Справа № 369/4759/15-ц Головуючий у І інстанції Усатов Д. Д.
Провадження № 22-ц/780/3696/16 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 26 16.06.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

16 червня 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Іванової І.В.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат і процентів у зв'язку із невиконанням грошового зобов'язання, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним вище позовом, який мотивував тим, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 березня 2009 року було частково задоволено його позов і стягнуто із відповідачки ОСОБА_2 на його користь борг за договором позики в сумі 5409 грн., неустойку в сумі 2000 грн. та судові витрати 30 грн., а всього стягнуто 7439 грн.

Вказане рішення суду набрало законної сили і на підставі виконавчого листа державним виконавцем 26 червня 2009 року було відкрите виконавче провадження. Однак відповідачка до цього часу не повернула йому грошові кошти і не виконала зобов'язання. Вважає, що відповідно до положень ч.2 ст.625 ЦК України відповідачка має сплатити йому за прострочення виконання грошового зобов'язання інфляційні втрати за період із липня 2009 року по грудень 2014 року включно в сумі 11002,28 грн. та три проценти річних за період із липня 2009 року по липень 2015 року включно в сумі 1339,02 грн. У зв'язку із наведеним просив стягнути із відповідачки на його користь за прострочення виконання грошового зобов'язання кошти в загальному розмірі 12341,30 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 липня 2015 року позов задоволено, стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 12341,30 грн.

Не погоджуючись із таким рішенням відповідачка ОСОБА_2подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що у травні 2009 року вона повернула ОСОБА_3 борг і навіть у більшому розмірі, стягнутий за рішенням суду, що відбулося у присутності її доньки ОСОБА_4, яку суд не допитав. Крім того, суд не врахував, що за вимогами ОСОБА_3 сплив строк позовної давності і суд мав його застосувати, бо згідно Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Крім того, сума стягнення визначена позивачем невірно.

В суді апеляційної інстанції представник відповідачки ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Позивач ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 березня 2009 року частково задоволено позов ОСОБА_5 і стягнуто із ОСОБА_2 на його користь 5409 грн. боргу за договором позики, 2000 грн. неустойки та 30 грн. витрат на ІТЗ.

Рішення набрало законної сили і на його підставі 27 липня 2009 року судом було видано виконавчий лист № 2-722, який перебував на виконані у відділі ДВС Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області. Постановою державного виконавця від 26 червня 2013 року вказаний виконавчий лист повернуто стягувачу ОСОБА_3 у зв'язку із відсутністю майна у боржниці, на яке можливо звернути стягнення (а.с.4).

За заявою ОСОБА_3 постановою державного виконавця відділу ДВС Києво-Святошинського районного управління юстиції від 10 лютого 2015 року повторно відкрите виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 2-722 (а.с.22).

Також судом встановлено, що стягнутий за рішенням суду борг за договором позики в розмірі 5409 грн. до цього часу боржницею ОСОБА_2 несплачений.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки наявністю передбачених законом підстав для застосування положень ст.625 ЦК України і стягнення із відповідачки на користь позивача інфляційних втрат та трьох процентів річних.

При цьому суд виходив з того, що зобов'язання відповідачки по поверненню боргу за договором позики залишається невиконаним.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.ст.1046-1049 ЦК України відповідно до яких за договором позики позикодавець передає позичальнику у власність гроші, а позичальник зобов'язується повернути таку ж суму в обумовлений догором позики термін.

Відповідно до ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз змісту даних норм дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення боргу і відкриття виконавчого провадження за цим рішенням за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання (добровільного чи примусового) не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України за інші періоди.

Аналогічні роз'яснення містить п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, зо виникають із кредитних правовідносин», згідно якого наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст.526,599 ЦК України.

Проте, колегія суддів не може погодитися із висновками суду в частині визначення розміру трьох річних та інфляційних втрат, які підлягають стягненню із відповідачки на користь позивача.

Обраховуючи інфляційні втрати та три проценти річних, суд виходив із суми боргу в розмірі 7439 грн., стягнутої за рішенням суду. При цьому суд не звернув уваги, що до даної суми крім грошового зобов'язання за договором позики в розмірі 5409 грн., включені також неустойка в сумі 2000 грн. та судові витрати в розмірі 30 грн., на які три проценти річних та інфляційні втрати не нараховуються, бо ці суми не є грошовим зобов'язанням за договором позики в розумінні ст.509 ЦК України.

Поскільки між сторонами виникло грошове зобов'язання за договором позики на суму 5409 грн., яке відповідачкою не виконане, то саме із даної суми необхідно виходити при застосуванні ст.625 ЦК України.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення в частині визначення грошових сум, які підлягають стягненню із відповідачки на користь позивача на підставі ч.2 ст.625 ЦК України.

Поскільки має місце невиконання відповідачкою грошового зобов'язання по поверненню позики в розмірі 5409 грн., то колегія суддів обраховує три проценти річних та інфляційні втрати із невиконаного відповідачкою грошового зобов'язання.

За таких обставин відповідно до приписів ст.625 ЦК України та з урахуванням заявлених позовних вимог, колегія суддів стягує із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 за період із липня 2009 року по грудень 2014 року включно (індекс інфляції за цей період 147,9 %) інфляційні втрати в розмірі 2590,91 грн. та за період із липня 2009 року по липень 2015 року (6 років) три проценти річних в розмірі 973,62 грн., а всього стягує 3564,53 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо повернення нею боргу кредитору ОСОБА_3 колегія суддів вважає безпідставними, бо такі доводи перевірялись судом першої інстанції та визнані необґрунтованими.

Такі висновки є вірними, оскільки відповідно до ст. 545 ЦК України належними і допустимими доказами повернення позичальником грошових коштів позикодавцеві є наявність у позичальника боргового документа або відповідної розписки позикодавця. Якщо позикодавець не вчиняє передбачених законом дій, позичальник вправі не повертати йому борг без ризику настання для нього негативних наслідків прострочення виконання зобов'язання.

З урахуванням того, що посилаючись на повернення боргу, відповідачка не надала суду належних і допустимих доказів, які б це підтверджували, такі доводи слід відхилити.

Посилання в апеляційній скарзі на необхідність застосування судом строку позовної давності за вимогами ОСОБА_3, який сплив, не грунтуються на вимогах закону.

За змістом частин 3 і 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_2 приймала участь у розгляді справи в суді першої інстанції, в тому числі при проголошенні рішення, проте заяви про застосування строку позовної давності не зробила. За таких обставин підстави для прийняття і розгляду такої заяви апеляційним судом відсутні.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-780цс15, при розгляді якої Верховний Суд України вказав, що оскільки ст.267 ЦК України є нормою матеріального права суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності, якщо сторона не заявила про це в суді першої інстанції.

Доводи апелянта про необхідність застосування судом Закону України «Про захист прав споживачів» щодо заборони вимоги повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, безпідставні. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між надавачем послуг, який є суб'єктом підприємницької діяльності, і споживачем таких послуг. В даному випадку між сторонами склалися правовідносини щодо позики, позичальник ОСОБА_3 є фізичною особою, не є суб'єктом підприємницької діяльності, а відтак Закон України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносиини не поширюється.

Доводи апеляційної скарги щодо невірного розрахунку суми стягнення враховані колегією суддів при зміні рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 липня 2015 року змінити, стягнувши із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 за прострочення грошового зобов'язання інфляційні втрати в розмірі 2590 гривень 91 коп. та три проценти річних 973 гривень 62 коп., а всього стягнути грошові кошти розмірі 3564 гривні 53 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: