У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Євтушенко О.І., Карпенко С.О., Коротуна В.М., Мостової Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 15 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, у якому просило виселити ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі АДРЕСА_1.

На обґрунтування вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 березня 2012 року у справі № 2п-25/2012 звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру загальною площею 67,4 кв. м, житловою площею 37,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 Оскільки відповідачі добровільно звільнити вказану квартиру відмовляються, а звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для виселення всіх мешканців, банк просив задовольнити позов.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 15 жовтня 2015 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Виселено ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 07 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 2008-004, відповідно до умов якого остання отримала від банку кредит у сумі 35 тис. доларів США, строком користування до 06 березня 2013 року.

Із метою забезпечення виконання зобов'язання позичальником 04 липня 2008 року між позивачем та ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останні надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 67,4 кв. м, житловою площею 37,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно зі свідоцтвом про право власності від 05 травня 1993 року предмет іпотеки належить ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на праві спільної часткової власності.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 березня 2012 року у справі № 2п-25/2012 позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру загальною площею 67,4 кв. м, житловою площею 37,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

15 серпня 2014 року відповідачам було надіслано вимогу про добровільне звільнення спірної квартири в тридцятиденний строк з дня отримання такої вимоги, яку останніми була отримана 20 серпня 2014 року.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у ч. 1 якої передбачені підстави виселення.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15.

Ухвалюючи рішення про виселення відповідачів зі спірної квартири, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що згідно з ч. 2 ст. 39, ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Оскільки відповідачі, будучи належним чином попереджені про необхідність добровільного виселення зі спірної квартири у зв'язку зі зверненням стягнення на неї на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, добровільно не звільнили спірне житло, то вони підлягають виселенню з указаної квартири в судовому порядку.

У той же час, на порушення приписів ст. ст. 212-214, 303 ЦПК України суди не звернули уваги на те, що оскільки іпотечне майно було придбане не за рахунок кредиту (свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 05 травня 1993 року), забезпеченого іпотекою цього житла, то відповідачі можуть бути виселені лише з одночасним наданням їм іншого постійного житла.

Проте, вирішуючи спір по суті, суди не зазначили інше житло, яке має бути надано відповідачам одночасно з виселенням з іпотечної квартири.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги відповідача щодо не вирішення судом питання надання іншого постійного житлового приміщення, апеляційний суд виходив із того, що відповідачі не скористалися своїми процесуальними правами, до апеляційного суду для надання пояснень з цього приводу не з'явилися, а питання щодо надання відповідачам іншого постійного приміщення не було предметом розгляду у суді першої інстанції.

У той же час апеляційний суд не звернув уваги на те, що тягар доказування можливості надання іншого постійного житла, яке має бути надано відповідачам одночасно з виселенням з іпотечної квартири, законодавець покладає на позивача, оскільки в силу вимог ст. 60 ЦПК України останній повинен доводити обставини, на які він посилається на обґрунтування своїх вимог, а обов'язковою умовою для виселення відповідачів за ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР є надання їм іншого постійного жилого приміщення.

З огляду на зазначене висновки судів про наявність підстав для виселення відповідачів із іпотечної квартири є передчасними.

При новому розгляді, судам необхідно звернути увагу на те, що 23 грудня 2014 року помер ОСОБА_7, у зв'язку з чим вирішити питання чи допускають спірні правовідносини правонаступництво.

Порушення судами при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу вимог ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 15 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов О.І. Євтушенко С.О. Карпенко В.М. Коротун Г.І. Мостова