У х в а л а

іменем україни

12 грудня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Євтушенко О.І.,

Ізмайлової Т.Л.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про встановлення факту трудових відносин, визнання незаконними дій, зобов'язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 - на рішення апеляційного суду Рівненської області від 25 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_3, у якому посилалась на те, що з 04 серпня 2012 року по 17 вересня 2013 року включно вона працювала продавцем у кав'ярні у кондитерському магазині АДРЕСА_1, власником якого є відповідач. До роботи вона була допущена фактично директором фірми «Юліка» ОСОБА_4, без належного оформлення, передбаченого нормами трудового законодавства.

Оскільки відповідач не визнає факту трудових відносин з нею, виплачував їй заробітну плату не у повному обсязі та після звільнення з роботи не провів з нею повного розрахунку, уточнивши позовні вимоги, просила суд встановити факт трудових відносин між нею та приватним підприємцем ОСОБА_3 з 04 серпня 2012 року по 17 вересня 2013 року включно; визнати незаконними дії відповідача щодо звільнення її з роботи, виплати заробітної плати, надурочних робіт та щодо ненадання щорічної оплачуваної відпустки; зобов'язати відповідача провести донарахування та виплату належних їй сум заробітної плати за період з 04 серпня 2012 року по 17 вересня 2013 року включно у розмірі 4 997 грн 25 коп. та компенсацію за час невикористаної відпустки у розмірі 1 021 грн 54 коп.; стягнути з відповідача на свою користь середню заробітну плату за час затримки виплати розрахункових коштів з 18 вересня 2013 року по день винесення рішення та 10 000 грн моральної шкоди.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 жовтня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Встановлено факт трудових відносин між ОСОБА_2 та приватним підприємцем ОСОБА_3 з 04 серпня 2012 року по 17 вересня 2013 року включно.

Визнано незаконними дії приватного підприємця ОСОБА_3 щодо звільнення ОСОБА_2 з роботи, виплати заробітної плати, надурочних робіт та щодо ненадання щорічної оплачуваної відпустки.

Зобов'язано приватного підприємця ОСОБА_3 провести донарахування та виплату належних ОСОБА_2 сум заробітної плати за період з 04 серпня 2012 року по 17 вересня 2013 року включно у розмірі 4 997 грн 25 коп. та компенсацію за час невикористаної відпустки у розмірі 1 021 грн 54 коп.

Стягнуто з приватного підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 середню заробітну плату за час затримки виплати розрахункових виплат з 18 вересня 2013 року по день винесення рішення у розмірі 41 206 грн 84 коп. та моральну шкоду в розмірі 2 000 грн.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 25 січня 2016 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 - порушує питання про скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. 2 КЗпП України працівники реалізують своє право на працю за допомогою укладання трудового договору про роботу на підприємстві, в організації або у фізичної особи.

Згідно зі ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і роботодавцем, за яким працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену даною угодою відповідно до внутрішнього трудового розпорядку.

За правилами ст. 24-1 КЗпП України у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа або за нотаріальним дорученням уповноважена нею особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України.

Частинами 1 та 3 ст. 24 вказаного Кодексу передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі, укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Але відповідно до ч. 4 ст. 24 КЗпП України трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ПП ОСОБА_3 про встановлення факту трудових відносин, визнання незаконним дій відповідача щодо звільнення з роботи, виплату заробітної плати, надурочних робіт, ненадання щорічної оплачуваної відпустки, зобов'язання відповідача провести донарахування та виплату середньої заробітної плати за час затримки розрахункових коштів та відшкодування моральної шкоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про встановлення факту трудових відносин з приватним підприємцем ОСОБА_3, ОСОБА_2 зазначала, що була фактично допущена до роботи директором фірми «Юліка» ОСОБА_4, без належного оформлення трудової книжки та наказу, вона сумлінно виконувала свої трудові обов'язки й підкорялася внутрішньому трудовому розпорядку ФОП ОСОБА_3

Судами встановлено, що позивач не зверталася особисто до відповідача, як приватного підприємця, або до фірми «Юліка», із заявою (усно або письмово) про прийняття на роботу, паспорт, трудову або медичну книжки та інші документи, необхідні для прийому на роботу, вона не надавала, договір з нею не укладався та не реєструвався у Центрі зайнятості населення, докази про отримання нею зарплати відсутні, зарплата їй не нараховувалася, довідка про заборгованість по зарплаті не видавалася, заяви про звільнення вона також не писала.

Позивач зверталася з приводу працевлаштування до ОСОБА_4, яка перебувала з відповідачем у трудових відносинах, оформлених офіційно та працювала у той період продавцем.

Після проходження нею стажування, ОСОБА_4 їй повідомила про прийняття її на роботу з іспитовим строком на три місяці та пообіцяла, що згодом вона буде оформлена на роботу. Трудову книжку у неї ніхто не вимагав і вона її нікому не надавала, лише показала паспорт ОСОБА_4, а медична книжка була у неї. Медогляд проходила раз на шість місяців за власні кошти. Про те, що позивач працює у ФОП ОСОБА_3 вона знала зі слів третьої особи та інших свідків, допитаних судом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову про встановлення факту трудових відносин, суд апеляційної інстанції, встановивши, що позивач не зверталася особисто до відповідача, як приватного підприємця, із заявою (усно або письмово) про прийняття на роботу; доказів, що саме з розпорядження відповідача чи його відома, позивача фактично було допущено до будь-якої роботи, не надано, обґрунтовано виходив із того, що позивач у суді не довела обставин, на які посилалась на обґрунтування своїх вимог.

Позовні вимоги про визнання незаконним дій відповідача щодо звільнення з роботи, виплату заробітної плати, надурочних робіт, ненадання щорічної оплачуваної відпустки, зобов'язання відповідача провести донарахування та виплату середньої заробітної плати за час затримки розрахункових коштів та відшкодування моральної шкоди, є взаємопов'язаними з позовними вимогами про встановлення факту трудових відносин, тому судом апеляційної інстанції обґрунтовано відмовлено у їх задоволенні, оскільки факт трудових відносин з відповідачем позивачем не доведений.

Доводи касаційної скарги про неналежну судом оцінку наданих доказів - безпідставні, оскільки висновки, зроблені апеляційним судом, ґрунтуються на встановлених у суді обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Отже доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для йогозміни або скасування не встановлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 25 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: О.І. Євтушенко

Т.Л. Ізмайлова