Справа №486/273/16-ц 04.07.2016 04.07.2016 04.07.2016
Провадження №22-ц/784/1377/16
Справа №486/273/16-ц
Провадження №22-ц/784/1377/16 Суддя суду 1-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 27 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2016 року м.Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Локтіонової О.В.

суддів: Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участю відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області

від 15 квітня 2016 року

за позовом

публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі Банк або ПАТ КБ «Приватбанк») до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

29 лютого 2016 року Банк предявив до суду зазначений позов, який обґрунтував наступним.

21 січня 2011 року між Банком та ОСОБА_3 укладено договір про надання банківських послуг, на підставі якого відповідачка отримала платіжну картку кредитка Універсальна з кредитним лімітом у розмірі 2000 грн., який у подальшому змінювався, зі сплатою 2,5 % на місяць за користування кредитними коштами (за прострочку 3,75 % на місяць) та кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ОСОБА_3 зобовязання за кредитним договором в повній мірі не виконувала, у звязку з чим утворилась заборгованість станом на 30 листопада 2015 року у сумі 43 702 грн.36 коп., яка складається з: заборгованості за кредитом у сумі 12 834 грн.83 коп.; заборгованості за відсотками за користування кредитом у сумі 26 610 грн.27 коп.; пені у сумі 1700 грн.; штрафу у сумі 500 грн. (фіксована частина) та 2057 грн.26 коп. (процентна складова), яку Банк просив стягнути з відповідачки.

Заперечуючи у задоволенні позову у повному обсязі, відповідач зазначала, що погоджується з сумою заборгованості за тілом кредиту, однак не згодна з сумою нарахованих відсотків, штрафом та пенею. Просила суд при ухваленні рішення про стягнення заборгованості розстрочити його виконання на 12 місяців.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 15 квітня 2016 року позов задоволено частково. З ОСОБА_3 на користь Банку стягнуто заборгованість за кредитом у сумі 12 834 грн.83 коп., заборгованість за відсотками за користування кредитом у сумі 26 610 грн. 27 коп. та судовий збір у сумі 1218 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду в частині суми стягнутих відсотків та не застосуванні розстрочки виконання рішення, відповідач подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила змінити рішення суду в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами та розстрочити виконання рішення суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги Банку, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було підтверджено належними доказами заявлені позовні вимоги про стягнення тіла кредиту та відсотків за користування ним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з огляду на таке.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

В разі порушення зобовязання наступають наслідки, визначені ст.611 ЦК України та умовами договору. Зокрема, кредитор має право вимагати відшкодування збитків та сплати пені або штрафу відповідно до умов договору.

Ст.ст.525, 612, 625 ЦК України передбачають, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що 21 січня 2011 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено договір шляхом написання заяви, яка разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами складає між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 договір про надання банківських послуг. Відповідачка ознайомилася з умовами кредитування з використанням платіжної картки «Універсальна» та отримала платіжну картку.

На кредитному рахунку був встановлений кредитний ліміт у сумі 2000 грн., який згодом був збільшений до 15 000 грн.

За користування кредитними коштами ОСОБА_3 повинна була сплачувати 30% річних, з 01 вересня 2014 року 34,8% річних, а з 01 квітня 2015 року 43,2% річних. Кінцевим терміном повернення кредиту є строк, який зазначений на картці як строк дії картки (листопад 2014 року). У разі порушення умов договору відповідачка зобовязалася сплатити пеню у розмірі 1% від заборгованості, але не менше 10 грн. на місяць, а також штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості.

Згідно з розрахунком заборгованості відповідачка неодноразово користувалася кредитними коштами, які знаходилися на кредитному рахунку, який обслуговувався платіжною карткою.

Періодично вона здійснювала погашення заборгованості за кредитним договором. Останній раз 24 червня 2014 року.

Оскільки відповідачка неналежно виконувала умови кредитного договору щодо погашення заборгованості, допускаючи прострочення платежу, станом на 30 листопада 2015 року утворилася заборгованість по тілу кредиту у сумі 12 834 грн.83 коп. та по відсотках у сумі 26 610 грн. 27 коп.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про наявність підстав для задоволення позову Банку про стягнення з відповідачки заборгованості за тілом кредиту та відсотками є правильним.

Банк належними та допустимими доказами довів факт порушення відповідачкою умов кредитного договору щодо погашення кредитної заборгованості. Сума нарахованих відсотків, зазначена у розрахунку заборгованості, відповідає умовам кредитного договору.

Твердження відповідачки про меншу суму заборгованості за відсотками не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Зроблений нею розрахунок заборгованості не відповідає умовам укладеного кредитного договору та не враховує всієї заборгованості з початку укладання договору.

За такого, колегія суддів вважає, що рішення районного суду в частині вирішення позовних вимог зміні або скасуванню не підлягає, оскільки є законним та обґрунтованим.

Що ж стосується висновку суду про відсутність підстав для розстрочки виконання рішення суду, то він на думку колегії суддів також є вірним.

Згідно з ст.217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Застосування розстрочки можливо за наявності обставин, що можуть утруднити виконання рішення.

Проте, матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності таких обставин.

Отже, судом обґрунтовано не застосовано розстрочки виконання рішення суду.

Керуючись ст.ст.303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 15 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: