У х в а л а

іменем україни

8 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майнаподружжя за касаційною скаргою ОСОБА_1, поданою її представником ОСОБА_3, на рішення апеляційного суду Київської області від 16 липня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила поділити майно та визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1; судові витрати стягнути з відповідача.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вонаперебуває з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі з 8 липня 2011 року, від якого мають дочку ОСОБА_4, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 року. За час шлюбу ними було придбане у власність нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1. На її думку, вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу згідно законодавства.

На час звернення до суду вони однією сім'єю не проживають, спільного господарства не ведуть.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 11 листопада 2013 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 16 липня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що спірне майно в силу ст. 60 СК України не є спільним майном подружжя, оскільки спірна квартира була придбана ОСОБА_1 хоча і в період зареєстрованого шлюбу, за його особисті кошти, сплачені за попереднім договором купівлі - продажу спірної квартири від 16 березня 2010 року.

Проте повністю погодитись з такими висновком апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Судом установлено, що 8 липня 2011 року зареєстровано шлюб між сторонами, який було розірвано рішенням Макарівського районного суду Київської області від 19 грудня 2013 року.

Від шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_4, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 року та проживає з позивачем.

18 квітня 2012 року була придбана квартира АДРЕСА_1, право власності на неї було зареєстроване за ОСОБА_1

Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім'ї визначаються виключно законами України.

Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК України та ЦК України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належать їй, йому особисто.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (чч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України ).

Як роз'яснено у пп. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК України).

Відповідно до ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Згідно з пп. 24, 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

З матеріалів вбачається, що спірна квартира придбана на підставі договору купівлі - продажу від 18 квітня 2012 року під час перебування сторін у шлюбі.

Висновки апеляційного суду про те, що квартира АДРЕСА_1, є особистою власністю ОСОБА_1, оскільки він придбав її за кошти, які належали йому особисто, є передчасними та не ґрунтуються на законі.

Апеляційний суд мотивував своє рішення наявністю попереднього договору купівлі - продажу спірної квартири від 16 березня 2010 року, проте зазначений договір був наданий в апеляційну інстанцію, тобто при розгляді справи в суді першої інстанції дане питання не досліджувалось.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Таким чином, оскільки апеляційним судом не враховані норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, та порушені норми процесуального права, відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що розгляд справи у суді апеляційної інстанції проведено з порушенням наведених вимог закону, без участі позивача й за відсутності даних про те, що її у встановленому законом порядку було повідомлено про час і місце розгляду справи, що позбавило останню можливості надати пояснення щодо обставин, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану її представником ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 16 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик