Справа № 274/4182/16-ц Провадження № 2/0274/1610/16
Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області
07.12.16 р.м. Бердичів
Суддя Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області Корбут В.В. (далі Суд), за участю секретаря судового засідання Жмурко В.І.,
розглянувши цивільну справу за позовомОСОБА_1, представником якого є ОСОБА_2,
простягнення боргу за розпискою,
У серпні 2016 р. ОСОБА_1 звернувся з вказаним позовом, у якому просить стягнути на його користь з ОСОБА_3 борг за договором позики у загальному розмірі 208 962,97 грн., який складається з боргу у розмірі 148 892,10 грн. (еквівалент 6 000,00 доларів США за курсом Національного Банку України станом на 28.07.2016 р.), трьох відсотків річних у розмірі 16 007,00 грн. та пені у розмірі 44 063,87 грн.
Від ОСОБА_3 заперечень проти позову або заяви про визнання позову не надходило.
Судом з'ясовано, що відповідно до розписки від 26.07.2015 р. ОСОБА_3 цією розпискою посвідчила, що 28.12.2012 р. отримала від ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 6 000,00 доларів США, які зобов'язується повернути ОСОБА_1 10.11.2015 р. (а. с. 8).
Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною другою статті 1047 Цивільного кодексу України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Абзацом першим частини першою статті 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Таким чином між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 28.12.2012 р. було укладено договір позики, на підставі якого перший передав у власність другої грошові кошти у розмірі 6 000,00 доларів США, при цьому друга зобов'язалась повернути першому ці грошові кошти 10.11.2015 р.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, зобов'язань з повернення 10.11.2015 р. ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 6 000,00 доларів США ОСОБА_3 не виконала.
Доказів, які б це спростовували, ОСОБА_3 не подала.
Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Відповідно до статей 525 та 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Враховуючи викладене, Суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 в частині стягнення на його користь з ОСОБА_3 боргу з за договором позики від 28.12.2012 р. ґрунтується на вимогах законодавства України.
Разом з тим, Суд вважає, що розмір цього боргу становить не 148 892,10 грн., як це зазначає ОСОБА_1 у позовній заяві, з огляду на таке.
Згідно з частиною першою статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
Статтею 192 Цивільного кодексу України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Частинами першою та другою статті 533 Цивільного кодексу України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Таким чином грошове зобов'язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 за договором позики від 28.12.2012 р. має бути виконано у гривнях за офіційним курсом долара США на день платежу, тобто на 10.11.2015 р., а саме за курсом 22,7549 грн. за 1 долар США, тобто у сумі 136 529,40 грн. (6 000,00 доларів США * 22,7549 грн.), оскільки інший порядок визначення цієї суми не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Зважаючи на наведену норму Цивільного кодексу України, ОСОБА_3 зобов'язана сплатити ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 28.12.2012 р., тобто 136 529,40 грн., з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, тобто за час, починаючи з 11.11.2015 р. по день ухвалення рішення, що становить 16 873,73 грн., а також три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення, тобто від суми 136 529,40 грн., починаючи з 11.11.2015 р. по день ухвалення рішення, що становить 4 410,09 грн.
Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь з ОСОБА_3 пені у розмірі 44 063,87 грн., Суд вказує таке.
Відповідно до частини першої статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.
Статтею 547 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.
З вказаних норм Цивільного кодексу України випливає, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання (зокрема, пенею) має бути укладено у письмовій формі.
Між тим, ОСОБА_1 не подано доказів, що ним з ОСОБА_3 було укладено правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання за договором позики від 28.12.2012 р. пенею.
За таких обставин Суд вважає, що позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення на його користь з ОСОБА_3 пені у розмірі 44 063,87 грн. є безпідставною.
При цьому Суд вказує, що зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 випливає, що суму у розмірі 44 063,87 грн. він просить стягнути з ОСОБА_3, посилаючись на статтю 625 Цивільного кодексу України, тобто не як пеню, а як збитки від інфляції, а відтак Суд вважає за можливе частково стягнути зазначену суму (як зазначено вище, у розмірі 16 873,73 грн.) як збитки від інфляції.
Беручи до уваги викладене, Суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а саме на його користь з ОСОБА_3 підлягає стягненню грошові кошти у загальному розмірі 157 813,22 грн. (136 529,40 грн. борг за договором позики від 28.12.2012 р., 16 873,73 грн. інфляційні втрати, 4 410,09 грн. три проценти річних від простроченої суми).
Частиною першою статті 79 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи
Частиною першою статті 88 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Таким чином на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3 у якості відшкодування судових витрат підлягає стягненню 1 578,13 грн. (судовий збір).
Керуючись статтями 1 4, 7, 8, 10, 11, 15, 18, 57 60, 64, 79, 88, 208, 209, 212 215, 224 226 Цивільного процесуального кодексу України,
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 157 813,22 грн. (136 529,40 грн. борг за договором позики від 28.12.2012 р., 16 873,73 грн. інфляційні втрати, 4 410,09 грн. три проценти річних від простроченої суми).
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у якості відшкодування судових витрат грошові кошти у розмірі 1 578,13 грн.
рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги це рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом;
апеляційна скарга на рішення може бути подана лише позивачем до Апеляційного суду Житомирської області через Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення;
апеляційна скарга на рішення може бути подана також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки;
рішення може бути переглянуто Бердичівським міськрайонним судом Житомирської області за письмовою заявою відповідача, заяву про перегляд цього рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя В.В. Корбут