Справа № 307/1926/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

02 листопада 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого - судді Мацунича М.В.

суддів : Готри Т.Ю., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Кухта М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 22 вересня 2016 року по справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про збільшення розміру стягнення аліментів,-

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулась у суд із позовом до ОСОБА_1 в якому просила збільшити розмір стягнення аліментів на утримання дітей - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі по 1000 грн., щомісячно на кожну дитину і до досягнення дітьми повноліття.

Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Тячівського районного суду від 08.12.2010 року вже було задоволено її вимоги про стягнення з відповідача аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей у розмірі 600 гривень, щомісячно, і до досягнення дітьми повнолітнього віку.

Однак, з того часу збільшився прожитковий мінімум, значно зросли ціни і на даний час ця сума не достатня для забезпечення дітей. Оплата за навчання доньки в гімназії становить 1068 гривень, щомісячно. Крім того, донька потребує медикаментозний курс лікування в зв'язку із хронічним тонзилітом.

Відповідач присуджені аліменти не сплачує, в наслідок чого виникла заборгованість у розмірі 26000,0 гривень. Просила суд збільшити розмір аліментів до суми по 1000 гривень, щомісячно на кожну дитину, оскільки відповідач має дохід та власну базу відпочинку.

У зв'язку з тим, що відповідач не утримує сім'ю матеріально, діти знаходиться на утриманні та вихованні у позивачки, а гроші останній потрібні для повноцінного розвитку дітей, що й стало підставою для звернення її до суду з даним позовом.

Рішенням Тячівського районного суду від 22.09.2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Збільшено розмір стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 1200,0 гривень, щомісячно і до досягнення ними повноліття.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить, рішення суду першої інстанції скасувати. Мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції не в повній мірі було прийнято до уваги матеріальний стан платника аліментів, та необґрунтовано визначено розмір аліментів.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтримав, доводи апеляційної скарги та просив задоволити таку з наведених у ній підстав.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явились, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, що стверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, про причини неявки апеляційний суд не повідомила, і заяв про відкладення розгляду справи не подавала, колегія суддів, відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, уважає за необхідне розглядати скаргу за її відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла до думки, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з наступних мотивів.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

А виходячи з положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводом апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не в повній мірі було прийнято до уваги матеріальний стан платника аліментів, та необґрунтовано визначено розмір аліментів. Судом неправильно та не в повному обсязі досліджено докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи.

Проте, такі доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Матеріалами справи доводиться та судом першої інстанції встановлено, що згідно довідки №540 від 02.06.2016 року виданою Новобарівською сільською радою, на утриманні у ОСОБА_2 знаходиться донька ОСОБА_3, 2000 року народження та син ОСОБА_4, 2006 року народження.

Згідно довідки №71 від 01.06.2016 року виданою Хустською гімназією-інтернат, гімназійна плата за школу в якій навчається спільна з відповідачем донька, із січня по травень 2016 року складає 250 гривень, та за харчування 818 гривень.

Довідкою виданою 01.07.2016 року Тячівською районною лікарнею №1 стверджується, що ОСОБА_3 потребує динамічного нагляду та санаторно-курортне лікування один раз на рік у зв'язку із хронічним тонзилітом.

Також встановлено, що відповідач має на утриманні доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 від іншої дружини, з якою наразі проживає.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 p., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 p. та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей, і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Та ст. 8 ЗУ "Про охорону дитинства" також передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Виходячи із правил ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Зазначена норма передбачає, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. Та являється при цьому особистим, індивідуальним обов'язком, і не залежить, ні від віку батьків, чи їх фізичного стану, а ні від матеріального становища.

При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду. Стаття 192 СК України вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

При винесенні оскаржуваного рішення суд першої інстанції врахував, що у відповідача на утриманні знаходиться донька та вірно прийшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення аліментів із відповідача у сумі 1200,0 гривень, щомісячно на утримання дітей, тобто, по 600 гривень на кожну дитину.

Відповідач же у спростування вимог ст. 182 СК України не навів аргументів та не надав доказів, які б враховувались при визначенні розміру аліментів та не довів наявність у нього інвалідності, яка б перешкоджала йому працевлаштуватись та отримувати дохід, чи, що перебуває на обліку в центрі зайнятості як особа, яка потребу працевлаштування.

Зазначаючи, що згідний сплачувати аліменти лише частково, тобто такі, які визначені Тячівським районним судом від 08.12.2010 року, відповідач при цьому не переймається тією обставиною, що такий розмір аліментів буде недостатнім для повноцінного розвитку, і утримання доньки ОСОБА_3 та сина ОСОБА_6. За цієї обставини, усі труднощі по матеріальному утриманню спільних дітей лягли б непомірним тягарем на позивачку.

Оскільки дитина у будь-якому випадку повинна бути захищена та отримувати належне утримання від батьків, яке гарантовано як нормами СК України, так і ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, то наведені вище обставини вказують на те, що відсутні істотні перепони для ОСОБА_1 з приводу надання ним матеріальної допомоги на утримання дітей у меншому розмірі ніж 1200 грн., щомісячно. Та звідси, зазначена сума відповідає засадам виваженості, розумності і справедливості, оскільки такий розмір аліментів є об'єктивним за наведених обставин справи.

Виходячи із встановлених обставин справи, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку щодо стягнення з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 1200,0 гривень, і буде становити той мінімальний розмір, який повинен сплачувати на утримання дитини один із батьків для забезпечення такій необхідного фізіологічного розвитку.

Позаяк доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та вище наведеного, а тому колегія суддів у відповідності до вимог передбачених статтями 213, 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи наведене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1, відхилити.

Рішення Тячівського районного суду від 22 вересня 2016 року, залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Головуючий : ______________________

Судді : ______________________

______________________