Номер провадження: 22-ц/785/7547/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Сидоренко І.П., Погорєлової С.О.,

при секретарі: Колмакові В.І.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2016 року про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Фудмаркет», третя особа Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання договору позики припиненим, визнання договору купівлі-продажу удаваним, визнання іпотеки такою, що припинена та про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2016 рокузаяву представника позивача ОСОБА_3І про застосування заходів забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на нежитлові приміщення 1-го поверху, загальною площею 288,9 кв.м., розташовані в буд. № 83 по проспекту Маршала Жукова, приміщення 501, в м. Одесі, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю Фірмі «Фудмаркет», яке є правонаступником Приватного підприємства «Модус Н», на підставі договору купівлі- продажу від 09 квітня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за № 457.

Заборонено ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1) та Товариству з обмеженою відповідальністю Фірмі «Фудмаркет» (, місцезнаходження: 65026, м. Одеса, пл. Катерининська, буд. 1) вчиняти дії по відчуженню нежилих приміщень 1-го поверху, загальною площею 288,9 кв.м., розташованих в буд. № 83 по проспекту Маршала Жукова, приміщення 501, в м. Одесі, по переданню названих нежилих приміщень в іпотеку чи оренду будь-яким особам, переданню приміщень в якості внеску до статутного капіталу юридичних осіб або розпорядженню цими приміщеннями будь-яким іншим чином, а також по перешкоджанню будь-яким чином господарській діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «Горяц-Т», що здійснюється в цих нежитлових приміщеннях.

Копію ухвали невідкладно направлено для виконання.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить суд скасувати ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2016 року та ухвалити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання про забезпечення позову.

Заслухавши пояснення, дослідивши виділені матеріали справи та витребувані матеріали цивільної справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову, суд першої інстанції посилався на те, що на вирішенні суду перебуває спір щодо визнання права власності на нежитлові приміщення , а тому заходи забезпечення позову є співмірними та такими, що відповідають інтересам забезпечення належного виконання можливого рішення суду у випадку задоволення позову.

Проте, з таким висновком суду погодитись неможливо з огляду на наступне.

Згідно з п. 3 ст. 151 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

В порядку ст.152 ЦПК України, способами забезпечення позову, зокрема заборона вчиняти певні дії (п.2 ч.1).

Пунктом 4 постанови № 9 від 22.12.2006 року Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розяснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи забезпечення позову не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у звязку із застосуванням відповідних заходів.

Особа, яка подала заяву про забезпечення, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою обовязковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими повязується застосування певного заходу до забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів із врахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності звязку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної заяви, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у звязку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після предявлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Отже, забезпечення позову є цивільно-процесуальним заходом, що вживається судом та направлений на охорону матеріально-правових інтересів позивача, що гарантують за його позовом реальне виконання судового рішення.

Заяву про забезпечення позовних вимог представник ОСОБА_3 обґрунтував тим, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 наявні правовідносини за договором позики.

В якості доказів, що обґрунтовують позовні вимоги, ОСОБА_3 надав суду копію розписки від 08 квітня 2009 року, складену ним самим у простій письмовій формі, про отримання від ОСОБА_2 грошової суми в розмірі 300000 доларів США, яка згідно твердженням позивача повернута йому відповідачем в момент повернення позики .

Відповідно матеріалів справи, 07 вересня 2016 року ТОВ «Горяц-Т» звернулося до суду із заявою про залишення без розгляду їх позовних вимог щодо визнання договору купівлі-продажу удаваним та про визнання права власності(а.с. 26-27).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2016 року заяву представника ТОВ «Горяц-Т» задоволено та повернуто позовну заяву зі всіма доданими до неї документами позивачу про визнання договору купівлі- продажу , укладеного 09.04.2009 року, відповідно до якого ТОВ «Горяц-Т» передало у власність, а Приватне підприємство «Модус Н», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю Фірма «Фудмаркет», прийняло у власність нежилі приміщення 1-го поверху, загальною площею 288,9 кв.м., розташовані в буд. № 83 по проспекту Маршала Жукова, приміщення 501, в м. Одесі, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за № 457, удаваним та про встановлення, що зазначений договір є договором іпотеки, який є таким, що припинений в звязку з припиненням основного зобовязання, про визнання за ТОВ «Горяц-Т» права власності на нежилі приміщення 1-го поверху, загальною площею 288,9 кв.м., розташованих в буд. № 83 по проспекту Маршала Жукова, приміщення 501, в м. Одесі.

Забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно, яке належало до квітня 2009 року ТОВ «Горяц-Т», а не ОСОБА_3, та заборона відповідачам вчиняти будь-які дії, спрямовані на його відчуження, передачу в іпотеку, оренду тощо, а також перешкоджанню будь-яким чином господарські діяльності ТОВ «Горяц-Т» в спірних приміщеннях, яке на час постановлення оскаржуваної ухвали відмовилось від позовних вимог та не було учасником цивільного процесу, суперечить ст. 151 ЦПК України, та порушує права власника цього майна, яким є ТОВ Фірма «Фудмаркет». Фактично вказаною ухвалою суд безпідставно обмежив власника спірного майна у здійсненні прав, передбачених ст. 41 Конституції України.

Також нелогічною є заборона суду вчиняти дії, спрямовані на відчуження спірного майна, тощо, саме відповідачем ОСОБА_2, оскільки з матеріалів справи вбачається, що дана особа взагалі не наділена таким правом.

Отже, у порушення вимог чинного законодавства, оскаржуваною ухвалою, вирішені питання не повязані з позовними вимогами ОСОБА_3 про визнання договору позики припиненим, які є вимогами немайнового характеру та не можуть бути забезпечені шляхом накладення арешту на майно відповідача та не повязані з виконанням можливого рішення у справі.

Мета застосування заходів забезпечення позову полягає в захисті інтересів учасника процесу, а не в позбавленні (порушенні) прав інших осіб.

Згідно з ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування, зокрема, своїх вимог. Наведене стосується й вимоги щодо забезпечення позову.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуються і розпоряджаються своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушеним.

Частиною 7 ст. 319 ЦК України передбачено, що діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадку і порядку, встановлених законом.

Таким чином, постановляючи ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову, суд першої інстанції обрав заходи забезпечення, які не перебувають у необхідному (обовязковому) правовому звязку із позовними вимогами та предметом позову ОСОБА_3 про визнання договору позики припиненим.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд першої інстанції зазначене не врахував, належним чином не з'ясував правову сутність виниклих між сторонами правовідносин та межі забезпечення, не прийняв до уваги інтереси осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Заперечуючи проти апеляційної скарги представник ОСОБА_3 ОСОБА_5 посилався на те, що ОСОБА_3 03.11.2016 року звернувся з уточненою позовною заявою до Київського районного суду м. Одеси до ОСОБА_2, ТОВ Фірма «Фудмаркет» третьої особи без самостійних вимог ТОВ «Горяц-Т» та просив визнати договір позики, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 08 квітня 2009 року, відповідно до якого ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 в борг грошову суму в розмірі 3000 000 доларів США, припиненим у звязку з виконанням ОСОБА_3 зобовязань за цим договором в повному обсязі. Визнати недійсним Свідоцтво про право власності на нерухоме майно СТА 108201 від 28.10.2014 року, на підставі якого ТОВ Фірма «Фудмаркет» є власником нежилих приміщень першого поверху, загальною площею 288,9 кв.м., розташованих в буд. №83 по проспекту Маршала Жукова, приміщення №501 в м. Одесі. Визнати за ОСОБА_3 право власності на нежилі приміщення 1-го поверху, загальною площею 288,9 кв.м., розташовані в буд. №83 по просп. Маршала Жукова, приміщення 501, в м. Одесі, тобто, що уточнені вимоги ОСОБА_3 являються вже вимогами майнового характеру тому, заходи забезпечення позову слід залишити.

Однак, колегія не погоджується з таким твердженням, оскільки відповідно оглянутої цивільної справи №520/9640/16-ц вбачається, що уточнену позовну заяву ОСОБА_3 подав 03.11.2016 року , тобто після постановлення оскаржуваної ухвали суду, та матеріали справи не містять відомостей про прийняття цієї уточненої позовної заяви судом до розгляду.

Відповідно до приписів ст. 303 ч.1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Тому, колегія суддів наголошує, що у разі прийняття до розгляду уточненої позовної заяви судом, позивач не позбавлений можливості звернутись до суду з заявою про забезпечення позову.

Відповідно ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд змінює або скасовує ухвалу суду першої інстанції і постановляє ухвалу з цього питання, якщо воно було вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права .

За таких обставин, судова колегія вважає, що ухвала Київського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2016 рокуне може вважатись законною та обґрунтованою, у звязку з чим вона підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову в забезпеченні позову.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2016 року скасувати.

В задоволенні заяви представника ОСОБА_3 про застосування заходів забезпечення позову відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: І.П. Сидоренко

ОСОБА_6