УхвалА

іменем україни

15 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Гулька Б.І., Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення коштів, визнання пункту договору недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 11 березня 2014 року між нею та приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» (далі - ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія») було укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу - автомобіля Suzuki SX 4, реєстраційний номер НОМЕР_1, на строк з 13 березня 2014 року по 12 березня 2015 року. Вказувала, що 11 березня 2015 року по вул. Мішуги, 8 у м. Києві автомобіль було пошкоджено невідомою особою, про що вона одразу повідомила відповідачата представників правоохоронних органів, якими було зафіксовано факт пошкодження транспортного засобу.Згідно із рахунку фактури від 19 березня 2015 року гарантійної станції технічного обслуговування - ДП «АВТО ІНТЕРНЕШНЛ» - вартість ремонту автомобіля становить 28 759 грн 27 коп.

На підставі п. 19.11 та пп. «б» п. 21.9 договору страховиком 27 березня 2015 року складено акт про виплату на рахунок ДП «АВТО ІНТЕРНЕШНЛ» 13 967 грн 23 коп., оскільки дійсна вартість транспортного засобу на момент настання страхового випадку становить 273 732 грн 97 коп., щоперевищує його дійсну вартість вказану у п. 10 договору - 140 тис. грн, а тому має застосовуватися пропорційна відповідальність.

Зазначила, що застосування відповідачем пропорційної відповідальності, на думку позивачки, не відповідає положенням договору та вимогам законодавства, є несправедливими та порушують права страхувальника: умови договору викладені таким чином, що страхове відшкодування, в будь-якому разі має визначатися з урахуванням пропорційної відповідальності страховика, яка унеможливлює задоволення майнових інтересів страхувальника внаслідок неможливості відновлення пошкодженого майна, а отже, суперечить суті майнового страхування.

Посилаючись на зазначені обставини та на те, що страхове відшкодування не було виплачено у повному обсязі просила суд стягнути з відповідача на її користь 14 092 грн. 04 коп. страхового відшкодування, 2 227 грн. 15 коп. інфляційних втрат, 173 грн. 74 коп. - 3% річних, 211 грн. 38 коп. пені, а також на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів» просила визнати п. 19.11, пп. «б», п. 21.9 договору добровільного страхування від 11 березня 2014 року недійсними.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзіОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли до правильного висновку про те, що відповідач відповідно до погоджених сторонами умов договору добровільного страхування наземного транспортного засобу від 11 березня 2014 року та вимог діючого законодавства вірно визначив розмір страхового відшкодування. При цьому позивачка не довела підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. ст. 17, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», для недійсності пунктів договору добровільного страхування, оскільки умови договору узгодженні сторонами при його укладанні, містять всі істотні умови та відповідають ст. ст. 626, 627, 979, 998 ЦК України, ст. ст. 9, 16 Закону України «Про страхування».

Також позивачка не довела, що умови договору надають переваги чи обмеження одній із сторін, чи містять несправедливі умови, які порушують принцип добросовісності та дисбаланс прав та обов'язків сторін договору, що є її процесуальним обов'язком (ст. ст.10, 60 ЦПК України).

Позивачем не доведено, що оспорюванні положення договору про пропорційну відповідальність містять умови, які є не справедливими, а оскільки згідно зі ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, вказані положення є дійсними.

Отже, судові рішення є законними і обгрунтованими й підстав для їх скасування немає.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б.І. Гулько

В.А. Черненко

С.П. Штелик