АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5821/16 Справа № 188/848/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу, мотивуючи тим, що 16 липня 2013 року він надав грошову позику у розмірі 3.500 доларів США ОСОБА_2 про що ними було укладено договір позики.

Вказував, що розмір позики та умови її повернення були узгоджені з дружиною ОСОБА_2 - ОСОБА_3

Зазначав, що звертався до відповідачів з проханням про повернення визначеної договором позики грошової суми у повному обсязі.

Посилаючись на те, що неодноразові його звернення до відповідачів залишені без виконання та на даний час борг не повернуто, просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь 3.500 доларів США.

У листопаді 2015 року ОСОБА_3А, ОСОБА_2 звернулися до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики, посилаючись на те, що 21 червня 2013 року ОСОБА_4 надав у борг ОСОБА_3 3.500 доларів США, яка власноручно написала йому розписку про отриманні вказаних грошей.

Вказували, що ОСОБА_4 запропонував їм оформити договір позики на вказану суму на ОСОБА_2 через те, що останній працював на шахті і у разі не повернення суми боргу у нього буде більше можливості стягнути кошти саме з ОСОБА_2, а не з ОСОБА_3

Зазначали, що грошові кошті 16 липня 2013 року вони не отримували, а розписка від цього числа лише дублює розписку від 21 червня 2013 року.

Посилаючись на те, що грошові кошти по розписці від 21 червня 2013 були стягнуті на підставі судового рішення, а ОСОБА_4 вводить суд в оману, намагаючись стягнути повторно грошові кошти, просять суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір позики від 16 липня 2013 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені, стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 борг в сумі 87.885 грн., судовий збір в розмірі 740 грн., вартість проїзду до м.Дніпропетровська в розмірі 86 грн., компенсацію за відрив від звичайних занять в розмірі 65 грн.62 коп. Зустрічний позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишено без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст.207 ЦПК України. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3А, ОСОБА_2 ставлять питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 залишити без задоволення, їх зустрічні позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2)чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3)які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4)яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду в частині залишення зустрічного позову без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст.207 ЦПК України не відповідає.

Статтями 10,60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що 16 липня 2013 року між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2, відповідно до ст.1047 ЦК України, укладено договір позики.

За договором позики ОСОБА_5 (позикодавець) надав ОСОБА_2 (позичальнику) грошову позику в розмірі 3.500 доларів США строком до вимоги. Позичальник зобовязався повернути суму позики в десятиденний строк після вимоги.

Розмір позики та умови повернення узгоджені з дружиною позичальника ОСОБА_3 (а.с.22).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з повної доведеності та обґрунтованості його позовних вимог, залишаючи без розгляду зустрічні позовні вимоги, суд керувався вимогами п.3 ч.1 ст.207 ЦПК України.

Однак, погодитися з такими висновками суду в частині залишення зустрічних позовних вимог неможливо, оскільки суд дійшов них через неправильне застосування норм матеріального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, що у відповідності до ст.309 ЦПК України є підставою для часткового скасування рішення суду та ухвалення в скасованій частині нового рішення.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Частиною першою ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, та згідно ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним якщо виконання позичальником зобовязання обмежується поверненням боргу.

Відповідно до змісту ст.65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

З тексту спірного договору позики, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, вбачається, що він узгоджений з дружиною позичальника ОСОБА_3

Таким чином, суд першої інстанції, задовольнивши первісні позовні вимоги, виявив справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа та прийшов до вірного висновку, про те, що позовні вимоги про стягнення боргу за договором позики обґрунтовані.

У відповідності до вимог ст.545 ЦК України відповідачі не надали суду доказів, які б свідчили про виконання ними свого обовязку саме за договором позики від 16 липня 2013 року.

Крім того, ч.ч.1,5 ст.88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Види судових витрат визначені у ч.1 ст.79 ЦПК України та складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Згідно п.3 ч.3 зазначеної статті до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать, у тому числі, і витрати сторін та їх представників, що повязані з явкою до суду.

Відповідно до ч.2 ст.85 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.

На підставі викладеного, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову та стягнення боргу за договором позики від 16 липня 2013 року у гривневому еквіваленті на день ухвалення оскаржуваного рішення та, у звязку із задоволенням позову, стягнув 86 грн. вартості проїзду до м.Дніпро та 65 грн.62 коп. компенсації за відрив від звичайних занять.

Що ж стосується оскаржуваного рішення в частині залишення без розгляду зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі п.3 ч.1 ст.207 ЦПК України, то в цій частині рішення підлягає скасуванню з подальшою відмовою у задоволенні зустрічного позову, оскільки посилання, наведені в позові для визнання недійсним спірного договору позики, є необґрунтованими та не доведені в ході судового засідання.

Так, в своєму зустрічному позові ОСОБА_3 та ОСОБА_2 просять визнати недійсним спірний договір позики на підставі ст.230 ЦК України.

Свої вимоги обґрунтовують тим, що спірний договір позики був укладений та підписаний ОСОБА_2 за пропозицію ОСОБА_4, останній мотивував це тим, що ОСОБА_2 офіційно працює, а тому, у випадку не повернення боргу, у нього буде можливість стягнення цією суми. Розписку ОСОБА_3 від 21 червня 2013 року ОСОБА_4 не повернув, пояснивши тим, що він її начебто знищів. За розпискою від 21 червня 2013 року складеною ОСОБА_3 рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2015 року, зміненого рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2015 року, було стягнуто з ОСОБА_3 борг в розмірі 3.500 доларів США.

Статтею 230 ЦК України встановлені правові наслідки вчинення правочину під впливом обману, відповідно до яких, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Із роз'яснень, викладених у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, вбачається, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обовязковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.

Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.10 ЦПК України.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положення ст.11 ЦК України визначають, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Нормами ст.58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.27,46 ЦПК України).

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обовязок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2016 року було частково задоволено клопотання скаржників та призначено по справі судову почеркознавчу експертизу (а.с.158-160).

Втім, висновки експертизи Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз не дають підстав для задоволення зустрічного позову та відмови у первісному позові (а.с.163-172), оскільки видалений за допомогою коректору «штрих» текст не є односторонньою зміною підстав умов спірного договору.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не довели належними та допустимими доказами факт того, що спірний договір позики був укладений під впливом обману.

Крім того, вони не заперечують факт підписання договору позики від 16 липня 2013 року, в той час коли ст.204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 10 червня 2015 року у справі №6-449цс15, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обовязки підлягають виконанню.

Колегія суддів звертає увагу на те, що цивільно-процесуальним законодавством України не передбачається солідарне стягнення судових витрат.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про часткове скасування рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2016 року в частині залишення без розгляду зустрічних позовних вимог з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог та вважає за необхідне виключити з резолютивної частини рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2016 року стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судових витрат в розмірі 740 грн. та стягнути судові витрати в розмірі по 370 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Виключити з резолютивної частини рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2016 року стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судових витрат в розмірі 740 грн. та стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі по 370 грн. з кожного.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2016 року в частині залишення без розгляду позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики залишити без задоволення.

В решті рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2016 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_6