АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22ц/796/8825/16 Головуючий у 1 інстанції -Цокол Л.І.
Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

Головуючого - Панченка М.М.

Суддів - Слюсар Т.А., Побірченко Т.І.

При секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Печерського районного суду м.Києва від 19 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та повернення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ОСОБА_1, посилаючись на Закон України «Про захист прав споживачів», звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТОВ «ЛК»Еталон») і просила винести рішення, яким визнати недійсним, укладений сторонами, договір фінансового лізингу за №002683 з додатками №№1,2,3 до нього від 13.08.2015 року, за яким відповідач, як лізингодавець, передав за плату у лізинг позивачці, як лізингоодержувачу, автомобіль «FORD FIESTA 1,5 D FASHIONISTA COMFORT" червоного кольору.

Позивачка зазначила, що, в порушення вимог ч.ч.1,2,3 ст.18, п.4 ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач включив у договір несправедливі умови по відношенню до неї, як споживача лізингових послуг, а тому, в силу ч.1 ст.203 ЦК України (ч.1 ст.215 ЦК України) просила визнати спірний договір недійсним та зобов»язати відповідача повернути сплачені кошти у сумі 24.200 грн.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 19 січня 2016 року позов задоволено /а.с.57-62/.

В апеляційній скарзі ТОВ «ЛК»Еталон», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати указане рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові у повному обсязі /а.с.69-76/.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, у судове засідання не з'явилися, тому відповідно до положень ст. 305 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд за їх відсутності.

Заслухавши доповідь по справі, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити, а рішення залишити без змін з таких підстав.

Як слідує з матеріалів справи і таке встановлено судом, 13.08.2015 року за №002683 між ОСОБА_1, як лізингоодержувачем та ТОВ «ЛК»Еталон», як лізингодавцем укладено договір фінансового лізингу, згідно п.1.1. якого, лізингодавець зобов»язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування лізингоодержувачу автомобіль «FORD FIESTA 1,5 D FASHIONISTA COMFORT", вартістю 242.000 грн., на умовах передбачених договором, а останній у свою чергу зобов»язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно умов цього договору/а.с.7-18/.

Відповідно до додатків №№1,2,3 до цього Договору сторонами передбачена вартість предмета лізингу, а також встановлені графіки погашення платежів та відсотків за договором.

Позивачкою на рахунок відповідача було сплачено 24.200 грн., що складає 10% вартості предмета лізингу, як комісійна винагорода лізингодавця за організаційні заходи.

Таким чином, між сторонами виникли відносини договору лізингу, які врегульовані ст.806 ЦК України, згідно якої, за договором лізингу одна сторона лізингодавець передає або зобов»язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: - предмет лізингу; - строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); - розмір лізингових платежів; - інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка ОСОБА_1 послалась на несправедливість умов договору, дисбаланс прав та обов'язків сторін на користь Лізингодавця, що на її думку, свідчить про недійсність спірного договору, відповідно до ч.1 ст.215, ч.1ст.203 ЦК України з тих підстав, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральними засадам.

Згідно положень п.4 ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому випадку порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Відповідно до ч.2ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

За змістом п. 4 ч. 3 ст. 18 зазначеного Закону, несправедливими є, зокрема, умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що істотний дисбаланс прав та обов'язків Споживача та надавача послуг повинен мати комплексний вираз, а тому суд першої інстанції, задовольняючи позов та кваліфікуючи умови спірного договору несправедливими обґрунтовано врахував наявність у цьому договорі одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Задовольняючи позов, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано послався на умови спірного договору, які, на думку суду є несправедливими.

Так, відповідно до ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 2 ст.632 ЦК України допускається можливість зміни ціни після укладення договору у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, тобто, сторони мають право узгодити в договорі як розмір ціни (плати, винагороди тощо), так і спосіб її визначення чи подальшої зміни.

Судом встановлено, що сторони у договорі передбачили вартість предмета лізингу, що складає 242.200 грн., відсоток платежів у розмірі 50% від вартості предмета лізингу, щомісячний платіж у розмірі 10.083,33 грн., комісійну винагороду у розмірі 10% від вартості предмета лізингу, комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, що складає 3% від вартості предмета лізингу.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що згідно п.8.12 спірного Договору лізингу передбачено, що розмір лізингової плати може індексуватися в залежності від конвертації гривні в іноземну валюту та змінами ситуації на грошовому ринку.

Між тим, як слідує із умов Договору, вартість предмета лізингу, лізингові платежі визначені у національній валюті України, а еквівалент у іноземній валюті цих платежів не визначався, а тому прив»язка до зміни курсу долара США чи євро по відношенню до української гривні не ґрунтується на вимогах ст.ст.524,533 ЦК України.

Тобто, внесення за ініціативою відповідача ТОВ»ЛК»Еталон» до спірного Договору лізингу умови про індексування лізингових платежів в залежності від зміни курсу національної валюти до іноземної валюти - є також таким, що не відповідає вимогам закону і ущемлює права позивачки, як лізингоодерувача.

Крім того, як правомірно зазначено судом першої інстанції, виходячи із змісту п.п.5.4., 8.3., 8.8., і 8.12. Договору розмір лізингової плати може індексуватися та змінюватись в залежності від зміни законодавства, розміру податків і прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, які впливають на вартість предмета лізингу. Між тим, будь-якої формули цього перерахунку у договорі не передбачено, що також свідчить про те, що лізингодавець на свій розсуд в такому випадку буде здійснювати зміну розміру лізингової плати, без погодження з лізингоодержувачем.

Крім того, як справедливо зазначив суд першої інстанції, згідно п.п.8.3., 8.4. Договору лізингу передбачено, що у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів, лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов»язаний прийняти такі зміни. Лізингодавець може лише письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу.

Про можливість лізингодавця в односторонньому порядку змінювати лізингові платежі зазначено також у п.8.15. спірного Договору.

Тобто, суд першої інстанції правомірно вважав, що лізингодавець вправі одноособово має право збільшувати лізингові платежі, незважаючи, що це заборонено чинним законодавством, зокрема, ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», згідно якої сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

В п.8.13 Договору лізингу за ініціативою лізингодавця також записано, що в разі відмови лізингоотримувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмета лізингу лізингодавець вправі за своєю ініціативою розірвати цей договір, після чого лізингоодержувач зобов»язаний повернути лізингодавцю предмет лізингу і при цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають. При цьому, Договором не передбачено будь-яких прав лізингоождержувача на компенсацію від лізингодавача у зв»язку з розірванням чи невиконанням лізингодавачем умов Договору.

Проте, спірним Договором в жодному випадку не передбачено право лізингоодержувача в односторонньому порядку змінювати чи розривати за своєю ініціативою цей договір, а також відсутні будь-які умови направлені на захист прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобов»язань лізингодавцем.

Так, в п.п.8.13.,12.1., 12.2., 12.3.,12.7., 12.8., 12.11., 12.12., 12.13. спірного договору передбачені санкційні умови лише по відношенню до лізингоодержувача у вигляді штрафу, пені, відшкодування збитків та інше.

Зазначені договірні умови по відношенню до лізингоодержувача, згідно ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» свідчать лише про несправедливість укладеної угоди.

В силу п.п.3,4,6,16 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення жорстких обов»язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв»язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; встановлення обов»язку споживача виконати всі зобов»язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх.

Так, відповідно до ч.ч.5,6,7 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі зміни положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладання договору.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вище зазначений Договір лізингу укладений з порушенням Закону України «Про захист прав споживачів», що в силу ст.ст.203,215 ЦК України свідчить про його недійсність, в цілому, з моменту його укладення.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Доводи в апеляційній скарзі про те, що судом дана неправильна оцінка доказів позивача та неправильно застосовані до спірних правовідносин положення Закону України «Про захист прав споживачів», апеляційний суд не бере до уваги, оскільки доводи скаржника спростовані дослідженими в судовому засіданні доказами на повно з»ясованих обставинах справи.

Так, доводи скаржника на безпідставність посилання суду на порушення скаржником п.3.5. спірного Договору Лізингу з посиланням на те, що указаний Договір є Договором непрямого лізингу, а тому, начеб-то в силу ст.808 ЦК України, лізингодавач не повинен відповідати перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов»язання щодо якості, некомплектності, справності предмета Лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку - є безпідставним.

Так, ст.808 ЦК України передбачає, що в разі якщо лізингоодержувач сам обирає Продавця предмета Лізингу, то тоді лізингодавець за указані недоліки, що стосуються предмета Лізингу, не відповідає. Однак, як зазначено в п.1.4 спірного Договору факт обрання лізингоодержувачем Продавця предмета Лізингу підтверджується Специфікацією, в якій зазначається Продавець предмета Лізингу.

Однак скаржник не зміг надати суду такої Специфікації, що свідчить про правильність судового рішення в частині того, що п.3.5. спірного Договору лізингу є несправедливим по відношенню до позивачки ОСОБА_1.

Далі. Скаржник посилається на безпідставність висновків суду в частині того, що п.5.4 спірного Договору, в якому передбачене збільшення лізингової плати в залежності від зміни законодавства, визнаний судом несправедливим. Між тим, дійшовши такого висновку, судом зазначено,що лізингодавачем не передбачено у договорі і не погоджено з лізингоодержувачем формули перерахунку зміни лізингових платежів, що свідчить про неконкретність договірних умов і можливості у лізингодавача цим зловживати.

Оскарження ТОВ»ЛК»Еталон» судового висновку щодо п.8.13 спірного Договору суд також не бере до уваги, з огляду на таке. Перше речення пункту 8.13 «У разі зміни розмірів Лізингових платежів лізингодавець та лізингоодержувач складають додаткову угоду до даного Договору, а також на вимогу лізингодавця підписують акт коригування вартості Предмета Лізингу.» саме по собі свідчить про несправедливість цієї норми.

Так, використаний у Договорі вираз «у разі зміни Лізингових платежів» не конкретизовано у якому випадку передбачена зміна платежів, а тому напрошується висновок, що ці платежі можуть бути змінені за ініціативою самого лізингодавця.

Далі, складання додаткової угоди та складання «на вимогу лізингодавця» акту коригування вартості Предмета Лізингу свідчить не про що інше, як про те, що лізингодавець примушує лізингоодержувача погодитись із зміною лізингових платежів та вартості Предмета Лізингу, не надаючи при цьому лізингоодержувачу, в разі незгоди, заперечувати, чи припинити договірні відносини, як наслідок незаконних дій лізингодавача, що було б справедливим.

Скаржник в апеляційній скарзі також заперечує суду першої інстанції в тій частині, що п.8.7. Договору є несправедливим, оскільки протирічить вимогам ч.6 ст.762 ЦК України.

Так, цим пунктом передбачено, що лізингоодержувач не звільняється від внесення лізингових платежів у разі вихода зі строю не з вини лізиногоодержувача Предмета Лізингу.

Заперечуючи висновку суду скаржник посилається на ст.6 ЦК України, з посиланням на те, що сторони вправі відступити від актів цивільного законодавства.

Між тим, таке пояснення лізингодавача, яким одноособово складений спірний Договір, що за своєю правовою природою є договором приєднання, і від умов якого, лізингооодержувач не мав можливості відійти, (оскільки в іншому випадку відповідач не став би укладати цей Договір), є лише підтвердженням осмислених дій відповідача направлених поставити лізингоодержувача в нерівне становище, як договірної сторони.

У зв»язку з цим, колегія суддів відхиляє довід скаржника на безпідставність покладення в доказову базу рішення несправедливості умов п.8.7. спірного Договору Лізингу.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене на повно з»ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Керуючись ст. ст. 307,308 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» відхилити, а рішення Печерського районного суду м.Києва від 19 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді