ОСОБА_2 виникла заборгованість у розмірі 227 846, 75 доларів США, яка складається з: 124 082, 03 доларів США заборгованість за кредитом; 55 648, 20 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 10 721, 55 доларів США - заборгованість комісії за користування кредитом; 26 515, 25 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 31,37 доларів США - штраф (фіксована частина); 10 848, 35 доларів США - штраф (процентна складова).

З метою забезпечення виконання ОСОБА_2 грошових зобов'язань за кредитним договором 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» було укладено договір поруки № 167, згідно якого розмір відповідальності поручителя перед кредитором обмежується сумою у розмірі 200 грн.

15 листопада 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_6 укладено договори поруки, за якими останні поручилися перед банком за виконання ОСОБА_2 своїх обов'язків за кредитною угодою № 14.13974 від 15 листопада 2007 року та договорами про видачу траншу.

У зв'язку із порушенням умов кредитного договору ОСОБА_2 утворилася заборгованість, яка станом на 12 липня 2011 року становила 227 846,76 доларів США, що по курсу НБУ еквівалентно 1 815 938,59 грн.

Суд дійшов обґрунтованого висновку, що умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України - порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Такі висновки є правильними та відповідають матеріалам справи з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст.252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст.ст.251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст.251, ч.4 ст.559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Як встановлено судом, боржник ОСОБА_2 (а відтак і поручителі) первинно взяли на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 15 листопада 2017 року, в порядку, визначеному цими договорами (а.с. а.с. 18-25, 37-46).

Отже, поряд з цим, сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі укладених договорів кредитної лінії.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч.3 ст.254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності ч.4 ст.559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч.4 ст.559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення ч.4 ст.559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини ч.4 ст.559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі; застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні ч.4 ст.559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості з боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення ч.4 ст.559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст.1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року № 6-53цс14, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Як вбачається із умов кредитної угоди, чергові платежі боржник повинен був здійснювати кожного місяця, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до ст.261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого ч.4 ст.559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

У разі пред»явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов»язання в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов»язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про неврахування судом першої інстанції при ухваленні рішення кінцевого строку повернення кредиту, а саме 15 листопада 2017 року, з якого у банку виникає право на пред»явлення вимоги до поручителя протягом шести місяців, не ґрунтуються на законі.

Я встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, ПАТ КБ «ПриватБанк» 17 березня 2009 року звернулося до Мелітопольского міськрайонного суду Запоріжської області з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 14.13974 від 15 листопада 2007 року.

Таким чином, банк відповідно до положень ст.1050 ЦК України та пункту 2.3.4 основного договору (підпункт б) скористався правом на повернення кредиту достроково, чим змінив дату виконання основного зобов'язання, й був зобов»язаний пред»явити вимогу до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати.

У разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за основним договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

У матеріалах справи відсутні докази про те, що банк звертався до поручителя з вимогами протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, який був змінений ним зверненням до суду 17 березня 2009 року з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на майно.

Таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо припинення поруки.

Посилання апелянта на неодноразові направлення повідомлень поручителям про наявність заборгованості за кредитним договором, спростовуються матеріалами справи і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, як підстави для скасування рішення.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

В іншій частині рішення суду не оскаржується, а тому не переглядається.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - відхилити.

Заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

Л.О. Каратаєва

О.М. Осіян