Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 333/3565/15 головуючий у 1 інстанції Боровікова А.І.
провадження № 22-ц /778/2298/16 суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді Осоцького І.І.,

суддів Кухаря С.В., Панкеєва О.В.,

за участю секретаря судового засідання Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 23 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання договору купівлі-продажу недійсним, зазначивши, що 31.03.2011 року між нею і ОСОБА_2 був укладений договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстровий № 1675.

18.07.2011 року ОСОБА_2 склав розписку, за якою зобов'язався у строк до 31.03.2016р. продати вказану квартиру їй за суму 17 000 доларів США по курсу 8 гривень за 1 долар США, що еквівалентно 136 000 грн.. Ці умови були усною домовленістю сторін, бо вказаний договір є договором застави квартири, за яким ОСОБА_2 передасть гроші ОСОБА_4 у сумі (11 000 + 6000 долл. США) під 3 % в місяць не пізніше 2016 р., після чого при поверненні йому вказаної суми сторони анулюють угоду.

Тобто, зазначає позивач, з вищевказаної розписки, виданої ОСОБА_2 від 18.07.2011 р., вбачається, що останній зобов'язується продати квартиру, яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі - продажу гр. ОСОБА_3, оскільки даний договір є договором застави, по якому ОСОБА_2 передасть гроші ОСОБА_4.

Посилаючись на ст.ст. 203, 235, 572 ЦК України, позивач вважає, що договір купівлі-продажу квартири, укладений між сторонами, не відповідає вимогам, передбаченим ст.ст. 203, 215 ЦК України та просила суд визнати його недійсним.

Рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 23 березня 2016 рокупозов задоволено.

Визнано недійсним Договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_2, укладений 31 березня 2011 року між ОСОБА_3 (продавцем) та ОСОБА_2 (покупцем), посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, за реєстровим № 1675.

Сторони повернуто в первісний стан.

ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність рішення суду, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для зміни рішення суду першої інстанції, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Обгрунтовно ухвалюючи рішення суду про задоволення позову про визнання недійсним договору купілі-продажу, укладеного 31.03.2011 року між сторонами внаслідок відсутності їх волевиявлення щодо такого виду договору, суд повернув сторони в первісний стан без врахування того, що таких позовних вимог у справі заявлено не було.

З матеріалів справи вбачається, що 31.03.2011 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 був укладений договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстровий № 1675.

18.07.2011 року ОСОБА_2 складено розписку, за якою він зобов'язався у строк до 31.03.2016р. продати вказану квартиру ОСОБА_6 за суму 17 000 доларів США по курсу 8 гривень за 1 долар США, що еквівалентно 136 000 грн.. Ці умови були усною домовленістю сторін, бо вказаний договір є договором застави квартири, за яким ОСОБА_2 передасть гроші ОСОБА_4 у сумі (11 000 + 6000 долл. США) під 3 % в місяць не пізніше 2016 р., після чого при поверненні йому вказаної суми сторони анулюють угоду.

Відповідно до вимог норм ст., ст. 215, 203 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені ч..ч.1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу, зокрема щодо: відповідності його нормам цивільного законодавства, волевиявленню його учасників та спрямування його на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ним.

З змісту вищевказаної розписки, виданої ОСОБА_2 від 18.07.2011 р., за якою останній зобов'язується продати квартиру, яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі - продажу гр. ОСОБА_4, продовження проживання останньої у спірній квартирі з збереженням місця реєстраціїї її за адресою /а.с.13/, випливає, що даний договір є договором застави, за яким ОСОБА_2 передасть гроші ОСОБА_4.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними розяснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

За ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо це буде встановлено, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Однак відповідно вимог ст. 546 ч. 1 ЦПК України застава не є самостійним видом зобовязання, а є видом забезпечення виконання зобов'язання. Доказів того, що належним чином укладалося будь-яке зобовязання сторонами надано не було.

Згідно із ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між сосбою на суму, що перевищує у 20 і більше разів неопадатковуваного мінімуму доходів громадян.

Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним (ст. 218 ч. 2 ЦК України).

Згідно ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позивачем не було надано суду розписки позичальника ОСОБА_4 про отримання у позику у ОСОБА_2коштів на суму 17 000 доларів США.

Копія розписки ОСОБА_2 від 18.07.2011 року / а.с.5 / не може вважатись належним документом на підтвердження укладення 31.03.2011 року зазначеного вище договору позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_2.

За таких обставин справи, суд при задоволенні позову прийшов до правильного висновку, що при укладені договору купівлі-продажу волевиявлення учасників правочину не відповідало їх внутрішній волі та що вони мали на меті приховати інший правочин: договір позики, визнати який неможливо за відсутності письмового підтвердження його укладення.

Доводи апеляційної скарги висновку про те, що сторони дійсно мали на увазі укласти договір купівлі-продажу спірної квартири суду висновку суду не спростовують і не свідчать про неправильне застосування судом норм діючого законодавства.

Таким чином, оскаржене у цій справі рішення суду підлягає зміні шляхом виключення вказівки про повернення сторін в первісний стан, а в іншій частині-залишенню без змін.

Керуючись ст., ст. 307, 309, 313, 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 23 березня 2016 року у цій справі змінити, виключивши з змісту рішення суду вказівку про повернення сторін в первісний стан.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: