АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

30 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Семенюк Т.А., Стрижеуса А.М.

при секретарі: Пятничук В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 03 лютого 2016 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року позивач звернулась до відповідача з даним позовом. Уточнивши позовні вимоги, просила розподілити спільне сумісне майно подружжя наступним чином: визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 19.04.1991 року по 30.03.2004 рік сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. В грудні 1995 року ними за спільні кошти для проживання їх сім'ї на ім.'я відповідача було придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2, ОСОБА_1 та їх син - ОСОБА_3 продовжували проживати у квартирі і так як вона складається з двох ізольованих кімнат, домовилися щодо порядку користування нею.

До початку вересня 2015 року між сторонами ніяких суперечок з приводу квартири не було. У перших числах вересня 2015 року відповідач повідомив, що хоче здавати спірну квартиру в оренду і вони з сином повинні виселитися . У зв'язку із чим в неї виникло побоювання щодо порушення її прав на спільну сумісну власність подружжя та необхідність поділити майно.

Зазначала також, що нею не пропущено строк позовної давності, оскільки про порушення свого права дізналася лише в вересні 2015 року.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 03 лютого 2016 року даний позов задоволено. Поділено спільне майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 набуте за час перебування в шлюбі наступним чином: визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири № 42, загальною площею 44,8 кв.м, житловою площею 29,3, в будинку АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири № 42, загальною площею 44,8 кв.м, житловою площею 29,3, в будинку АДРЕСА_1.

Не погодившись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, вважає рішення незаконним та необґрунтованим. Вважає, що суд не звернув увагу на те, що права позивача не порушені, а є лише небезпека їх порушення з його боку у майбутньому, а отже рішення суду ґрунтується на припущеннях. Зазначає, що позивач не надала належних доказів того, що вона дізналася про його намір порушити її право саме у вересні 2015 року, що призвело до невірного обчислення строків позовної давності судом. Також зазначає, що суд не дослідив джерело походження коштів, на які придбана спірна квартира, не викликав та не допитав свідків з цього приводу, не взявши до уваги, що квартира була придбана за гроші батька відповідача, отримані від продажу квартири останнього.

В суді апеляційної інстанції відповідач та його представник ОСОБА_4 за довіреністю апеляційну скаргу підтримали з підстав, наведених в ній.

Позивачка та її представник ОСОБА_5 ,що діє на підставі довіреності, просили апеляційну скаргу відхилити.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає,що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що спірна квартира придбана під час шлюбу сторін, є спільною сумісною власністю подружжя й тому підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду та вважає їх правильними.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.04.1991 року по 06.05.2004 року .

Від шлюбу мають сина ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час шлюбу сторін ,на підставі договору купівлі-продажу 1/6063-4800 від 03.10.1995 року, укладеному на Київській універсальній біржі,на ім'я відповідача була придбана квартира АДРЕСА_1 .

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 22 КЗпШ,ст. 60 СК України).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту .

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Встановивши,що спірна квартира була придбана під час шлюбу і є спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо можливості поділу такого майна . При цьому суд обґрунтовано виходив з презумпції рівності часток, виходячи з положень ст. ст. 22, 28 КпШС України,ст. 70 СК України й доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права є необгрунтованими.

Доводи апеляційної скарги щодо придбання вказаної квартири за кошти, які були отримані від продажу батьком відповідача іншої квартири, підлягають відхиленню, оскільки доказів , які б беззаперечно підтверджували цю обставину ним не надано.

Згідно із договором купівлі-продажу нерухомості квартира АДРЕСА_3 була продана батьком відповідача ОСОБА_7 04.11.1995 року ,тобто більше ніж через місяць після придбання спірної квартири ( а.с.116).

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки .

Про порушення свого права позивач дізналася у вересні 2015 року ,коли відповідач повідомив її про намір здавати квартиру в оренду та виселення її з сином й цього останнім не спростовано.

У судовому засіданні відповідач підтвердив,що позивач постійно проживає в спірній квартирі з часу її придбання,не залишала її й після розірвання шлюбу.

Згідно з роз'ясненнями у п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11 початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК).

У даному випадку, як правильно встановив при вирішенні цього питання районний суд, підстав для застосування у позовної давності немає і доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів вважає надуманими.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо пред'явлених у рамках даної справи позовних вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313-315, 317ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 03 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді:

Справа № 760/18013/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5066/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Лазаренко В.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.