Справа № 361/6669/15-ц Головуючий у І інстанції Селезньова Т. В.
Провадження № 22-ц/780/3397/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 20 15.06.2016
УХВАЛА

Іменем України

15 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Березовенко Р.В., Голуб С.А.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргамиБукової ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним,-

встановила:

у вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним.

Мотивує свої вимоги тим, що у власності ОСОБА_5 який являється рідним дядьком позивача, знаходилася квартира АДРЕСА_1.

Між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 були гарні стосунки, на що ОСОБА_5 вважав, що вищезазначена квартира повинна належати позивачеві та неодноразово, привселюдно заявляв про це.

Під час приватизації квартири, оскільки в ній була зареєстрована ще й дружина ОСОБА_5 ОСОБА_6, 1/2 квартири відійшла ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності.

16.06.2000 року було складено заповіти, згідно яких ОСОБА_5 та ОСОБА_7 розпорядилися, що в наслідок їх смерті належні їм на праві особистої власності 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 вони заповідали ОСОБА_3

Після смерті ОСОБА_5 26.07.2008 року, ОСОБА_4 успадкувала належну дядькові частину квартири АДРЕСА_3, а після смерті ОСОБА_6, звернувшись до нотаріуса для оформлення спадкових прав за заповітом, дізналась про наявність договору дарування, укладеного ОСОБА_6 у 2010 році, про існування якого вона не знала і ОСОБА_6 про нього нічого не казала.

З кінця 90 х років ОСОБА_6 почала страждати психічним захворюванням пізнього віку.

Хвороба ОСОБА_6 почалася поступово, але швидко прогресувала. В останньої були порушення памяті, емоційні порушення, розлади інтелекту.

Отже, позивач наполягала, що є всі підстави стверджувати, що на момент укладення договору дарування ОСОБА_6 не усвідомлювала значення своїх дій.

Просила визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 укладений 20.03.2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, витребувати у приватного нотаріуса Броварського міського нотаріального округу ОСОБА_8 матеріали по даруванню квартири АДРЕСА_4, витребувати з Броварської ЦРЛ медичну документацію про психіатричний облік та проходження амбулаторного лікування ОСОБА_6, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_5, укладений між дарувальником ОСОБА_6 і обдаровуванню ОСОБА_4 20 березня 2010 року в місті Бровари, посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрований в реєстрі за №570.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати 487 грн. 20 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції не довів всі обставини справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

Крім того, ОСОБА_4 стверджує, що психічний розлад ОСОБА_6 інволюційний параноїд на момент підписання спірного договору не призвів до абсолютної неспроможності розуміти нею значення своїх дій, а тому однозначно стверджувати, що ОСОБА_6 20 березня 2010 року підписуючи спірний договір не керувала своїми діями не можливо, а відтак суду першої інстанції не було підстав для визнання недійсним договору дарування 1/2 частини квартини 88 в будинку 50 по вулиці Короленка в м. Бровари Київської області, оскільки висновок експертизи не є беззаперечним доказом недійсності спірного договору.

Просила скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, а також стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 535 грн. 92 коп.

В свою чергу, ОСОБА_3 також подала апеляційну скаргу на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2016 року.

В обґрунтуваннях доводів апеляційної скарги, апелянт посилається на те, що ОСОБА_3 погоджується з вищезазначеним рішенням по суті позовних вимог, але не погоджується з рішенням в частині стягнення судових витрат, а саме витрат за проведену по справі експертизу.

Просила змінити рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2016 року. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати повязані з проведенням судової психіатричної експертизи та витрати по сплаті судового збору на загальну суму 3330 грн. 59 коп.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_9 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Законним і обґрунтованим відповідно до ст.213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, щодоговір дарування був укладений між дарувальником ОСОБА_6 і обдарованою ОСОБА_4 20 березня 2010 року в місті Бровари, посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрований в реєстрі за №570.

Предметом дарування є 1/2 частини квартири АДРЕСА_5, яка належала дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17.01.2000р.

Згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 17.01.2000р., виданого Фондом комунального майна Броварської міської ради, - дана квартира була передана у власність подружжю ОСОБА_6 і ОСОБА_5 і належала їм на праві спільної часткової власності в рівних частках, по 1/2 кожному.

Згідно свідоцтва про право на спадщину від 28.04.2009р., ОСОБА_3 успадкувала належну ОСОБА_5, померлому 26.07.2008р., 1/2 частину квартири за заповітом від 16.06.2000р.

З витягу з реєстру прав власності встановлено, що позивачці на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 28.04.2009р. належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_5.

З заповіту, складеного ОСОБА_6Б, 16.06.2000 року, видно, що все належне їй майно вона заповідала ОСОБА_3

Відомості про скасування заповідачем вказаного заповіту відсутні.

З свідоцтва про смерть видно, що ОСОБА_6 померла в м. Бровари 5.04.2015р. у віці 81 років.

Згідно висновку судової психіатричної експертизи №331/22ц - ОСОБА_6 станом на момент укладення договору дарування 20 березня 2010 року страждала на хронічне психічне захворювання хронічний маячний розлад (МКХ-10; F22) і за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Зі змісту описової частини висновку експертів видно, що предметом дослідження експертів була медична карта амбулаторного хворого ОСОБА_6 за період з 2009 по 2015 рік, в якій є відомості про те, що у період з 16 жовтня по 17 листопада 2000 року ОСОБА_6 перебувала на стаціонарному лікуванні в КЗ КОР ОПНМО, виписана з діагнозом Хронічний маячний розлад.

У період з 13 березня по 04 травня 2001 року ОСОБА_6 вдруге перебувала на стаціонарному лікуванні в КЗ КОР ОПНМО, виписана з діагнозом Хронічний маячний розлад по типу інволюційного параноїду.

Згідно подальшим записам дільничних психіатрів в амбулаторній картці, 22 травня 2001 року ОСОБА_6 приходила на прийом до лікаря, діагноз маячний розлад, призначено амбулаторне лікування. В подальшому Бобко багаторазово зверталась до психіатра за ліками, які їй регулярно призначались. В останнє Бобко приходила на огляд до лікаря психіатра 12 лютого 2010 року, діагноз F 22.0 - Маячний розлад за МКХ 10, призначено лікування.

Такий висновок експертів у сукупності з даними медичної документації щодо перебування дарувальника на обліку у психіатра протягом тривалого часу (протягом 10 років перед укладенням договору і після його укладення), її лікування в психіатричних закладах, з врахуванням характеру перебігу хвороби, про що зазначено у описовій частині висновку експертів, є належним і достатнім доказом наявності у дарувальника ОСОБА_6 відповідного стану, передбаченого як підстава для визнання вчиненого у такому стані договору недійсним, передбаченою в статті 225 ЦК України.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із того, щоОнашко Т.Г. довела та надала докази того, що дарувальник ОСОБА_6 станом на 20.03.2000 року, тобто в день підписання договору дарування, знаходилась у такому психічному стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

ОСОБА_4 не спростувала фактів, встановлених висновком психіатричної експертизи щодо психічного стану дарувальника при підписанні договору дарування.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони узгоджуються з вимогами чинного законодавства та ґрунтуються на матеріалах справи.

Згідно до ч.1 ст.202 ЦК України - правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст.203 ЦК України - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені

Згідно положень ст.ст.10,60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Відповідно до рішення суду першої інстанції суд вирішив, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України стягнути судові витрати по справі із відповідачки на користь позивача. При цьому суд першої інстанції не відмовив позивачці у стягненні на її користь витрат повязаних з проведенням судової психіатричної експертизи.

Відповідно до п.4 ч.1, ч.4 ст.220 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 із заявою про ухвалення додаткового рішення до Броварського міськрайонного суду Київської області не зверталася, що не позбавляє її права на подачу відповідної заяви до суду першої інстанції.

Таким чином, викладені в апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст.303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

у задоволенні апеляційних скарг ОСОБА_4 та ОСОБА_3, відмовити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді