Номер провадження: 22-ц/785/4953/16
Головуючий у першій інстанції Крачкова С. В.
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Сватаненка В.І.,

Черевка П.М.,

при секретарі Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 05 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення відповідача,-

встановила:

У березні 2016 року позивачі звернулись до суду з позовом до відповідачки про виселення її з квартири, яка належить їм на праві приватної власності та розташована в АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивачі мотивують тим, що з 27.05.1995 року по 16.07.2007 року ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою.

На цей час їм (позивачам) належить на праві спільної часткової власності, з частками відповідно 2/3 та 1/3, вказане житло, в якому вони проживають разом з відповідачкою та неповнолітньою донькою ОСОБА_7.

Протягом тривалого часу відповідачка ОСОБА_6 систематично порушує правила співжиття, зловживає алкогольними напоями і веде аморальний образ життя, що негативно впливає на психіку неповнолітньої дитини та робить неможливим їх сумісне проживання в одній квартирі.

Позивачі зазначають, що відповідачка неодноразово притягувалась до адміністративної відповідальності: в жовтні 2011 року та в травні 2012 року, і дільничним постійно вживалися заходи громадського впливу і попередження, але ці заходи виявились безрезультатними.

Посилаючись на зазначені обставини, позивачі з підстав, передбачених ст.ст. 317, 321, 383 ЦК України та ст. 116 ЖК України, просили виселити відповідачку з належної їм квартири.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 05 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуюсь з зазначеним рішенням, представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги позивачів задовольнити, посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка ОСОБА_6 поселилася до спірної квартири за згодою позивачів у якості дружини ОСОБА_4, а припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє її права користуватися займаним приміщенням, тому правових підстав для її виселення немає.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Вирішуючи спір по суті, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, та не спростовується сторонами, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1 від 08.08.1997 року та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.03.2006 року ОСОБА_3 належить 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, а ОСОБА_4 - 1/3 вказаної квартири (а.с.22-23).

У спірну квартиру відповідачка ОСОБА_6 поселилась за згодою позивачів у якості дружини ОСОБА_4.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 16.07.2007 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 був розірваний, що також підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 (а.с.20).

Також з матеріалів справи вбачається, що від шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_6 мають доньку ОСОБА_7, 2002 року народження, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 (а.с.21), яка також проживає у спірній квартирі.

Позивачі просили виселити ОСОБА_6 з квартири, оскільки вона систематично порушую правила співжиття, сумісне проживання неможливо, крім того на даний час вона не є членом їх сім'ї.

Матеріали справи свідчать про те, що між сторонами виникли неприязні стосунки, що також підтверджується постановами про відмову у порушенні кримінальної справи.

Так, постановами Біляївського районного суду Одеської області від 24 листопада 2011 року та 24 травня 2012 року ОСОБА_6 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та накладено на неї штраф (а.с.44,45).

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року зазначено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Виходячи з офіційного характеру заходів запобігання й громадського впливу, які мають передувати виселенню винного на підставі ст. 116 ЖК України, без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правил ст. 59 ЦПК України про допустимість доказів факти застосування заходів запобігання та громадського впливу, що застосовуються вищезазначеними особами, повинні підтверджуватися письмовими доказами (постанови, рішення та ін.).

Як правильно зазначив суд першої інстанції позивачами не надано жодного належного та допустимого доказу щодо систематичного порушення відповідачкою правил співжиття, які роблять неможливим для позивачів проживання з нею у квартирі та що до неї за це застосовувалися заходи запобігання або громадського впливу.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що постанови про притягнення відповідачки до адміністративної відповідальності мали місце ще у 2011 та 2012 рр., тобто за чотири роки до звернення позивачів до суду з вимогами про виселення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що надані позивачами документи з Біляївського РВ ГУМВС України в Одеській області лише свідчать про неприязні стосунки між сторонами, та не можуть бути підставою для виселення відповідачки зі спірного житлового приміщення.

Крім того, зазначені документи також містять інформацію щодо притягнення позивача ОСОБА_4 до адмінвідповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Таким чином, посилання позивачів на систематичне порушення правил співжиття відповідачкою, що унеможливлює проживання з ними в одній квартирі, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, а тому суд першої інстанції цілком обґрунтовано не прийняв зазначені доводи до уваги.

Посилання апелянтів на те, що вони є власниками спірної квартири, а відповідачка є колишньою дружиною ОСОБА_4, на даний час не є членом їх сім'ї, що також є підставою для виселення, на думку позивачів, колегія суддів не може прийняти до уваги з наступних підстав.

Згідно ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно до ст.ст. 156, 157 ЖК України сам факт припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє колишніх членів сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього житлового приміщення.

Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції, що неприязні та конфліктні відносини, що виникли між сторонами, не можуть бути підставою для припинення права відповідачки на проживання у спірній квартирі.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Доводи апелянтів про те, що вони не можуть проживати з ОСОБА_6 під одним дахом та це порушує їх право як власників квартири, колегія суддів до уваги не приймає, вважає необґрунтованим та таким що не ґрунтується на законі.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідачка не проживала разом з позивачами в спірній квартирі і була вселена разом з дитиною в квартиру на підставі рішення суду в березні 2016 року, що підтверджується актом державного виконавця від 30.03.2016 року (а.с.36), що також спростовує доводи апелянтів про систематичне порушення відповідачкою правил співжиття.

Таким чином, посилання позивачів на те, що вони є власниками квартири, а тому мають охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм майном, та на те, що відповідачка не сплачує спожиті комунальні послуги та обмежує реалізацію ними права власності, саме по собі не може бути підставою для виселення її зі спірної квартири, оскільки її право користування жилим приміщенням врегульоване житловим законодавством.

На підставі зазначеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, суд з'ясував усі обставини по справі, надав належну оцінку доказам, тому підстав для його скасування немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини по справі, рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 213, 215 ЦПК України, є законним, обґрунтованим та справедливим, а тому не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 05 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області:

І.А. Артеменко

В.І. Сватаненко

П.М. Черевко