УХВАЛА

іменем україни

30 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_4, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», служба у справах дітей Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації про визнання проведення електронних торгів такими, що не відбулися, визнання недійним протоколу проведення електронних торгів, за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою її представником ОСОБА_5, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 2 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 23 січня 2015 року відбулись прилюдні торги з продажу 1/2 частини належної їй квартири АДРЕСА_1. Переможцем торгів визнано ОСОБА_4 Про проведення торгів вона дізналась лише 6 лютого 2015 року. Вказувала, що державний виконавець при проведенні електронних торгів не призначив рецензування звіту про оцінку майна, з яким вона не погоджувалась. Також зазначала, що проводити прилюдні торги відповідно до Тимчасового порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 16 квітня 2014 року № 656/5 (далі - Тимчасовий порядок) може лише державне підприємство, тоді як Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України та відділ державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції є приватними структурами, які не можуть виконувати функції органу державної влади, а тому їх дії щодо реалізації майна є протиправними. На її думку, організатором електронних торгів, у порушення вимог Тимчасового порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, оскільки не було опубліковано в друкованих засобах масової інформації оголошення про проведення електронних торгів, не повідомлено про дату час та місце їх проведення; торги проведено за наявності одного покупця та за заниженою ціною; на торгах реалізовано 1/2 частини об'єкта нерухомості без виділення частки в натурі, незважаючи на проживання у квартирі малолітньої дитини.

З урахуванням зазначеного позивачка просила визнати недійсними електронні торги від 23 січня 2015 року та визнати недійним протокол проведення електронних торгів з реалізації 1/2 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 2 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати, справу направити на новий судовий розгляд.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із недоведеності позивачкою своїх вимог, оскільки остання не довела суду порушень її прав і вимог закону щодо порядку проведення електронних торгів, які можуть бути підставою для визнання їх такими, що не відбулися.

З такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що в провадженні Головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції м. Києва Данилюка Р.В. перебувало виконавче провадження, відкрите на підставі виконавчого листа, виданого 17 жовтня 2012 року на виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва про звернення стягнення заборгованості за договором, укладеним між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_7 у сумі 563 729 грн 59 коп. на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_8 та ОСОБА_3

16 жовтня 2013 року Головним державним виконавцем Данилюк Р.В. винесено постанову про призначення експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні, якою призначено ТОВ «Українська експертна група» в особі ОСОБА_10

23 січня 2015 року ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України проведено електронні торги з реалізації 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, що належала на праві власності ОСОБА_3

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55,

124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12 червня 2013 року № 6-32цс13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Звертаючись до суду з вимогами про визнання прилюдних торгів такими, що не відбулися, ОСОБА_3, посилаючись також і на те, що вона не погодилась з оцінкою спірного майна, проведеною суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання, а державним виконавцем не було призначено рецензування звіту та висновку з незалежної оцінки майна. Крім того, іпотечне майно реалізовано за відсутності згоди усіх співвласників.

Відповідно до п. 1 розділу ІХ Тимчасового порядку електронні торги вважаються такими, що не відбулись, у разі: відсутності учасників електронних торгів; відмови всіх учасників, що надали цінові пропозиції й поетапно були визначені переможцями електронних торгів, від підписання протоколу електронних торгів або сплати належної грошової суми; ненадходження від жодного учасника цінової пропозиції.

Суди наведене не врахували, не дали оцінку тому, чи можуть бути визнані електронні торги такими, що не відбулися, з підстав, наведених позивачем, чи не є ці вимоги підставою для визнання електронних торгів недійсними, у порушення вимог п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК України не уточнили позовні вимоги та дійшли до передчасного висновку про те, що позивачкою не доведено наявність підстав для визнання електронних торгів такими, що не відбулися.

Також при новому розгляді судам слід звернути увагу на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в ч. 8 ст. 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.

Згідно з положеннями Тимчасового порядку ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України є організатором електронних торгів та уповноважене на забезпечення здійснення заходів із створення та супроводження програмного забезпечення Системи, технологічного забезпечення, збереження та захисту даних, що містяться у Системі, здійснення організації та проведення електронних торгів, забезпечення збереження майна, виконання інших функцій, передбачених Тимчасовим порядком.

За змістом п. 1 Тимчасового порядку електронні торги - це прилюдні торги, що здійснюються в електронній формі в Системі.

Відповідно до п. пп. 1 та 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Відповідно до п. 1 ст. 54 цього Закону звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя.

Разом з тим, за змістом ст. 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.

Отже, з метою недопущення порушення прав на спірну квартиру, судам слід з'ясувати коло співвласників цього майна та їх наміри реалізувати своє право першочергової купівлі його частини.

Ураховуючи порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального законодавства та те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану її представником - ОСОБА_5, задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 2 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик