Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №334/7904/15 Головуючий у 1 інстанції Дубина Л.А.
Провадження № 22-ц/778/2359/16 Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого Дзярука М.П.,

Суддів: Крилової О.В.,

ОСОБА_2,

за участі секретаря: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання правочину (договору дарування) недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання правочину (договору дарування) недійсним.

В позові зазначала, що 27.11.2004 року між нею і ОСОБА_4 укладено Договір дарування, згідно умов якого ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_4. прийняла у дар 2/3 частини жилого будинку №9 по вул..Зерновій у м. Запоріжжі (стара адреса , вул.. Червоної Кінноти, б. 50-а), які знаходяться на земельній ділянці площею 667 кв.м., і які належали їй на підставі Свідоцтва про право власності №576 від 02.07.1962 року. Даний договір посвідчено нотаріусом Другої Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_5 за р. №4-1611.

В позовній заяві зазначає, що договір Дарування був укладений під впливом тяжкої для неї обставини, а саме, що на момент укладання договору вона припинила спілкування з єдиним сином, який пішов з дому і його місце перебування не було відоме їй до 2015 року. Дана обставина пригнітила її, вона перебувала у депресивному стані, переживала за своє майбутнє. Крім того, вона страждає на ряд хронічних захворювань, що викликало в неї тривогу за занепокоєння за своє життя, а тому вона звернулася до ОСОБА_6 з пропозицією укладання договору дарування, а та мала у свою чергу, забезпечувати її матеріально та надавати фізичну допомогу.

Укладаючи цей договір вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, а саме, що вона мала намір укласти з відповідачкою не Договір дарування, а Договір довічного утримання, т.я. вона потребувала сторонньої допомоги та матеріального забезпечення, а відповідачка зобовязувалась матеріально забезпечувати її та надавати іншу фізичну допомогу. Якби ОСОБА_4 не обіцяла доглядати за нею, матеріально забезпечувати та надавати іншу допомогу, то вона ні в якому б разі не укладала б з нею договору дарування, тобто вона помилялася щодо правової природи договору.

Свої доводи позивачка обґрунтовує тим, що договір який створює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної вигоди.

Крім того, вважає, що нею не пропущено строк позовної давності, оскільки про порушення свого права вона дізналася у травні 2015 року, коли отримала від відповідачки документи необхідні для оформлення субсидії на оплату комунальних послуг у органах соціального захисту населення, в тому числі і Договір дарування від 27.11.2004 року .

Просила суд визнати недійсним Договір дарування від 27.11.2004 року укладений між нею та ОСОБА_4

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість, незаконність, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Аналогічні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014року №6-69цс14; від 21 жовтня 2015р. №6-202цс15; від 02 грудня 2015р. №6-2087цс15; від 16 березня 2016р. №6-93цс16, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України.

Таким чином, лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 належало 2/3 частини будинку №9 по вул. Зерновій в м. Запоріжжі (стара назва вулиця Червоної Кінноти, 50а).

27.02.2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування зазначеної частини будинку.

Відмовляючи позивачці у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вона не надала доказів на підтвердження відсутності її волевиявлення саме під час укладення нею договору про безоплатну передачу у власність ОСОБА_4 частини будинку, яка є її єдиним житлом, а тому підстав для визнання договору дарування будинку недійсним не має.

Проте, при вирішенні справи судом не було враховано, що позивач продовжує проживати у спірному будинку, фактичної передачі будинку не відбулося, позивач здійснює особисто оплату комунальних послуг. З'ясування зазначених обставин та їх належна оцінка мають значення для вирішення питання про те, чи дійсно ОСОБА_3 мала на меті безоплатну передачу ОСОБА_4 своєї частини будинку у власність.

Судовою колегією встановлено, що позивачка постійно й до теперішнього часу проживає у спірному будинку, виконує всі повноваження власника житла та несе витрати з його утримання, що підтверджується копією розрахункових книжок по сплаті комунальних послуг та квитанцій в матеріалах справи.

Судовою колегією було встановлено, що ОСОБА_3 є пенсіонером, на момент укладення спірного договору їй виповнилось 70 років. З рідним сином стосунки не підтримувала, в зв»язку з чим відчувала самотність і відсутність будь-якої допомоги.

Згідно витягу із амбулаторної картки, наданої КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №9» від 09.07.2015р. №01-6/47 за період 2000-2015 роки, ОСОБА_3 страждає на ішемічну хворобу серця, кардіосклероз атеросклеротичний СН ІІ А, церебральний атеросклероз ІІ ст., дисцикуляторну енцефалопатію, симптоматичну артеріальну гіпертензію, дегенеративно-деструктивне ураження поперекового відділу хребта. У 2008р. був закритий перелом латеральної щиколотки зі зміщенням уламків. (а.с. 15).

Встановлено з пояснень сторін, що ОСОБА_4 після укладення оспорюваного договору надавала позивачці допомогу, як матеріальну так і фізичну.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував положення закону, які регулюють спірні правовідносини, а також не дав оцінку тій обставині, що позивачка під час укладення договору дарування будинку, яка є її єдиним житлом, погоджувалася на безоплатну передачу цього будинку у власність ОСОБА_4 лише за умови довічного утримання, тобто інша сторона договору мала здійснювати постійний догляд та її утримання, а право розпорядження нерухомим майном перейшло б до останньої лише після смерті позивачки. Зважаючи, що договір дарування по своїй суті не передбачає виникнення таких обов'язків у обдарованого і не обмежує останнього в праві розпорядитися отриманою в дар частиною будинку на свій розсуд, позивачка при укладанні оспорюваного договору дарування помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і ОСОБА_4

Також суд першої інстанції прийшов до невірного висновку про пропущення позивачем строку позовної давності.

Так, згідно ст.261 ЦК України перебіг строку позовної давності починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Колегією суддів достовірно встановлено, що позивачка помилялася щодо природи правочину. Весною 2015 року відповідач надала позивачу правовстановлюючі документи на спірний будинок для оформлення субсидії, з яких остання дізналася про укладення договору дарування, а не договору довічного утримання, внаслідок чого виник конфлікт і ОСОБА_3 усвідомила порушення свого права.

Оскільки судом першої інстанції не було зясовано всіх обставин укладання спірного договору, не дано оцінку доказам, якими обґрунтовано позовні вимоги, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303,307, 309, 313,316,317,319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2016 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання правочину (договору дарування) недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування 2/3 частини будинку №9 по вулиці Зерновій в м. Запоріжжі (стара адреса вулиця Червоної Кінноти, №50а), укладений 27 листопада 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4»ю Володимирівною і посвідчений державним нотаріусом другої Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за №4-1611.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 849 гривень 93 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: