Справа № 361/7521/15-ц Головуючий у І інстанції Селезньова Т. В.
Провадження № 22-ц/780/3271/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 42 13.06.2016
УХВАЛА

Іменем України

13 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Воробйової Н.С.

суддів: Березовенко Р.В.,Голуб С.А.

при секретарі Якимчук Ю.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними, вселення, усунення перешкод,-

встановила :

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

В подальшому ОСОБА_4 звернувся із заявою про залишення його позовних вимог до ОСОБА_3 без розгляду. Ухвалою Броварського міськрайонного суду від 02 .03.2016 року позов ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення залишено без розгляду.

У позовній заяві позивачка просила визнати дії відповідача неправомірними, вселити її в квартиру АДРЕСА_1, та зобовязати відповідача не перешкоджати користуватись квартирою.

Свої вимоги мотивувала тим, що вказана квартира належить їй та відповідачу у рівних частках на праві спільної часткової власності, проте, вона не має можливості вселитися в квартиру та користуватися нею, оскільки відповідач використовує квартиру одноособово, здає в оренду, порозумітись з відповідачем та вирішити порядок користування квартирою вона не може; відповідач відмовляється їй передати ключі від квартири. Крім того, вона позивачка - дозволила жити у квартирі своєму брату ОСОБА_4, а відповідач звернувся до суду з позовом про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою, і такі дії не погодив з нею як з співвласником. Відповідач самовільно і без її згоди користується вказаною квартирою, і його позиція є психотравмуючою для неї, такі дії відповідача вважає неправомірними і такими, що порушують її право власності. Просила задовольнити позов.

Позивачка подала заяву про розгляд справи у її відсутності.

Представник позивачки ОСОБА_5 у судовому засіданні позов підтримав, з приводу заявлених позовних вимог і їх обґрунтувань, а також з метою уточнення позовних вимог та конкретних обставин, що призвели до спору, пояснив, що має довіреність від позивачки на ведення всіх її справ, в тому числі ремонту у вказаній квартирі та вирішення інших питань, повязаних зі здійсненням позивачкою права власності; в грудні 2014р., за дорученням позивачки, яка проживає в Запорізькій області, він приходив у квартиру, двері відкрила невідома жінка, яка з її слів винаймала квартиру, і яку він попросив передати ОСОБА_3 письмове звернення позивачки. Крім того 28.05.2015р. він разом з братом позивачки ОСОБА_4 (від якого також має довіреність) приходив у квартиру, вимагав від відповідача видати йому ключі для передачі позивачці, але відповідач відмовив, влаштував конфлікт, був викликаний дільничний інспектор, у його присутності ОСОБА_3 заявив, що ключ йому не віддасть. Крім того, йому від позивачки відомо, що у червні 2015р. відповідач дзвонив позивачці з приводу продажу квартири, позивачка попросила дати ключі, відповідач відмовив і не став обговорювати це питання, заявив, що не хоче мати справи з представниками. Розпорядником квартири позивачка усно призначила свого брата ОСОБА_4, який здійснював комунальні платежі і якому вона дозволила проживати у квартирі, але згоди у відповідача вона не запитувала. Представник позивача уточнив, що перешкодами, які створює відповідач для позивачки, і неправомірними діями відповідача він вважає перешкоди для проживання в квартирі братові позивачки, який раніше з її дозволу проживав у квартирі, відповідач звертався до суду з позовом про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою, тобто намагався незаконно виписати його з квартири, з чим вона не згодна, і що розцінює як тиск на неї; відповідач не видав йому як представнику позивачки - на його вимогу ключі від квартири і 29.05.2015р. влаштував конфлікт; в червні 2015р. по телефону на вимогу позивачки віддати ключі також відмовив; крім того відповідач здає в оренду квартиру стороннім особам. З приводу позовних вимог про вселення позивачки у дану квартиру, представник у судовому засіданні пояснив, що позивачка в квартирі не проживала, особисто не приїжджала в Бровари і особисто не намагалась вселитись у квартиру, у зв»язку з чим визнав, що відповідач безпосередньо позивачці не чинив перешкоди і не виганяв її з квартири, не було такого, щоб не впустив її в квартиру, але відповідач перешкоджає користуватись квартирою її представникам йому, ОСОБА_5, і брату ОСОБА_4; враховуючи перешкоди, які відповідач чинить представникам позивачки, позивачка не бачить сенсу приїжджати в Бровари з Запорізької області, щоб почути відмову на свою адресу, але у разі ухвалення судом рішення про її вселення, можливо приїде і буде вселятись на підставі рішення суду, тобто далі сама визначить, у який спосіб вона буде здійснювати своє право на користування квартирою. Просив позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач позов не визнав. Його представник у судовому засіданні і у поданих суду письмових запереченнях посилався на те, що відповідач ніколи не оспорював і не оспорює права власності позивачки і її права на квартиру, в том числі право користування та проживання безпосередньо позивачки у даній квартирі, ніколи їй не чинив перешкод у цьому, і не порушував її прав власності та житлових прав; позивачка не надала суду жодного доказу на підтвердження того, що відповідач порушив її права чи що він чинив їй перешкоди у проживанні в квартирі, у вселенні, тому, з посиланням на ст..15,16, 60 ЦПК України, вважає, що у позивачки не було підстав звертатись до суду за захистом нібито порушеного відповідачем її права на проживання в квартирі. Позивачка ніколи не приїжджала в квартиру і не намагалась вселитись, навпаки ухиляється від спілкування з ним, і він направляв листа позивачці з проханням особисто обговорити всі питання, які виникають між ними з приводу спільної власності. Також послався на те, що передача права проживання чи користування квартирою іншій особі не передбачено законом, тому відповідач на думку представника , правомірно відмовив видати ключі сторонній особі - представнику позивачки, і її двоюрідному брату ОСОБА_4, які не є власниками квартири і не мають права на проживання в квартирі без погодження з ним, тим більше проводити у квартирі ремонтні роботи. У зв»язку з чим він і звертався до суду з позовом про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою, і саме тому у травні 2015 року не віддав ключі від квартири ОСОБА_5, особа якого у нього викликала сумніви щодо добропорядності.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 березня 2016 року у задоволенні позову позивачки відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка просила скасувати рішення суду з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, вказувала на те, що суд фактично встановив факт, що відповідач одноособово розпоряджається спірною квартирою, але не надав належної оцінки встановленим обставинам.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст.3 ЦПК України особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права , свободи та інтереси осіб у спосіб, визначений законами України.

Згідно ч.1 ст.15 ЦПК України - до компетенції суду під час розгляду цивільної справи віднесено захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод та інтересів, що виникають з цивільних , житлових та інших правовідносин.

Згідно ст.10,11 ЦПК України суд розглядає справу лише в межах заявлених позовних вимог і на підставі поданих сторонами доказів. Спосіб захисту своїх прав обирає для себе позивач, і суд не може замість нього визначати спосіб звернення до суду за захистом порушеного права.

Відповідно до ст..13 ЦК України при здійснені своїх прав особа повинна утримуватись від дій, які б могли порушити права інших осіб , а у разі недодержання особою цих вимог, суд може зобовязати особу припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Згідно ст..14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчення яких не є обовязковим для неї.

Згідно ст..15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення , невизнання або оспорювання.

В силу положень ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого майнового або немайнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, припинення дії, що порушує право (п.3), , відновлення становища, яке існувало до порушення права (п.4) , та інші способи захисту.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права власності.

Згідно п.3 ч.1 ст. 215 ЦПК України, - суд , приймаючи рішення, повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулась до суду, і якщо були порушені, то ким.

По справі встановлено, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2009 року, ухваленим по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання договору комісії фіктивним та недійсним, визнання права власності на 1/2 частини квартири, яке набрало законної сили, позов задоволено частково: встановлено факт проживання однією сімєю без шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_4 з 06.09.2000 року по 14.08.2004 року та визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Згідно договору купівлі-продажу частини квартири, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 та нотаріально посвідченого 09 липня 2010 року, ОСОБА_6 продала ОСОБА_3 належну їй на праві власності 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 (а.с.47).

Спірна квартира на даний час є обєктом спільної сумісної власності позивачки ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3, в рівних частках - по 1/2 частці кожному (а.с.48).

З копії паспорта ОСОБА_2, встановлено, що остання постійно зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.13).

Дану обставину підтвердив в судовому засіданні представник позивачки, який пояснив, що позивачка дійсно проживає в Запорізькій області і в спірній квартирі та в місті Бровари не проживає і не проживала.

З довіреності від 11.06.2015р. видно, що ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_4 розпоряджатись ( продати, обміняти) належною їй 1/2 частку вказаної квартири, для чого передала йому право представляти її інтереси в різних установах, вносити платежі, які стосуються реалізації її права власності на дану частку в квартирі, подавати документи, заяви, що стосуються виконання цього доручення, підписувати договори, визначати ціну та інші істотні умови, реєструвати право власності, одержувати належні їй від продажу гроші, та виконувати інші значимі дії в межах та обсязі, передбачених законодавством ( а.с.8-9).

З довіреності від 5.12.2014р. видно, що ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_5 представляти її інтереси в усіх судах на всіх стадіях провадження, та в інших органах, з усіма правами позивача, відповідача, заявника, потерпілого; крім того передала право замовляти та отримувати документи, робити будь-який ремонт, поліпшення та реконструкцію, яку довірена особа вважатиме за потрібне, і якщо того вимагатиме технічний стан належного їй рухомого і нерухомого майна, складати кошториси, укладати догори підряду або інші договори цивільно- правового характеру (а.с.32).

З довіреності від 16.12.2014р. видно, що ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_5 представляти його інтереси в судах на всіх стадіях провадження, та в інших органах, з усіма правами позивача, відповідача, заявника, потерпілого (а.с.31).

З довідки ЖЕК, виданій на ім.»я ОСОБА_3, видно, що власниками особового рахунку по даній квартирі є ОСОБА_2 і ОСОБА_3 по 1/2.

З пояснень свідка ОСОБА_7, допитаного за клопотанням позивачки, судом встановлено, що він, як дільничний інспектор, у травні 2015 року був викликаний на домашній конфлікт, що виник у квартирі АДРЕСА_3, в цей час у квартирі знаходилось четверо осіб: чоловік, що присутній у судовому засіданні -представник позивачки ОСОБА_5, з ним ще один чоловік (як пояснив представник позивача - то був ОСОБА_4) і з іншого боку - чоловік -ймовірно ОСОБА_3 і жінка. Як зрозумів свідок ті два чоловіка ОСОБА_5 та ОСОБА_4 приїхали в квартиру за ключами, а літній чоловік сказав, що ключі не дасть; спір був у квартирі, ніхто нікого не виштовхував.

З витягу з кримінального провадження № 0002348, 25.06.2015 р. до ЄРДР внесено відомості про скоєння злочину за обставинами: ОСОБА_3 перешкоджає ОСОБА_5 користуватися квартирою № 106 в будинку № 17/1 по вул. Грушевського в м Бровари Київської області. Такі дії ОСОБА_3 попередньо кваліфіковано за ознаками ст. 356 КК України. Відомості про повідомлення ОСОБА_3 про підозру у скоєнні злочину відсутні (а.с.30).

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_3 звертався до суду з позовом про визнання ОСОБА_4, таким, що втратив право користування спірною квартирою. На даний час дана цивільна справа перебуває у стадії апеляційного оскарження.

Як вже наголошувалося, згідно рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2009 року, ухваленим по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання договору комісії фіктивним та недійсним, визнання права власності на 1/2 частини квартири, яке набрало законної сили, встановлено факт проживання однією сімєю без шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_4 з 06.09.2000 року по 14.08.2004 року та визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2; остання належну їй на праві власності ? частку спірної квартири ОСОБА_6 за нотаріально посвідченим 09 липня 2010 року договором купівлі-продажу відчужила ОСОБА_3 ; з цього часу спірна квартира перебуває у спільній частковій власності (по ?) ОСОБА_2 та ОСОБА_3; на час розгляду справи порядок користування спірною квартирою між співвласниками не визначався, в натурі спірна квартира не ділилася. Судом також встановлено, що питання щодо проживання двоюрідного брата позивачки, який не є членом її сім»ї, у спірній квартирі між співвласниками не погоджувалося, як не погоджувалося також питання щодо надання ключів від квартири іншій особі та проведення будь-яких ремонтних робіт у даній квартирі.

Відмовляючи позивачці у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні власністю та вселенні, суд виходив з обставин справи, зокрема встановленої обставини, що позивачка не проживала та не проживає у спірній квартирі, особисто не приїздила до неї і відповідач не перешкоджав їй особисто користуватися спірною квартирою, що перебуває у спільній частковій власності, а також вимог закону, що регламентує порядок користування спільною частковою власністю та дійшов висновку, що в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів, судом не встановлено вчинення відповідачем будь-яких дій, які б могли бути визнані судом такими, що порушують права позивачки, є неправомірними чи такими, що створюють для неї перешкоди у здійсненні права власності, у тому числі, у здійсненні права користування та володіння майном, не встановлено перешкод з боку відповідача щодо проживання позивачки в даній квартирі, які повинні бути усунуті шляхом покладення судовим рішенням на відповідача відповідного зобовязання не чинити перешкоди, а тому позовні вимоги необхідно залишити без задоволення.

Даний висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Суд обґрунтовано відхилив посилання позивачки на видану довіреність на ім.»я ОСОБА_5, оскільки даною довіреністю не передавались представнику права проживати чи у інший спосіб користуватись квартирою; крім того, чинним законодавством не передбачено такий спосіб передачі права на користування жилим приміщенням, порядок користування яким не встановлений між співвласниками, як видача довіреності на проживання іншій особі без погодження з іншим співвласником.

Згідно ст.358 ЦКУ право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною власністю.

У даному випадку, відмова відповідача передати ключі від квартири сторонній особі, яка не має права проживання в даному жилому приміщенні, не може розцінюватися як неправомірна дія чи як перешкода власнику цього житла у користуванні житловом приміщенням.

Правильним, на думку колегії, є також висновок суду, що доводи позивачки про те, що перешкодами ОСОБА_4 відповідач чинить перешкоди і їй, бо здійснює на неї психологічний тиск і у такий спосіб примушує до продажу частки, є голослівними і такими, що не відповідають вимогам закону та не можуть розглядатись судом як неправомірні дії відповідача по відношенню до позивачки. Право співвласника квартири звертатися до суду з відповідними позовними вимогами до ОСОБА_4 щодо втрати останнім права на користування спірним житлом передбачено законом і не може бути розцінено як психологічний тиск на іншого співвласника житлової площі.

Не можна також покласти в основу доведеності позовних вимог ОСОБА_2 посилання представника останньої на те, що вона не бачить сенсу приїжджати і вселятись в квартиру без рішення суду, бо впевнена, що відповідач її не впустить, оскільки це є лише припущенням з її боку і не може розглядатись як перешкоди з боку відповідача у здійснені позивачкою своїх прав, які б підлягали усуненню шляхом покладення на відповідача наперед певних зобовязань за судовим рішенням, в том числі і шляхом ухвалення рішення про вселення позивачки.

Щодо тверджень ОСОБА_2 про те, що відповідач, без погодження з нею, здав квартири в найм іншим особам, то в розумінні положень ст..ст.57-60 ЦПК України позивачка не надалу доказів на підтвердження даних обставин, матеріали справи такі докази не містять, відповідач дані обставини заперечує. На думку колегії, суд правомірно визнав ці твердження недоведеними та голослівними.

Оскільки відповідно до вимог ЦК України судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане чи оспорюване право, суд дійшов до правильного висновку про відсутність підстав, в силу їх недоведеності, для задоволення позову у повному обсязі.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Рішення суду відповідає вимогам закону. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст..ст.307, 308 ЦПК України, колегія

Ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді