У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДем'яносова М.В.,
суддів: Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,
Маляренка А.В., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, треті особи: орган опіки та піклування Оболонського району м. Києва, орган опіки та піклування Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, про розірвання договорів, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 29 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» (далі - ТОВ «Аверс-Сіті») звернулося до суду з позовом, посилаючись на те, що 21 лютого 2011 року між ним та ОСОБА_6 були укладені договори купівлі-продажу майнових прав № № 2/1 ИП; 1/132 ИП; 1/116 ИП; 1/406 ИП; 1/431 ИП; 1/443 ИП, за умовами яких останньому передано майнові права на об'єкти нерухомості - квартиру № 1 у будинку АДРЕСА_1, квартири № № 132, 116, 406, 431, 443 у будинку № АДРЕСА_1. Вказувало, що відповідач, на порушення вимог п. 4.3 вказаних договорів, не розрахувався за майнові права у повному обсязі, відтак, на його думку, це є підставою для розірвання цих договорів.

Крім того, позивачу стало відомо, що на підставі рішення апеляційного суду Київської області від 17 вересня 2013 року за ОСОБА_6 визнано право власності на об'єкти нерухомості, а саме: квартири № № 132, 116, 406, 431, 443 у будинку № АДРЕСА_1, відповідачем було зареєстровано право власності на спірну нерухомість та на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу квартиру № 116 було відчужено на користь ОСОБА_10; квартири № № 132, 406, 431 - на користь ОСОБА_7

У подальшому ОСОБА_7 на підставі нотаріально посвідченого договору від 12 березня 2014 року відчужив квартиру № 132 на користь ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Проте ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2014 року рішення апеляційного суду Київської області від 17 вересня 2013 року скасовано, відтак, на думку позивача, ОСОБА_6 не набув права власності на спірні квартири, які в подальшому неправомірно відчужив.

З огляду на викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, просило: розірвати договори купівлі-продажу майнових прав № № 2/1 ИП; 1/132 ИП; 1/116 ИП; 1/406 ИП; 1/431 ИП; 1/443 ИП, укладені між ним та ОСОБА_6; визнати за ним право власності на об'єкти нерухомості, а саме квартири № № 132, 116, 406, 431 у будинку АДРЕСА_1; витребувати із незаконного володіння ОСОБА_7 на свою користь об'єкти нерухомості - квартири № № 406, 431 за вказаною адресою; витребувати із незаконного володіння ОСОБА_10 на свою користь об'єкт нерухомості - квартиру № 116 за вказаною адресою; витребувати із незаконного володіння ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на свою користь об'єкт нерухомості - квартиру № 132 за вказаною адресою.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 10 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 29 березня 2016 року прийнято відмову ТОВ «Аверс-Сіті» від апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у частині вимог щодо розірвання договорів купівлі-продажу майнових прав, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння щодо квартир № № 116, 132 у будинку № АДРЕСА_1 та в цій частині апеляційне провадження закрито.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 29 березня 2016 року рішення суду першої інстанції у межах заявлених вимог залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ТОВ «Аверс-Сіті», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ТОВ «Аверс-Сіті» щодо вимог про розірвання договорів, з висновком якого погодився й апеляційний суд, керувався тим, що ОСОБА_6 виконав свої зобов'язання щодо сплати грошових коштів за договорами купівлі-продажу майнових прав № № 2/1 ИП; 1/132 ИП; 1/116 ИП; 1/406 ИП; 1/431 ИП; 1/443 ИП, які укладені між ТОВ «Аверс-Сіті» та ОСОБА_6, позивачем не надано беззаперечних доказів невиконання ОСОБА_6 зобов'язань за вказаним договором.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання права власності на об'єкти нерухомості та витребування майна із незаконного володіння, суд першої інстанції керувався тим, що оскільки позивач не є власником квартир № № 406, 431 у будинку № АДРЕСА_1, відтак з такою вимогою на підставі ст. 392 ЦК України не може звертатися. На момент продажу вказаних квартир ОСОБА_6 мав право на відчуження об'єктів нерухомості, на підставі рішення апеляційного суду Київської області від 17 вересня 2013 року, а ОСОБА_7 є добросовісним набувачем, а тому відсутні підстави, передбачені ст. ст. 387, 388 ЦК України для витребування із незаконного володіння ОСОБА_7 вказаних квартир.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін щодо вимог про визнання права власності на об'єкти нерухомості та витребування майна із незаконного володіння, також вказав, що позивач є забудовником будинку № АДРЕСА_1 і міг набути право власності на новостворене майно у порядку, встановленому законом, після введення будинку в експлуатацію, проте до реєстрації такого права на себе, свої права на спірні квартири передав на підставі купівлі-продажу майнових прав на користь ОСОБА_6 і в такий спосіб свої права на них втратив. Вимоги про визнання права власності є похідними та залежать від розірвання договорів купівлі-продажу майнових прав на користь ОСОБА_6

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Відповідно до статті 876 ЦК України власником об'єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором.

Судом установлено, що ТОВ «Аверс-Сіті» є замовником будівництва будинку № АДРЕСА_1 (а. с. 63).

21 лютого 2011 року між ТОВ «Аверс-Сіті» та ОСОБА_6 укладені договори купівлі-продажу майнових прав № 1/406 ИП і № 1/431, за умовами яких останньому передано майнові права на об'єкти нерухомості - квартири № № 406, 431 у будинку АДРЕСА_1 (а. с. 29−46).

Рішенням апеляційного суду Київської області від Київської області від 17 вересня 2013 року за ОСОБА_6 визнано право власності на зазначені квартири, яке в подальшому ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2014 року було скасоване.

31 січня 2014 року ОСОБА_6 згідно з нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу відчужив квартири № № 406, 431 у будинку № АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_7, права якого були зареєстровані (а. с. 60, 61).

Згідно з ч. 1 ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом цієї норми закону майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло поза його волею.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 квітня 2014 року у справі № 6-146цс13, яка за змістом ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін в частині позовних вимог про визнання права власності на об'єкти нерухомості та витребування майна із незаконного володіння, на порушення вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України, не перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, апеляційний суд не спростував доводи апеляційної скарги про те, що ТОВ «Аверс-Сіті» є власником спірного майна та не дав оцінку поясненням позивача про те, що згідно сертифікату серії КС № 6 від 16 вересня 2011 року, виданого інспекцією ДАБК у Київській області, він є замовником спірного будівництва (а. с. 63); не визначився із тим, хто в силу статті 876 ЦК України є власником спірного майна; не встановив наявність тих обставин, з якими закон пов'язує витребування майна у добросовісного набувача (наявність волі власника на вибуття майна з його володіння).

Отже, суди зазначених вище норм матеріального та процесуального права, а також вимог ст. ст. 212−214, 316 ЦПК України, не врахували, не встановили фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи, не врахували вимог пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», не з'ясували характер та суть позовних вимог, не визначили норми права, на яких вони ґрунтуються, та дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у частині визнання права власності на об'єкти нерухомості та витребування майна із незаконного володіння.

Таким чином, судами у зв'язку з неповним з'ясуванням обставин справи, були допущені порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи у частині, що є підставою для скасування ухвалених судових рішень у частині та передачі справи у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 343−345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 29 березня 2016 року у частині вирішення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» про визнання права власності на об'єкти нерухомості та витребування майна із незаконного володіння скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Дем'яносов
Судді: Ю.Г. Іваненко
А.В. Маляренко
О.М. Ситнік
О.В. Ступак