№ 201/7305/16- ц
провадження 2/201/2022/2016
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Дніпропетровська фірма «Мрія», третя особа відділ державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про поновлення на роботі, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 20 травня 2016 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідача ТОВ Дніпропетровська фірма «Мрія» про поновлення на роботі, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися, але уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах посилається на те, що відповідно до наказу № 271112/К від 27 листопада 2012 року (на підставі рішення загальних зборів учасників ТОВ) був призначений директором ТОВ Дніпропетровська фірма «Мрія». 16 травня 2016 року позивачу стало відомо, що рішенням загальних зборів товариства від 12 квітня 2016 року його було звільнено з вказаної посади згідно начебто його заяви про звільнення за власним бажанням. Позивач вважає своє звільнення незаконним та безпідставним, здійсненим в порушення, процедури, передбаченої нормами трудового законодавства, а також недостовірною є та інформація, що він писав та підписував вказану заяву про звільнення та інш.. ОСОБА_1 такої заяви не писав, на протязі своєї роботи в цьому ТОВ сумлінно та в повному обсязі виконував свої обовязки, умови праці, в тому числі права та обовязки, передбачені КЗОТ України. Дії відповідача про його звільнення свідчать про упередженість відповідача, незаконність його дій. Звернувся до відповідача з питанням добровільного і самостійного скасування вказаного наказу про його звільнення та поновлення на роботі, але той відповів відмовою. Вважаючи незаконним не тільки саму видачу наказу та звільнення з роботи, а і той порядок, який при цьому відповідачем був застосований, просив поновити на роботі, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача ТОВ Дніпропетровська фірма «Мрія» в судове засідання не зявився, про час та день слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вказаним, на думку суду, погодився з позовом і не заперечував проти розгляду справи за його відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаного відповідача згідно ст. 169 ЦПК України.

Представник третьої особи відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради в судове засідання не зявився, про час та день слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вказаним, на думку суду, погодився з позовом і не заперечував проти розгляду справи за його відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи згідно ст. 169 ЦПК України.

Зясувавши думку сторін і третьої особи, дослідивши добуті та надані докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву обгрунтованою і підлягаючою задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що протоколом загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровська фірма «Мрія» (код за ) № 12/11-1 від 26 листопада 2012 року ОСОБА_1 було обрано директором ТОВ «Дніпропетровська фірма «Мрія» та відповідно до наказу № 271112/1К від 27 листопада 2012 року позивач приступив до виконання обовязків відповідно до займаної посади. 16 травня 2016 року позивач, при перегляді Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, виявив, що в графі «Прізвище, ім'я, по батькові, дата обрання (призначення) осіб, які обираються (призначаються) до органу управління юридичної особи, уповноважених представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори та дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи» значиться «ОСОБА_2 керівник з 14 квітня 2016 року». В матеріалах справи міститься копія протоколу загальних зборів учасників товариства ТОВ «Дніпропетровська фірма «Мрія» № 12/04 від 12 квітня 2016 року, згідно якого позивача було звільнено із займаної посади на підставі заяви про звільнення за власним бажанням та обрано на посаду директора ТОВ «Дніпропетровська фірма «Мрія» ОСОБА_2 з 14 квітня 2016 року.

Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки ним ніколи не подавалась заява про звільнення з посади директора ТОВ «Дніпропетровська фірма «Мрія» за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП (розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника). Про проведення зборів та звільнення позивача з посади директора за власним бажанням його не повідомляли. ОСОБА_1 такої заяви не писав, на протязі своєї роботи в цьому ТОВ сумлінно та в повному обсязі виконував свої обовязки, умови праці, в тому числі права та обовязки, передбачені КЗОТ України; він на підставі засад єдиноначальності та колегіальності прийняття рішень виконував роботу щодо управління підприємством, забезпечував його ефективну діяльність і зобовязується створювати належні умови для його роботи та здійснювати оплату праці робітників. Дії відповідача про його звільнення свідчать про упередженість відповідача, незаконність його дій. Звернувся до відповідача з питанням добровільного і самостійного скасування вказаного наказу про його звільнення та поновлення на роботі, але той відповів відмовою. Позивач вважає незаконним не тільки саме звільнення з роботи, а і той порядок, який при цьому був застосований. Виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення працівника без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно ст. 47 КЗпП України, у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, він зобов'язаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи, належно оформлену трудову книжку та провести з ним розрахунок.

Судом встановлено, що дійсно відповідно до наказу № 271112/К від 27 листопада 2012 року (на підставі рішення загальних зборів учасників ТОВ) був призначений директором ТОВ «Дніпропетровська фірма «Мрія». 16 травня 2016 року позивачу стало відомо, що рішенням загальних зборів товариства від 12 квітня 2016 року його було звільнено з вказаної посади згідно начебто його заяви про звільнення за власним бажанням. ОСОБА_1 такої заяви не писав, на протязі своєї роботи в цьому ТОВ сумлінно та в повному обсязі виконував свої обовязки, умови праці, в тому числі права та обовязки, передбачені КЗОТ України.

Трудову книжку, наказ про звільнення позивачу не було вручено. Про проведення позачергових зборів позивач повідомлений не був та, відповідно, не був на них присутній, що свідчить про відсутність підстав для звільнення позивача з посади директора ТОВ «Дніпропетровська фірма «Мрія». З цих фактів випливає, що позивач був звільнений з посади без правових підстав, тобто незаконно, без посилання на будь-які правові підстави передбачені законодавством випадки. Зазначене свідчить про порушення відповідачем ст. 38 КЗпП України при звільненні позивача з посади директора без передбачених підстав.

Відповідно, з факту незаконного звільнення позивача ОСОБА_1 випливає незаконність наказу, згідно з яким ОСОБА_2 приступив до виконання обовязків директора ТОВ «Дніпропетровська фірма «Мрія».

Згідно ст. 36 КЗпП України однією із підстав припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. В силу положень ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноваженого ним органу письмово за два тижні.

Оскільки факт написання позивачем заяви про звільнення за власним бажанням не був доведений в ході судового розгляду, то відповідно і звільнення його з цих підстав є незаконним.

За правилами ст. 235 КЗпП Україниу разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Враховуючи викладені обставини, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що звільнення позивача з посади директора ТОВ «Дніпропетровська фірма «Мрія» було незаконним і він підлягає поновленню на посаді.

Судова практика судів вищих інстанцій виходить з того, що працівник має знати підстави та мотиви свого звільнення, а роботодавець може розірвати укладений на невизначений строк трудовий договір та звільнити працівника з власної ініціативи включно з підстав визначених законом, і з дотриманням визначеного в законі порядку. Як зазначено судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 7 жовтня 2015 року в цій справі, видача наказів, а також визначення підстав, мотивів, обґрунтувань та виду дисциплінарного стягнення відноситься до виключної компетенції власника або уповноваженого ним органу, та відповідно у справі про поновлення на роботі має перевірятись законність обґрунтування відповідного наказу про звільнення особи з роботи.

Зазначені вимоги закону при звільненні позивача відповідачем не додержані, передбачених законом підстав, необхідних мотивів та обґрунтування його звільнення наказ не містить. Вказане є самодостатньою складовою для скасування оскарженого наказу.

Статтею 627 ЦК України встановлено свободу договору, згідно з якою відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно статті 6 ЦК України: 1. Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. 2. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. 3. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до статті 628 ЦК - зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір).

Більше того, стаття 204 ЦК України передбачає презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсність наказу і рішення зборів про призначення позивача на посаду законом прямо не встановлена, судом вони також недійсними не визнані, тому припущення про їх недійсність чи незаконність є нікчемним і не може бути підставою звинувачення ОСОБА_3 у тому, чого не існує, і, відповідно, бути підставою розірвання трудового договору.

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України. В силу положень ст. ст. 235, 367 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів … що випливають із трудових правовідносин.

Згідно ст. 43 Конституції України кожен громадянин має право на працю що включає можливість заробляти собі на життя працею яку він вільно обирає, або на яку він погоджується. Проте відповідач позбавив позивача гарантованого Конституцією України права на працю та можливість заробляти собі та своїй родині на життя.

Відповідно до ст. 1 КЗпП України законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції.

Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що відповідно до усталеної практики Конвенційних органів, органи місцевого самоврядування є державними організаціями, у тому значенні, що вони керуються публічним правом та здійснюють публічні функції, покладені на них Конституцією та законами. Згідно з нормами міжнародного права термін «державні організації» не обмежується лише вентральними органами виконавчої влади. У тих випадках, коли державна влада є децентралізованою, він поширюється на будь-який національний орган, який здійснює публічні функції (див., наприклад, рішення від 8 грудня 2005 року у справі «Мікрюков проти Росії» (Mikryukov v. Russia), заява № 7363/04, п. 21, з подальшими посиланнями). З цього випливає, що відповідальність за дії та/або бездіяльність органів місцевого самоврядування несе держава-відповідач (див. рішення від 28 травня 2009 року у справі «Овчаров і Хомич проти України», заяви № 32910/06 та 50081/06, п. 29). Європейський суд також неодноразово приходив до висновків, що державна установа (не наділена владними повноваженнями) здійснює «державне управління» відповідно до законодавства України та контролюється державною владою, і, таким чином, вона може розцінюватись як «державна організація» в сенсі практики Суду (див. зяті монастирі проти Греції, рішення від 9 грудня 1994, серія А N 301 - А, § 49; ОСОБА_4 та інші проти ОСОБА_4 (ріш.) №53984/00, CEDH 2003-Х () (витяг), § 26; RENFE проти Іспанії, № 35216/97, рішення Комісії від 8 вересня 1997 рішення Михайленки та інші проти України, № 35091/02, 35196/02, 35201/02, 35204/02, 35945/02, 35949/02, 35953/02, З6800/02, 38296/02 и 42814/02, п. 45, рішення від 30 листопад 2004 року; цит.: рішення від 22 лютого 2005 рлку «Новоселецький проти України», № 47148/99, п. 82).

За таких умов відповідач зобовязаний додержуватися позитивних обовязків, які покладаються на державу, як учасника Конвенції, у тому числі що стосується виконання вказаної Конвенції.

Як вказав Європейський суд у рішенні від 9 січня 2013 року «ОСОБА_5 ти України», № 21722/11, п. п. 165, 166, приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру» (див. рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (C. v. Belgium), п. 25, Reports 1996-ІІІ). Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом (див. рішення від 16 грудня 1992 року у справі «Нємець проти Німеччини» (Niemietz v. Germany), п. 29, Series А № 251-В). Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. рішення у справах «Сідабрас та Джяутас проти Литви» (Sidabras and Dziautas v. Lithuania), заяви №№ 55480/00 та 59330/00, п. 47, ECHR 2004-VIII, та «Бігаєва проти Греції» (Bigaeva v. Greece), заява № 26713/05, пп. 22-25, від 28 травня 2009 року). Стаття 8 Конвенції охоплює питання захисту честі та репутації як частину захисту права на повагу до приватного життя (див. рішення у справах «Пфайфер проти Австрії» (Pfeifer v. Austria), заява № 12556/03, п. 35, від 15 листопада 2007 року, та «А. проти Норвегії» (A. v. Norway), заява №28070/06, пп. 63 та 64, від 9 квітня 2009 року); впливає на широке коло стосунків заявника з іншими людьми, включаючи стосунки професійного характеру, під впливом опиняється і професійна репутація заявника.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права і свободи, викладені в цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, що діяли як офіційні особи.

Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача, повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків відповідачу було завдано ушкодження здоровя, порушено його права, завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями позивача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги не згоду відповідача з позовом, оскільки вони спростовуються вищевикладеним і обєктивно нічим не підтверджуються. Суд вважає правомірними позовні вимоги про порядок, який відповідачем був застосований при видачі вказаного рішення і незаконного наказу та інш., оскільки вони знайшли своє підтвердження в судовому засіданні: порушення законодавства з боку відповідача, не надання чи недостовірності інформації, неправомірності дій чи бездіяльності судом встановлено.

Твердження представника відповідача відносно протиправності дій самого позивача є лише його оціночним судженням, що не може бути витлумачене, як таке, що містить фактичні дані. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів, які використовує в своєму позові позивач.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити і визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади директора ТОВ «Дніпропетровська фірма «Мрія», що оформлене протоколом загальних зборів учасників товариства ТОВ Дніпропетровська фірма «Мрія» від 12 квітня 2016 року про звільнення позивача з посади директора ТОВ «Дніпропетровська фірма «Мрія» та обрання на посаду директора ТОВ «Дніпропетровська фірма «Мрія» ОСОБА_2 та поновити ОСОБА_1Г на посаду директора ТОВ «Дніпропетровська фірма «Мрія», допустити негайне виконання рішення про поновлення на роботі, а також стягнути з ТОВ Дніпропетровська фірма «Мрія» в дохід держави судові витрати в сумі 1102 грн. 40 коп.

Таким чином суд вважає, що обставини позовних вимог знайшли своє обєктивного підтвердження в ході судового засідання, позовні вимоги в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 43, 55, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 6, 204, 627, 628, 234 ЦК України, ст. ст. 1, 21, 23, 36, 147-1, 149, 221, 232, 233, 235, 238 КЗпП України, ст. ст. 8, 13 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади директора ТОВ «Дніпропетровська фірма «Мрія», що оформлене протоколом загальних зборів учасників товариства ТОВ «Дніпропетровська фірма «Мрія» від 12 квітня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади директора ТОВ «Дніпропетровська фірма «Мрія» та обрання на посаду директора ТОВ «Дніпропетровська фірма «Мрія» ОСОБА_2.

Поновити ОСОБА_1 (і.п.н. НОМЕР_1) на посаду директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровська фірма «Мрія» (, місцезнаходження: 49000 м. Дніпропетровськ, вул. Барикадна, 5/7).

Допустити негайне виконання рішення про поновлення на роботі.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровська фірма «Мрія» в дохід держави судові витрати в сумі 1102 грн. 40 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -