Справа № 523/4906/16-ц
Провадження №4-с/523/54/16
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" червня 2016 р.

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Кисельова В.К.

при секретарі Дзюба Г.І.

за участю представника скаржника ОСОБА_1

заінтересованої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за скаргою ОСОБА_3 на дії державного виконавця Управління Державної виконавчої служби головного управління юстиції в Одеській області, заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_4 ОСОБА_1», ПАТ «Комерційний банк Стандарт», ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування постанов державного виконавця, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася зі скаргою на дії державного виконавця Управління Державної виконавчої служби головного управління юстиції в Одеській області, заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_4 ОСОБА_1», ПАТ «Комерційний банк Стандарт», ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування постанов державного виконавця. Скарга мотивована наступними обставинами.

Так, відповідно до рішення Суворовського районного суду міста ОСОБА_5 по справі № 4823/09 від 02 грудня 2009 року позовні вимоги Банку задоволено в повному обсязі. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь Банка заборгованість за кредитним договором в розмірі 5526 875 гривень 88 коп., судові витрати: держмито 1700 грн., та 120 грн. витрати на інформаційне- технічне забезпечення, на підставі даного рішення були видані виконавчі листи.

На підставі постанови ВП № 38471626, яка була винесена 18.06.2013 року державним виконавцем Відповідача ОСОБА_5, було відкрите виконавче провадження.

Також, на підставі вказаної постанови на все нерухоме майно ОСОБА_3 було накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження.

Крім того, державним виконавцем Відповідача винесено постанову ВП № 38471626 від 24.06.2013 року про стягнення з боржника виконавчого збору, відповідно до якої з ОСОБА_3 необхідно стягнути кошти на користь держави у розмірі 552 869,58 гривень.

23 грудня 2013 року зазначене виконавче провадження було завершене на підставі на підставі п. 4 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Банком до Відповідачем було подано заяву за від 29.05.2015 року про скасування постанови № 38471626 від 18.06.2013 року про накладання арешту на усе майно ОСОБА_3 для виключення з арештованого майна ОСОБА_3 житлового будинку, розташованого за адресою: місто Одеса, вулиця Зоринська, 30, у зв'язку з досягнутою домовленістю з ОСОБА_3 щодо врегулювання існуючої заборгованості шляхом добровільної реалізації майна, переданого в іпотеку.

Проте, відповідно до листа за вих. № 09/8134-/В-1/ від 08.06.2015 року, який було направлено на адресу Банку, було відмовлено у скасуванні вказаної постанови про накладання арешту посилаючись на те, що «ОСОБА_3 фактично не виконано в повному обсязі рішення суду та фактично не виконано постанову про стягнення боржника виконавчого збору, на теперішній час відсутні підстави для звільнення майна з під арешту належного ОСОБА_3М.».

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 самостійно без допомоги державної виконавчої служби досягли домовленості щодо врегулювання існуючої заборгованості, тому стягнення коштів за виконавчим листом 1527/2-5014/11, виданим Суворовським районним судом м. Одеси 01.03.2012 року з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ОСОБА_4 ОСОБА_1» Відповідачем не проводилось - цей факт був підтверджений і самим Відповідачем.

Однак ДВС незаконно намагається стягнути з ОСОБА_3 виконавчий збір у розмірі 552 869, 58 грн., не виконавши при цьому жодних заходів примусового виконання, тому постанова про стягнення з боржника виконавчого збору, яка була винесена Відповідачем 24.06.2013 року, підлягає скасуванню.

За викладених обставин скаржник просить: визнати неправомірною та скасувати постанову відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в Одеській області № 38471626 від 24.06.2013 року про стягнення з боржника виконавчого збору, а також скасувати постанову відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в Одеській області ВП №38471626 від 18.06.2013 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в частині щодо накладення арешту житлового будинку № 30, розташованого по вул. Зоринська, в місті Одеса що належить на праві приватної власності ОСОБА_3, (ідентифікаційний код НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1).

Скаржниця також просить поновити їй строк на оскарження постанови відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в Одеській області ВП №38471626 від 24.06.2013 року про стягнення з боржника виконавчого збору, оскільки вона неодноразово зверталась до суду з позовом в адміністративному порядку.

Так про існування постанови ВИ № 38471626 від 24.06.2013 року про стягнення з боржника виконавчого збору ОСОБА_6 дізналась лише 30 червня 2015 року після ознайомлення у приміщенні ПАТ «ОСОБА_4 ОСОБА_1» з копією листа за №09/8134-/В-1/ від 08.06.2015 року відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в Одеській області, який був отриманий Банком 22.06.2015 року, вхідний номер 3559.

07 липня 2015 року ОСОБА_6 до Суворовського районного суду м. Одеси було подано адміністративний позов про визнання незаконними дії та скасування вищезазначених постанов відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області (адміністративна справа №523/10430/15-а). 07 серпня 2015 року Суворовським районним судом м. Одеси було винесено постанову, якою даний позов був задоволений в повному обсязі, у зв'язку з чим були визнані незаконні та скасовані вищезазначені постанови. Однак 03.12.2015 року Одеським апеляційним адміністративним судом постанову Суворовського районного суду м. Одеси було скасовано, оскільки ОСОБА_6 пред'явила позов до неналежного відповідача - відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, в той час як належним відповідачем слід було визначити управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

11 грудня 2015 року ОСОБА_6 повторно звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з адміністративним позовом, замінивши сторону у справі, вказавши належного відповідача - саме управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, але на цей раз судом першої інстанції було винесено ухвалу по адміністративній справі №523/18764/15а від 21.12.2015 року «про повернення позову з роз'ясненням ОСОБА_3 цього права на звернення за підсудністю до Одеського окружного адміністративного суду.

25 грудня 2015 року ОСОБА_6 вже звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, третя особа на стороні позивача - ПАТ «ОСОБА_4 ОСОБА_1» про визнання незаконними дій, визнання незаконними та скасування вищезазначених постанов (адміністративна справа №815/7223/15-а). Ухвалою даного суду від 15.01.2016 року визнано поважними причини пропуску ОСОБА_3 строку звернення до адміністративного суду з позовом до управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання неправомірними дій, визнання незаконними та скасування постанов та відкрито провадження у даній справі. Також ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 08.02.2016р. було закінчено підготовче провадження у даній адміністративній справі та призначено справу до розгляду.

Проте, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 16.03.2016 року провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, третя особа ПАТ «ОСОБА_4 ОСОБА_1» про визнання незаконними дій, визнання незаконними та скасування рішень, було закрито та роз'яснено ОСОБА_3 його право на звернення до Суворовського районного суду м. Одеси, пояснивши це тим, що в постанові від 26.02.2016 року у справі № 6-3077цс15 судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла до висновку, що якщо законом установлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ. Таким чином, юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.

23 березня 2016 року ОСОБА_3 звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з адміністративним позовом до управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, третя особа на стороні позивача - ПАТ «ОСОБА_4 ОСОБА_1» про визнання незаконними скасування постанов, але на і на цей раз даним судом було винесено ухвалу по адміністративній справі № 523/4040/16а від 25.03.2016 року «про відмовлення ОСОБА_3 у відкритті провадження по адміністративній справі за вищезазначеним адміністративним позовом до Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, третя особа на стороні позивача - ПАТ «ОСОБА_4 ОСОБА_1» про визнання незаконними скасування постанов, та роз'яснено ОСОБА_3 про її право на звернення до Суворовського районного суду м. Одеси із скаргою на дії та рішення державного виконавця.

В судовому засіданні представник скаржниця підтримав заявлені вимоги, а також підтвердив факти, які викладені в скаржниці.

Заінтересована особа ОСОБА_2 просив задовольнити подану скаргу.

Представники ПАТ «Комерційний банк Стандарт», та ПАТ «ОСОБА_4 ОСОБА_1» в судове засідання не зявились, про розгляд справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника скаржниці, суд вважає, що скарга підлягає задоволенню на підставі фактів, встановлених в судовому засіданні.

Так судом встановлено, що рішенням Суворовського районного суду міста ОСОБА_6 по справі № 4823/09 від 02 грудня 2009 року позовні вимоги Банку задоволено в повному обсязі. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь Банка заборгованість за кредитним договором в розмірі 5526 875 гривень 88 коп., судові витрати: держмито 1700 грн., та 120 грн. витрати на інформаційне- технічне забезпечення, на підставі даного рішення були видані виконавчі листи .

На підставі постанови ВП № .06.2013 року державним виконавцем Відповідача ОСОБА_5, було відкрите виконавче провадження.

18.06.2013 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та звернення стягнення на майно боржника за постановою про арешт всього майна боржника (в межах суми боргу) та оголошення заборони його відчуження.

24.06.2013 року винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 552 869,58 грн, в якій зазначено, що боржником у встановлений 7-денний строк самостійно рішення суду не виконано.

23.12.2013 року виконавчий документ повернуто стягувану на підставі п.4 ч.1 ст.47 Закону «Про виконавче провадження» (стягувач перешкоджає провадженню або не здійснює авансування), в якому зазначено, що ОСОБА_4 не авансував витрати на проведення виконавчих дій.

30.04.2014 року ПАТ «ОСОБА_4 ОСОБА_1» звернувся до Відділу ДВС із заявою про звільнення майна з під арешту, зазначивши, що при накладенні арешту на майно не враховано, що майно ОСОБА_7 знаходиться в іпотеці Банку і ОСОБА_4 по відношенню до цього майна є іпотекодержателем, що на даний час між Банком та ОСОБА_3 досягнуто домовленість про врегулювання існуючої заборгованості шляхом добровільної реалізації майна, переданого в іпотеку.

29.05.2015 року аналогічна заява знову була надана Банком відділу ДВС.

Відділ примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в Одеській області листом від 08.06.2015 року за № 09/8134-В-1 сповістив ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_3 фактично не виконано рішення суду в повному обсязі, в тому числі і не виконано постанову про стягнення з боржника виконавчого збору, а тому підстави для звільнення майна з під арешту відсутні. При цьому зазначено, що стягнення за виконавчим листом 1527/2-5014/11 від 01.03.2012 року з ОСОБА_3 на користь Банку не проводилось.

Відповідно п. 2 до ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, ч. 2 даної статті копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Відповідно п. 2 до ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, ч. 2 даної статті копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Згідно до ч. 1 ст. 31 Закону копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувану відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Згідно до ч. 1 ст. 27 Закону у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною З ст. 27 зазначеного Закону передбачено, що у разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом.

Виконавчий збір та витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Відповідно до ст. 32 Закону заходами примусового виконання рішень є: звернення

стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

Так, у відповідності до ст. 41 закону до витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, належать кошти, за рахунок яких здійснено оплату: 1) перевезення, зберігання і реалізації майна боржника; 2) послуг експертів, суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання та інших осіб, залучених у встановленому законом порядку до провадження виконавчих дій; 3) поштового переказу стягувачу стягнених аліментних сум; 4) проведення розшуку боржника, його майна або розшуку дитини; 5) розміщення оголошення в засобах масової інформації; 6) виготовлення та пересилання документів виконавчого провадження, ведення Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень; 7) інших витрат, необхідних для забезпечення належної організації виконання рішень органами державної виконавчої служби. Постанова про стягнення з боржника витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності їх примусового стягнення згідно з вимогами цього Закону. Зазначена постанова надсилається боржнику не пізніше наступного робочого дня після її винесення і може бути оскаржена ним у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 42 Закону зазначено, що метою забезпечення провадження виконавчих дій стягувач може за погодженням з державним виконавцем внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби певну грошову суму для здійснення необхідних витрат або покриття їх частини, якщо інше не передбачено цим Законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону передбачено, що стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа.

Відповідно до правової позиції, викладеній в постанові Верховного суду України від 28 січня 2015 року по справі № 924/205/13-г, 3-217гс14, «сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання, які в цьому випадку не вчинялися».

Як зазначає Верховний суд України у вказаній постанові - у справі, рішення в якій переглядається, «Вищий господарський суд України не врахував наведених положень матеріального закону, не взяв до уваги, що судами не встановлено факту вчинення відділом державної виконавчої служби в межах виконавчого провадження заходів примусового виконання рішення».

Відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» арешт з майна може бути знятий за рішенням суду.

Частиною 2 статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Державним виконавцем, всупереч зазначених норм чинного законодавства не було направлено на адресу ОСОБА_3 ані копію постанови про відкриття виконавчого провадження, ані копії постанови про стягнення з боржника виконавчого збору, ані копії постанов про арешт майна боржника , ОСОБА_3 зазначених постанов не отримувала, тому у ОСОБА_3, як це передбачено законодавством, не було навіть строку для добровільного виконання рішення.

До того ж, як зазначає відділ ДВС, стягнення коштів за виконавчим листом з ОСОБА_3 на користь Банку не проводилось, що виключає стягнення з боржника виконавчого збору.

Відповідно до ст. 387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Суд також вважає можливим поновити скаржниця строк для звернення з даною скарго, оскільки причини пропуску є поважними

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11,72, 209, 212-215, 383-389 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

1. Скаргу ОСОБА_3 на дії державного виконавця Управління Державної виконавчої служби головного управління юстиції в Одеській області, заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_4 ОСОБА_1», ПАТ «Комерційний банк Стандарт», ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування постанов державного виконавця задовольнити.

2. Поновити строк ОСОБА_3 на оскарження постанови відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в Одеській області ВП №38471626 від 24.06.2013 року про стягнення з боржника виконавчого збору.

3. Визнати неправомірною та скасувати постанову відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в Одеській області № 38471626 від 24.06.2013 року про стягнення з боржника виконавчого збору.

4. Скасувати постанову відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в Одеській області ВП №38471626 від 18.06.2013 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в частині щодо накладення арешту житлового будинку № 30, розташованого по вул. Зоринська, в місті Одеса що належить на праві приватної власності ОСОБА_3, (ідентифікаційний код НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1).

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подано протягом пяті днів з дня отримання ухвали через Суворовський районний суд м. Одеси.

Суддя