АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/2583/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2855/16Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д.Д. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Бондаревської С.М.

суддів: Карпушина Г.Л., Одринської Т.В.

при секретарі: Діхтяр Т.В. за участю адвоката ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 22 вересня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_4 до ТОВ "АКТУ" про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, - В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ТОВ «АКТУ» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В обгрунтування своїх позовних вимог вказувала, що з 31 липня 2015 року вона працювала на посаді менеджера зі збуту ТОВ «АКТУ».

04 березня 2016 року за наказом №8 її було звільнено з займаної посади згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. Своє звільнення вважає незаконним, оскільки відповідач не ознайомив її з наказом про звільнення та не видав його копію. Окрім того вказувала, що з 29 лютого 2016 року по 11 березня 2016 року вона доглядала за хворим сином і направляла на адресу відповідача повідомлення про причини невиходу на роботу, а тому її невихід на роботу у ці дні не можна вважати прогулом. Посилаючись на вказані обставини, уточнивши свої позовні вимоги, ОСОБА_4 просила суд визнати незаконним та скасувати наказ №8 від 04 березня 2016 року про її звільнення, поновити її на роботі на посаді менеджера зі збуту ТОВ «АКТУ» та стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 10561 грн. 98 коп.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від від 22 вересня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено. Не погодившись з даним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4 оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, просила скасувати оскаржуване нею судове рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що з 31 липня 2015 року по 04 березня 2016 року працювала в ТОВ «АКТУ» на посаді менеджера зі збуту. 29 лютого 2016 року позивач подала заяву про звільнення за власним бажанням з 29 лютого 2016 року. Однак, резолюція директора ТОВ «АКТУ» на вказаній заяві свідчить проте, що згоди на звільнення позивача саме з 29 лютого 2016 року досягнуто не було. Також встановлено, що 04 березня 2016 року наказом ТОВ «АКТУ» №8 позивач була звільнена з посади за п. 4 ст.40 КЗпП України, через відсутність на роботі протягом п'яти робочих днів без поважних причин, про що були складені відповідні акти. 09 березня 2016 року директором ТОВ «АКТУ», заступником директора та фінансовим директором було складено та засвідчено підписами акт, відповідно до якого 09 березня 2016 року менеджер зі збуту ТОВ «АКТУ» ОСОБА_4 відмовилась підписувати наказ про звільнення №8 від 04 березня 2016 року (а.с. 33). 04 березня 2016 року на адресу відповідача представником позивача, ОСОБА_2, було відправлено повідомлення про причини не виходу на роботу, в якому ОСОБА_4 зазначала, що з 29 лютого 2016 року вона знаходиться на лікарняному по догляду за малолітньою дитиною (а.с.5-6, 26). Окрім того, директор ТОВ «АКТУ», ОСОБА_5, не заперечувала ту обставину, що 29 лютого 2016 року позивач в телефонному режимі повідомила її про те, що не може з'явитись на роботу через хворобу дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Згідно роз'яснення, наведеного в п.17 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. Встановивши, що ОСОБА_4 03 березня 2016 року виданий листок непрацездатності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що її звільнення 04 березня 2016 року відбулось з порушенням норм трудового законодавства, а тому вимоги про поновлення її на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обгрунтованими. В той же час, районним судом правомірно взято до уваги, що згідно ст. 233 КЗпП України працівник з заявою про вирішення трудового спору про звільнення може звернутися безпосередньо до районного суду в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. При розгляді інших трудових спорів судом застосовується установлений цією ж статтею тримісячний строк звернення із заявою для вирішення трудового спору.

До того ж, встановлений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду застосо-вуються незалежно від заяви сторін /п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопаада 1992 року/. Положеннями ст. 234 КзПП України передбачено можливість поновлення судом такого строку у разі їх пропущення з поважних причин. Встановивши, що ОСОБА_4 пропустила місячний строк звернення до суду, оскільки трудову книжку отримала 09 березня 2016 року, а до суду з даним позовом звернулася 13 квітня 2016 року, не навівши поважних причин, що унеможливлювали її своєчасне звернення до суду з позовом, та не заявляючи при цьому клопотання про поновлення пропущеного строку, районний суд, з огляду на норми ч. 1 ст. 11 ЦПК України, дійшов обгрунтованого виновку про відмову у задоволенні позову у зв"язку з пропуском строку звернення до суду.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити. Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 22 вересня 2016 року залищити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підписи/ Г.Л.ОСОБА_6Одринська

З оригіналом згідно:

Суддя: С.М.Бондаревська