Справа № 127/8838/15-ц Провадження № 22-ц/772/1781/2016Головуючий в суді першої інстанції
Категорія 2Доповідач Марчук В. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Марчук В.С.

Суддів: Ковальчука О.В., Медяного В.М.

При секретарі: Агеєвій Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Вінницької міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, шляхом визнання незаконним і скасування рішення, скасування свідоцтв про право власності на квартири, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07.04.2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який неодноразово змінювався.

Остаточні вимоги мотивовані тим, що з 21.04.1998 року по травень 2014 року ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_3 Відповідач ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 є її сином від першого шлюбу.

Згідно договору купівлі-продажу від 21.07.1995 року відповідач ОСОБА_5 придбала 3/25 частки будинку по вул. Хлібній, 16 у м. Вінниці, які в послідуючому відчужила на той час неповнолітньому сину - відповідачу ОСОБА_2 за договором дарування від 13.02.1997 року.

Після укладення шлюбу між позивачем та відповідачем ОСОБА_5, останні проживали у вищезазначеному будинку по вул. Хлібній,16 у м. Вінниця, 1913 року забудови. У цьому будинку на цокольному поверсі (підвал) було розташоване нежитлове приміщення №3, власником якого була Вінницька міська рада; на другому поверсі - квартира №2, яка належала відповідачу ОСОБА_2 і квартира №1, яка належала ОСОБА_6

Стан будинку був абсолютно непридатним для життя, тому подружжям було прийнято рішення про капітальний ремонт та розширення площі будинку. У звязку з цим, позивачем у кінці 2003 року було продано квартиру у смт. Партеніт (АР Крим), а місце проживання зареєстровано у ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто у квартирі сина дружини - відповідача ОСОБА_2 Кошти від продажу квартири позивача були вкладені у будівництво двох поверхів ( оформлено як поверх і мансарда) над квартирою ОСОБА_2 та прибудови до будинку по вул. Хлібній, 16 у м. Вінниця, яке відбувалось і було повністю завершене самовільно без будь-яких дозвільних документів у період перебування сторін у шлюбі.

21.12.2010 року, тобто перебуваючи у шлюбі, відповідач ОСОБА_5 за спільні кошти придбала цокольний поверх (підвал) - нежитлове приміщення №3 по вул. Хлібній,16 у м. Вінниця у Вінницької міської ради за договором купівлі-продажу. Надалі судовим рішенням встановлено, що дане приміщення є спільною сумісною власністю подружжя, а тому останнє було розподілене між ОСОБА_1К та ОСОБА_3 відповідно до мирової угоди, визнаної ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18.04.2013 року.

Після розірвання шлюбу позивачем позов про поділ самовільно збудованого майна до відповідача ОСОБА_5 не пред'являвся, оскільки можливість поділу такого майна законом виключається.

Разом з тим, як згодом позивачу стало відомо, відповідачем - виконавчим комітетом Вінницької міської ради було винесено рішення №2685 від 01.11.2012 року про оформлення права приватної власності відповідача ОСОБА_2 на п'ять квартир № 2, 4, 5, 6, 7 у будинку №16 по вул. Хлібній у м. Вінниця і, як наслідок, цим же відповідачем на підставі вказаного рішення було видано п'ять свідоцтв про право власності від 01.11.2012 року на імя ОСОБА_2 на зазначені квартири.

У декларації про готовність обєкта до експлуатації від 10.10.2012 року містяться відомості про початок і кінець будівництва п'ятьох квартир з 1994 року по 3 квартал 2009 року.

Разом з тим, позивач стверджує, що є очевидним неможливість здійснення будівництва відповідачем ОСОБА_2 у віці 11 років, а тому вважає, що право власності на новостворену річ набуто ним незаконно. В той же час, позивач стверджує, що будівництво зазначеного нерухомого майна було розпочато саме ним у період шлюбу із ОСОБА_7 у 2000 році, а відтак дане майно є обєктом спільної сумісної власності.

Таким чином, позивач вважає, що усі спірні квартири, окрім квартири №2, яка з 1997 року належала відповідачу ОСОБА_2, побудовані не тією особою, яка подала декларацію про готовність обєкта до експлуатації.

Окрім того, оформляючи право власності на квартири № 4, 5, 6, 7 по вул. Хлібній-16 в м. Вінниця, відповідачем ОСОБА_2 не було отримано згоди позивача як співвласника, чим порушено його право, оскільки на той момент у позивача виникло право власності на нежитлове приміщення №3 у даному будинку.

Також позивач зазначає, що відповідачами незаконно використано спрощену процедуру узаконення самочинного будівництва, збудованого до 31.12.2009 року без дозволу на виконання будівельних робіт відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24.06.2011 року №91, оскільки спірний будинок не є індивідуальним, а є багатоквартирним. Отже, оформлення права власності за спрощеною процедурою відбувалось незаконно.

Крім тoго, декларація про готовність майна до експлуатації подавалась взагалі не на будинок, а на квартири, на які не поширювалась дія вказаного Порядку взагалі.

Вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому він просив визнати квартири № 4, 5,6,7 у будинку №16 по вул. Хлібній у м. Вінниця обєктами спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_1, усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні та розпорядженні даним майном, скасувати свідоцтва про право власності від 01.11.2012 року та державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартири № 4,5,6 7 у будинку №16 по вул. Хлібній в м. Вінниці, яка проведена КП «ВМБТІ» на підставі свідоцтв про право власності від 01.11.2012 року, виданих на імя ОСОБА_2 згідно рішення виконкому Вінницької міської ради №2685 від 01.11.2012 року.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 07.04.2016 року позовну заяву ОСОБА_1 до виконавчого комітету Вінницької міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_8 в частині вимог про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на квартири № 4, 5, 6, 7 у будинку №16 по вул. Хлібній в м. Вінниця, провадженням закрито через непідсудність в порядку цивільного судочинства.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07.04.2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за його недоведеністю.

Представник позивача ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_4, оскаржив дане рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Просить його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні оскаржуваного рішення суду, вказані правові вимоги дотримані в повному обсязі.

Так, відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з наступного.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_5 з 21.04.1998 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 29.04.2014 було розірвано, про що складено відповідний актовий запис №142, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-АМ №083227, виданого відділом ДРАЦС Вінницького МУЮ у Вінницькій області 29.05.2014 року (а.с.174 т.1).

Відповідач ОСОБА_7 має від першого шлюбу сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який теж є відповідачем у даній справі.

Згідно договору купівлі-продажу від 21.07.1995 року, посвідченого державним нотаріусом першої Вінницької державної нотаріальної контори ОСОБА_9 та зареєстрованого в реєстрі за №4-3114, відповідач ОСОБА_5 придбала 3/25 частки будинку по вул. Хлібній, 16 у м. Вінниця (а.с.6 т.1), які в послідуючому відчужила, на той час, неповнолітньому сину - відповідачу ОСОБА_2 за договором дарування від 13.02.1997 року, посвідченим державним нотаріусом першої Вінницької державної нотаріальної контори ОСОБА_9 та зареєстрованого в реєстрі за №4-367 (а.с.7).

Виходячи з технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду, що знаходиться за адресою: вул. Хлібна, 16, м. Вінниця, виготовленого ДКП «ВООБТІ» 21.04.1999 року, співвласниками вищезазначеного житлового будинку були: ОСОБА_10, якому належала квартира №2, що становить 3/25 частки; ОСОБА_11, якому належала квартира №1, що становить 1/10 частки будинку та Вінницька міська рада, якій належала квартира №3, що становить 39/50 частки (а.с.8-10 т.1).

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №9666516, виданого Вінницькою міською радою та Вінницьким міським управлінням земельних ресурсів 15.03.2006 року на підставі рішення Вінницької міської ради від 29.09.2005 року №1484, земельна ділянка, площею 0,0503 га, що розташована за адресою: вул. Хлібна, 16 м. Вінниця, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, належить обєднанню співвласників багатоквартирного будинку «ВІК» (а.с.16 зворот т.1).

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців станом на 02.07.2015 року відповідач ОСОБА_2 є одним із засновників (учасників) ОСББ «ВІК», іншим засновником (учасником) являється ОСОБА_6 (а.с.229-230 т.1).

З довідки ОСББ «ВІК» від 26.05.2015 року видно, що ОСОБА_2 є членом ОСББ «ВІК» з 2002 року (а.с. 151 т. 1).

Матеріали інвентаризаційної справи свідчать про те, що відповідачем ОСОБА_2 було самочинно без затвердження, у встановленому законодавством порядку, проектної документації, виконано будівельні роботи з реконструкції житлового будинку №16 по вул. Хлібна у м. Вінниця, за що він був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.96 КУпАП (а.с 107 т.1).

10.10.2012 року за № ВН 4 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації ( а.с. 104-126 т.1), після чого, рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради №2685 від 01.11.2012 року «Про оформлення права власності на нерухоме майно фізичним та юридичним особам» було надано дозвіл на оформлення права приватної власності відповідача ОСОБА_2 на п`ять спірних квартир, а на підставі цього рішення виконавчим комітетом Вінницької міської ради видано п`ять оскаржуваних свідоцтв про право власності від 01.11.2012 року на ім`я ОСОБА_2 на зазначені квартири (а.с. 13-15 т.1).

Право спільної сумісної власності регламентоване ст. 368 ЦК України, на яку правомірно посилався суд у оскаржуваному рішенні.

Ч. 3 ст. 368 ЦК України говорить, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У даному випадку, спірні квартири не тільки не належать колишній дружині позивача відповідачці ОСОБА_3, а ніколи і не належали їй, з огляду на норму ч.2 ст. 331 ЦК України, про що суд правомірно зазначив в оскаржуваному рішенні, тому вони не можуть бути і спільною сумісною власністю подружжя.

Ч. 4 ст. 368 ЦК України вказує, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Судом встановлено і апелянт нічим не спростував обставин про відсутність будь-якого договору між ним та відповідачами щодо спірного майна.

На думку колегії суддів, висновок суду про недоведеність позивачем обставин щодо набуття квартир в результаті спільної праці та за спільні кошти членів сім`ї, є підставним і його не спростовують доводи апеляційної скарги, виходячи з наступного.

В рішенні вказано і це нічим не спростовано, що відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_1К на а.с 225 т.2, він з 2002 року ніде не працює; ним не надано належних та допустимих доказів наявності доходів, які б давали можливість здійснювати будівництво квартир.

Щодо ксерокопії довідки про надання інформації нотаріуса Алуштинського міського нотаріального округу республіки Крим від 24.08.2015 року про посвідчення відчуження позивачем за 32 133, 61 грн. за договором купівлі-продажу в смт. Партеніт квартири та ксерокопії виписки із реєстру реєстрації нотаріальних дій ( а.с.225, 226 т.1), то ці документи дійсно не можуть бути допустимими доказами в розумінні ст. 59 ЦПК України, виходячи з обставин, що вони скріплені печаткою Російської Федерації держави-окупанта, як і зазначено в оскаржуваному рішенні. А крім того, за 32 тисячі 133 грн. чотири квартири збудувати не можливо.

Натомість, відповідач ОСОБА_2 у період часу з 2007 року по 2013 рік займався підприємницькою діяльністю, доходи від якої давали йому можливість будуватися, як зауважив суд у своєму рішенні та чого нічим не спростував позивач ( а.с. 154-159 т.1).

Свідки ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 саме і підтвердили, що будівництво спірних квартир було здійснено в основному у 2007-2009 роках.

За вказаних обставин, відсутні підстави для визнання спірних квартир спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Оскільки, позивач не довів свого права на спірні квартири, то ніякі його права, свободи чи інтереси щодо цих квартир не є невизнаними, порушеними або оспорюваними, тому інші позовні вимоги позивача теж не підлягають до задоволення, як правомірно вказано у рішенні суду.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги його не спростовують, тому, апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду - залишити без змін, в силу ст. 308 ЦПК України.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 307, 308,313-315, 317, 319 ЦПК України, колегі суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07.04.2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та з цього ж моменту протягом 20 днів може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді/підписи/

З оригіналом вірно

суддя: В.С. Марчук