Справа №576/1911/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1990/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

08 грудня 2016 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А. , Околота Г. М. ,

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 02 листопада 2016 року

у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

02 вересня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 30 липня 2008 року між банком та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № SUGWGA, згідно якого позивач надав відповідачу кошти в сумі 17146 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 30 липня 2018 року.

Позичальник взятих на себе зобовязань за кредитним договором не виконав, у звязку з чим станом на 15 серпня 2016 року у нього виникла заборгованість в сумі 74192,11 доларів США, яка складається з: 11371,97 доларів США заборгованість за кредитом; 10708,88 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 2745,61 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 49365,65 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

Посилаючись на те, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення всієї суми заборгованості, кредитодавець на свій розсуд просить стягнути з боржника заборгованість в сумі 24826,46 доларів США, що за курсом 25,04, відповідно до службового розпорядження НБУ від 15 серпня 2016 року, становить 621654,56 грн. і складається з: 11371,97 доларів США заборгованість за кредитом; 10708,88 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 2745,61 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом.

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 02 листопада 2016 року позовні вимога ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по кредитному договору № SUGWGA від 30 липня 2008 року в сумі 22080,85 доларів США та 8293,49 грн. витрат по оплаті судового збору.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинами справи, просить рішення суду змінити в частині відмови у стягненні комісії та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вказаної вимоги і стягнути на свою користь 2745,61 доларів США. В іншій частині рішення суду просить залишити без змін, а також вирішити питання про судові витрати.

Вказує, зокрема, на те, що суд першої інстанції не врахував обставини того, що банк, замість комісії, здійснював для відповідача щомісячні нарахування винагороди за резервування ресурсів на дату щомісячного платежу за кредитом у відповідності до положень договору. А те, що в позовній заяві та в розрахунку заборгованості вказана комісія, а не винагорода, то це не має суттєвого значення, оскільки не впливає на природу вказаних нарахувань, які здійснені банком у відповідності до положень договору, враховуючи, що відповідач допустив заборгованість по поверненню кредиту.

Отже, колегія суддів переглядає оскаржуване рішення суду лише в частині відмови у стягненні з відповідача суми заборгованості по комісії за користування кредитом.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Зокрема, відмовляючи у задоволенні вказаної вимоги, суд послався на те, що укладеним між сторонами кредитним договором від 30 липня 2008 року передбачено стягнення й комісії, але відповідач не довів підстав для її стягнення з відповідача, а також не обґрунтував розмір її стягнення.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи, а також вимогам матеріального і процесуального права, тому колегія суддів з ним погоджується.

З матеріалів справи вбачається, що 30 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № SUGWGA, згідно з яким банк надав відповідачеві кредит у розмірі 17146 доларів США зі сплатою 1,25 процентів за користування кредитом на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.7.2 даного договору, а також зі сплатою комісії. Кінцевий термін повернення кредиту 30 липня 2018 року (а.с.59-64).

З наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що внаслідок неналежного виконання відповідачем зобовязань за кредитним договором щодо своєчасного повернення кредиту, сплати відсотків за користування грошовими коштами та інших платежів станом на 15 серпня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 74192,11 доларів США, з яких: 11371,97 доларів США заборгованість за кредитом; 1070,88 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитними коштами, 2745,61 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 49365,65 доларів США- пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором (а.с. 4-6).

Для забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором 31 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки, відповідно до якого остання надала банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 30,30 кв.м, розташовану в АДРЕСА_1 (а.с. 37-39).

Рішенням Глухівського міськрайоного суду Сумської області від 11 березня 2010 року у справі № 2-9/2010 за позовом ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання договору іпотеки дійсним, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з квартири зі зняттям з реєстраційного обліку позов задоволено.

Визнано дійсним договір іпотеки № SUGWGA від 31 липня 2008 року, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4

Звернуто стягнення на предмет іпотеки: однокімнатну квартиру, загальною площею 30,30 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки банком на підставі договору іпотеки від 31 липня 2008 року № SUGWGA з укладенням від імені ОСОБА_4 договору купівлі-продажу предмета іпотеки будь-яким способом з іншою особою-покупцем.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_5 з однокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 зі зняттям з реєстраційного обліку у Відділі в справах громадянства і міграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України в м. Глухів.

Вирішено питання судових витрат (а.с.29-30).

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що між сторонами виник спір, що випливає з виконання умов кредитного договору, укладеного між позивачем та відповідачем, враховуючи, що останній має борг перед банком.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання.

Відповідно до ст. 526, ч.1 ст. 530 ЦПК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України йдеться про те, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як передбачено вимогами ст. 610, ч. 2 ст. 615, ст. 629 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання); одностороння відмова від зобовязання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобовязання; договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Ст. 1054 ЦК України вказує на те, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046, ч.1 ст. 1048 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позикодавець має право на отримання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором або законом.

Частина 1 ст. 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з матеріалів справи, щомісяця, в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 285,97 доларів США згідно графіку погашення кредиту (Додаток 2 до кредитного договору) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії (п. 8.1 кредитного договору).

Таким чином, у кредитному договорі йдеться про те, що щомісячний платіж відповідача мав складатись із заборгованості по тілу кредиту, по відсоткам, винагороді та комісії.

Оскільки вимоги позивача зводяться до сплати заборгованості саме по комісії за користування кредитом, а не заборгованості по винагороді, в тому числі і винагороді за резервування ресурсів, тому він повинен був вказати передбачені договором підстави для стягнення заборгованості по комісії, а також надати розрахунок суми заборгованості по комісії, виходячи з умов кредитного договору.

Ураховуючи, що банком цього зроблено не було, тобто він не довів ті обставини, на які посилався для задоволення своїх вимог в частині стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вказаної вимоги.

Доводи апеляційної скарги про те, що банк фактично здійснював нарахування саме винагороди за резервування ресурсів на дату щомісячного платежу за кредитом, з приводу чого відповідач допустив заборгованість, позначаючи її у позові як комісія, що на його думку, є одним і тим же і не має суттєвих розбіжностей, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки підстави для стягнення вказаної винагороди, а також її розрахунок передбачені п.п.3.6, 4.1, 4.2,4.3,4.4 та 8.1 кредитного договору, а щодо комісії, як окремої складової щомісячного платежу, тобто порядок її обрахування, у кредитному договорі про це не йдеться.

Інші доводи апеляційної скарги також не свідчать про порушення судом норм матеріального і процесуального права, які б могли бути підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд, вірно встановивши обставини справи та відповідні їм правовідносини, правильно застосував правові норми та ухвалив законне і обґрунтоване рішення, для скасування чи зміни якого підстави відсутні., отже, апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 02 листопада 2016 року в даній справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -