Справа № 344/5646/15-ц
Провадження № 2/344/1147/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді: Татарінової О.А.,

секретаря: Бухвак І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського міського голови, ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3, Департамент комунального господарства, транспорту і зв»язку виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визнання неправомірним та скасування розпорядження міського голови, визнання недійсним та скасування розпорядження госпрозрахункової групи з приватизації державного житлового фонду, визнання таким, що не видавалось свідоцтво про право власності на квартиру, встановлення факту відсутності виникнення права власності на квартиру-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Івано-Франківського міського голови, ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3, Департамент комунального господарства, транспорту і зв»язку виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визнання неправомірним та скасування розпорядження міського голови, визнання недійсним та скасування розпорядження госпрозрахункової групи з приватизації державного житлового фонду, визнання таким, що не видавалось свідоцтво про право власності на квартиру, встановлення факту відсутності виникнення права власності на квартиру. В обгрунтування вимог зазначила,що виконкомом Івано-Франківської міської ради 09.09.1998 року було видано ОСОБА_1 ордер №004485 на квартиру АДРЕСА_1, сім'я якої складається з трьох чоловік (її, чоловіка ОСОБА_2 та дочки). Розпорядженням міського голови від 02.07.2003 року №332-р було затверджено перелік приватизованих квартир, в тому числі по АДРЕСА_1 а саме ОСОБА_5, в розпорядженні не вказано вірно прізвище власника. Позивач зазначила,що у 2003 році ні вона,ні її донька ОСОБА_3 не проживали в АДРЕСА_1. Позивач заяву про приватизацію квартири не писала,оскільки на той час перебувала в Англії. Право власності на квартиру не зареєстровано в ОБТІ, оскільки позивач до органів ОБТІ не зверталася, що свідчить про фальсифікацію наданих документів для приватизації від імені позивача.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник в задоволенні позову просили відмовити.

У судовому засіданні представник Івано-Франківського міського голови в задоволенні позову просив відмовити.

У судовому засіданні представник третьої особи Департаменту комунального господарства, транспорту і зв»язку виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в задоволенні позову просив відмовити.

У судовому засіданні третя особа ОСОБА_3 позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Вислухавши пояснення сторін, свідків,експерта, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що виконкомом Івано-Франківської міської ради 09.09.1998 року було видано ОСОБА_1 ордер №004485 на квартиру АДРЕСА_1, сім'я якої складається з трьох чоловік ( позивача, чоловіка ОСОБА_2 та дочки). Ордер на дану квартиру отримав

ОСОБА_2 25.02.2000 року (а.с.119) на підставі доручення виданого ОСОБА_1.(а.с.25).

20.06.2003 року ОСОБА_1 подала заяву про передачу у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1 згідно з Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19.06.2003 року (а.с.12).

Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в ред. станом на час видачі розпорядження міського голови від 02.07.2003 року ), приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Розпорядженням міського голови від 02.07.2003 року №332-р було затверджено перелік приватизованих квартир, в тому числі по АДРЕСА_1 а саме ОСОБА_5 (а.с.19-20), в розпорядженні не вказано вірно прізвище власника.

Згідно довідки Івано-Франківського обласного бюро технічної інвентаризації від 14.10.2013 року №4290, в архівах ОБТІ наявна приватизаційна справа на квартиру АДРЕСА_1. У вказаній справі другий примірник свідоцтва про право власності відсутній. Станом на 31.12.2012 року право власності на дану квартиру не зареєстровано (а.с.24).

За даними довідки Департаменту комунального господарства, транспорту і зв'язку від 28.01.2014 року №К/1476, свідоцтво на право власності на вищевказану квартиру отримано 22.08.2003 року уповноваженим власником - ОСОБА_1 Також ОСОБА_1 було рекомендовано звернутись до Департаменту із свідоцтвом про право власності на квартиру та паспортом громадянина України з метою розгляду питання щодо внесення відповідних змін до розпорядження міського голови від 02.07.2003 року (а.с.23).

Факт отримання свідоцтва на право власності на квартиру ОСОБА_1 підтверджується додатком до розпорядження, про що свідчить підпис власника про його отримання 22.08.2003 року ( а.с.132-133).

Рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 червня 2014 року позов ОСОБА_2 Задоволено. Зобов'язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та вселити його в дану квартиру. В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням відмовлено ( а.с.28-30).

Таким чином, квартира по АДРЕСА_1 пройшла процедуру приватизації в порядку, встановленому Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" і згідно довідки Департаменту комунального господарства, транспорту і зв'язку від 29.10.2013 року дана квартира числиться як приватизована.

Факт неотримання ОСОБА_1 другого примірника свідоцтва про право власності на спірну квартиру та відсутність реєстрації права власності в органах БТІ не є підставами вважати, що сторони не набули права спільної сумісної власності на спірну квартиру шляхом приватизації на підставі Закону.

Крім того, в обгрунтування позовних вимог позивач зазначила, що заяву про приватизацію квартири не писала,оскільки з 1999 року по 2007 рік вона перебувала в Англії, а ОСОБА_3 навчалась та проживала у м.Львові.

Згідно висновку експерта № 1.1.-59/16 від 29.07.2016 року підпис від імені ОСОБА_1 у графі "Підпис наймача та повнолітніх членів сім"ї " у заяві про приватизацію квартири АДРЕСА_1 від 20.06.2003 року виконаний ОСОБА_1.

Допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_6 суду пояснила, що експертиза проводилась відповідно до Методики дослідження підписів. При наданні висновку відповідно до Методики проведено порівняльне дослідження буквених елементів підпису. Були обрані ознаки підпису, які є більш інформативними, та за комплексом ознак наданий висновок про те, що підпис від імені ОСОБА_1 у графі "Підпис наймача та повнолітніх членів сім"ї " у заяві про приватизацію квартири АДРЕСА_1 від 20.06.2003 року виконаний ОСОБА_1. По третьому питання була дана така відповідь, оскільки Методикою не передбачено порівняння підпису та рукописних написів.

Відповідно до ст.59 ЦПК України обставини справи,які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування,не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Факт перебування ОСОБА_1 в Англії в період з 1999 року по 2007 рік підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Згідно відповіді Української католицької катедри від 25 травня 2015 року ОСОБА_1 протягом цілого 2003 року перебувала у Великій Британії та регулярно (щонеділі) разом з іншими українцями брала участь у богослужіннях у складі хору "Промінь надії в Катедрі Пресвятої Родини Української Греко-Католицької Церкви в Лондоні ( а.с. 97).

Суд критично оцінює свідчення свідків, оскільки вони суперечать письмовим доказам та чітко зазначити чи бачили вони позивача в день підписання заяви про приватизацію квартири 20.06.2003 року свідки не змогли, а тому суд не може розцінити свідчення свідків як доказ по справі.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

Оскільки Кадоб»янська М.М. на час звернення до суду позивача з позовом досягла повноліття, самостійних вимог щодо предмету спору третьою особою заявлено не було, тому суд вважає, що відповідно ч.1ст.3ч.1ст.15 ЦПК України порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача не встановлено.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, суд вважає,що заявлені позовні вимоги з підстав, зазначених в позові, є необґрунтованими та дійшов висновку про відсутність підстав для їх задоволення.

На підставі ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», керуючись ст.ст. 3,10,11,39,57,58,60,88,212-215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Івано-Франківського міського голови, ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3, Департамент комунального господарства, транспорту і зв»язку виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визнання неправомірним та скасування розпорядження міського голови, визнання недійсним та скасування розпорядження госпрозрахункової групи з приватизації державного житлового фонду, визнання таким, що не видавалось свідоцтво про право власності на квартиру, встановлення факту відсутності виникнення права власності на квартиру - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Івано-Франківський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Татарінова О.А.