Справа № 680/400/16-ц
№ 2/680/185/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" червня 2016 р. смт.Нова Ушиця

Новоушицький районний суд Хмельницької області в складі:

головуючого - судді Яцини О.І.,

при секретарях судового засідання Стандрійчук М.П., Максимчуку С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів посилаючись на те, що 26 листопада 2015 року між сторонами був укладений договір фінансового лізингу №002836, предметом якого є трактор ЮМЗ 8244.2. вартістю 285000 гривень.

Відповідно до умов договору лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. В усній формі представник відповідача розяснила , що потрібно сплатити передплату за предмет лізингу в сумі 28500 гривень.

27 листопада 2015 року позивачем було здійснено платіж на рахунок відповідача в розмірі 28500 гривень. Однак пізніше виявилось, що 28500 гривень це не передплата за договором лізингу, а комісійна винагорода лізингодавцю за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору лізингу.

03 грудня 2015 року позивач звернувся до відповідача про розірвання договору та повернення коштів в сумі 28500 гривень

24 березня 2016 року позивачем на адресу відповідача направлено претензію про повернення коштів, однак станом на 11 травня 2016 року відповіді від відповідача на листа та претензію позивачем не отримано, кошти не повернуто.

Позивач вважає що договір не відповідає вимогам законодавства, тому просить суд визнати його недійсним та стягнути з відповідача передплату в сумі 28500 та судові витрати.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав наведених у заяві та просить позов задовольнити.

Відповідач у судове засідання не зявився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, подав до суду письмові заперечення, в яких просить позовну заяву залишити без задоволення, оскільки договір фінансового лізингу укладений з дотриманням норм чинного законодавства, містить основні істотні умови, встановлені законом, вчинений у письмовій формі, а тому не може бути визнаний судом недійсним. Крім того, позивачем не надано належних і допустимих доказів, на які він посилається як на підставу своїх доводів і заперечень. і які доводять обґрунтованість його позовних вимог.

Суд, заслухавши позивача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до договору №002836 фінансового лізингу від 26 листопада 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» в особі представника ОСОБА_2 (лізингодавець) та ОСОБА_1 (лізингоодержувач) уклали договір фінансового лізингу на наступних умовах: лізингодавець зобовязується придбати та передати на умовах лізингу у користування майно, а лізингоодержувач зобовязується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору.

Предметом цього договору є трактор ЮМЗ 8244.2. вартістю 285000 гривень.

27 листопада 2015 року позивачем було здійснено платіж на рахунок відповідача в розмірі 28500 гривень, що підтверджується копією квитанції та є комісійною винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору лізингу.

Відповідно до поштового повідомлення позивач направляв листа на адресу відповідача і відповідач його отримав 07 грудня 2015 року.

З претензії вбачається, що позивач 24 березня 2016 року направляв вимогу про повернення відповідачем коштів.

Згідно з пунктом 5.1. договору предмет договору передається у користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 (пятдесяти) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію, авансового платежу, комісію за передачу предмета лізингу, у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу та комісії за організацію на умовах викладених у п.5.4 цього договору, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування предмета лізингу.

Пунктом 8.2.1 договору визначено, що перший лізинговий платіж складається із: а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням цього Договору (надалі - «Комісія за Організацію»), яка розраховується у додатку № 1 до даного договору та становить 10 % від вартості предмету лізингу; б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується: авансовий платіж, який визначений у додатку № 1 до даного договору та становить 50 % вартості предмету лізингу; в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, повязані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача. Розмір комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу визначений в додатку № 1 до даного договору та становить 3 % від вартості предмета лізингу.

Згідно з пунктом 8.2.3 договору лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати «другий лізинговий платіж», який складається з: відшкодування частини вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії за супроводження договору.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Згідно з пунктом 3.5 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець.

Відповідно до ч.1ст.808 ЦК України якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Отже, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, тому пункт 3.5 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 Цк України, і тому такі умови спірного договору фінансового лізингу є несправедливими.

Зазначені висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, які мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, і у суду відсутні відповідні мотиви для відступлення від даної правової позиції.

Згідно з п.7 Постанови пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Крім цього, згідно з п. 10 цієї ж Постанови реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Оцінюючи викладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що правомірною є вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь 28500 грн. сплачених ним як плату за послуги, оскільки вказане відповідає вимогам ч.1 ст.216 ЦК України.

Окрім того, згідно з п.4 ч.1 ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до ч.1 ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно зі ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 26 листопада 2015 року, укладений між сторонами, нотаріально посвідчено не було.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про задоволення позову в цілому.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, відповідач зобовязаний відшкодувати позивачу понесені ним витрати по оплаті судового збору.

Керуючись ст.ст.15,16, 216, 628, 799, 808 ЦК України, ст.ст.3, 10, 15, 60, 79, 88, 212-215, 293 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу №002836 від 26 листопада 2015 року укладеним між ОСОБА_1, жителем ІНФОРМАЦІЯ_1, та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН», .

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН», , на користь ОСОБА_1, кошти в сумі 28500 (двадцять вісім тисяч пятсот) гривень та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1102 (одна тисяча сто дві) гривні 40 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: ОСОБА_3