Провадження № 22-ц/783/3473/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Ю. Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2016 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого Мікуш Ю.Р.,

суддів Ніткевича А.В., Павлишина О.Ф.

секретар Бохонко Е.Р.,

З участю: представника позивача - адвоката ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 31 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_6 Аваль», треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання кредитного договору недійсним, -

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила адвокат позивача ОСОБА_2. В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення суду необгрунтованим та таким, що не відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи. Стверджує, що укладення договору кредиту в іноземній валюті суперечить ст.99 Конституції України, ст.ст.192,524,533 ЦК України, ст.3 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Стверджує, що враховуючи вищенаведені норми закону, надання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. На думку апелянта, використання відповідачем доларів США, як предмету кредитування, є внесенням в кредитний договір пункту, що значно погіршує становище позивача, як споживача порівняно з відповідачем(надавачем фінансвоих послуг) в разі настання певних подій, що дає право для позивача відповідно до пункту 2 статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» за своїм вибором вимагати визнання в цілому кредитного договору недійсним. Крім того, всупереч ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на час укладення договору кредиту) відповідач не повідомив письмово позивача перед укладенням договору про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається. Кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов»язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних. Така позиця узгоджується з рішенням Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, де зазначено, що споживачу, як правило об»єктивно бракує знань, для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму. Також є значний дисбаланс зарахування відсотків та тіла кредиту, що також ставить в тяжке, несправедливе становище споживача в договірних зобов»язаннях, що є підставою для визнання договору недійсним. Такої позиції притримується ВССУ з розгляду цивільних у кримінальних справ в ухвалі від 22.10.2014 року у справі №6-26251св14. Щодо строку позовної давності то такий не пропущений, оскільки про порушення свого права позивач довідався після отримання ухвали Сихівського районного суду м.Львова від 22.10.2013року про відкриття провадження у справі за позовом ПАТ «ОСОБА_6 Аваль» до ОСОБА_9 та інших про стягнення заборгованості. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача-адвоката ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обгрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Матеріалами справи та судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 22.06.2006 року був укладений договір №014/08-5/13454-СК про надання кредиту в розмірі 49000 доларів США на строк 240 місяців для придбання житла зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних (а.с.7-8).

Звертаючись в суд з позовом про визнання кредитного договору недійсним, позивач свої вимоги обгрунтовував тим, що на момент укладення договору у відповідача була відсутня індивідуальна ліцензія на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для її здійснення. Укладення договору в іноземній валюті суперечить законодавству України, зокрема ст.99 Конституції України, п.3 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст.192, 524, 533 ЦК України, а відтак надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Крім того, всупереч вимогам ч.2 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», банком не було надано позивачу інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту; не надано детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача. Зазначав про те, що умови спірного кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу прав і обов»язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що укладення оспорюваного договору відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства, зокрема за наявності у відповідача відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті). Крім цього, суд встановив, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Відповідачем було надано позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до кредитного договору «Загальна вартість кредиту» та «Графік погашення кредиту», які підписані позивачкою, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Колегія суддів цілком погоджується з таким висновком суду у зв»язку з наступним.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В силу вимог ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Статтею 524 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов»язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов»язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч.2 ст. 192 та ч.3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків на території України за зобов»язаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом.

Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року визначено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Судом вірно встановлено, що до жовтня 2006 року, тобто до реорганізації ПАТ «ОСОБА_6 Аваль» був як Акціонерний поштово-пенсійний банк «Аваль», що зареєстрований НБУ згідно ліцензії №10 від 27.03.1992 року. На час укладення Кредитного договору №014/08-5/13454-СК від 22.06.2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_4 діючою була Ліцензія №10 від 20 квітня 2001 року та Дозвіл №10-1 від 27.03.1992 року, що давала право Банку надавати кредит в іноземній валюті (а.с.71- 72).

В жовтні 2006 року після реорганізації Банку на ПАТ «ОСОБА_10 Аваль» ліцензія та дозвіл були поновлені 11.10.2006 року №10 та дозволом №10-4 від 11.10.2006року та дозволом №10-5 від 21.03.2009 року (а.с.68-72).

Доводи апелянта, про те, що перед укладенням договору відповідач не повідомив його про орієнтовну сукупну вартість кредиту, спростовуються Додатком до заяви-анкети позичальника від 16.06.2006р. в якому ОСОБА_4 своїм підписом засвідчив, що ознайомлений в письмовій формі з кредитними умовами, зокрема: мета, для якої кредит буде витрачений, наявні форми кредитування та відмінності між ними, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, форми забезпечення, строк та відсоткова ставка за кредитом, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту тощо. Зміст умов кредитування зрозумілий (а.с. 61-зворот т.2).

Крім того, у Кредитному договорі зазначені: сума кредиту, дата видачі кредиту, право дострокового повернення кредиту, річна відсоткова ставка за кредитом та інші умови, визначені законодавством, що відповідало вимогам ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення Кредитного договору).

Також на виконання Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ № 168 від 10.05.2007р., при укладенні Додаткових угод № 1 від 03.04.2009р., № 2 від 24.06.2010р.. № 3 від 25.08.2011р. до Кредитного договору № 014/08- 5/13454-СК від 22.06.2006р. позивачу було доведено до відома інформацію про орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка є також і додатками до вказаних додаткових угод, позивач погодився з додатковими угодами, оскільки підписав їх, та не оскаржував (а.с.62-77 т.2).

Щодо доводів, апелянта про заборону надання споживчих кредитів в іноземній валюті, суд першої інстанції вірно виходив з вимог ст.5 ЦК України, якою визначено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом»якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов»язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Враховуючи те, що Кредитний договір укладено між сторонами 22 червня 2006 року, заборони щодо укладення споживчого кредиту в іноземній валюті Законом України «Про захист прав споживачів» на час його укладення не передбачалося.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що укладення оспорюваного договору відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства, повно та обєктивно встановлено всі обставини справи, досліджено докази, та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 31 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Ю.Р. Мікуш

Судді: А.В. Ніткевич

ОСОБА_11