Ухвала

іменем україни

08 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О., Попович О.В., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Любомльської міської ради Волинської області, ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення міської ради, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Волинської області від 28 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Любомльської міської ради Волинської області, ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення міської ради від 20 квітня 2010 року № 38/38 «Про затвердження схеми розподілу прибудинкової території житлових будинків», відповідно до якого затверджено схему розподілу прибудинкової території між жилими будинками АДРЕСА_1, що належить їй на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 жовтня 2004 року та будинком АДРЕСА_2, власником якого є ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 16 серпня 2004 року, посилаючись на те, що оскаржуване рішення прийнято всупереч вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, ч. 2 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування» та ч. 2 ст. 159 ЗК України, крім того без її участі, чим порушені її права як землекористувача.

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 01 липня 2015 року позов задоволено.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 28 січня 2016 року зазначене рішення районного суду скасовано й в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції, що було помилково скасовано, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Скасовуючи рішення суду та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з даним позовом, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом є власником жилого будинку АДРЕСА_1, а ОСОБА_2 - власником жилого будинку АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 16 серпня 2004 року.

20 квітня 2010 року рішенням Любомльської міської ради Волинської області на підставі заяви ОСОБА_2 від 17 березня 2010 року ухвалено рішення № 38/38 «Про затвердження схеми розподілу прибудинкової території житлових будинків», згідно якого затверджено схему розподілу прибудинкової території між двома жилими будинками загальною площею 0,1126 га, у томі числі між двома землекористувачами, ОСОБА_2, якій виділено в користування земельну ділянку площею 0,0548 га по АДРЕСА_2, та ОСОБА_1, якій виділено в користування земельну ділянку площею 0,0578 га по АДРЕСА_1. Цим же рішенням встановлено зону сервітуту на земельну ділянку площею 0,0140 га для забезпечення вільного доступу до будівель ОСОБА_2

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься у ст. 261 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, відлік позовної давності обчислюється з моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ст. 267 ЦК України).

При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Крім того, відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити в їх задоволенні в зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Проте вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, на порушення вимог ст.ст. 213, 214, 304, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсним рішення міської ради в зв'язку із пропуском позивачем строку позовної давності не навів, при цьому, правових висновків щодо обґрунтованості таких вимог ОСОБА_1А та не встановив, чи порушує дане рішення права позивача. Крім того, судом не з'ясовано чи було зумовлено поважними причинами ненадання до суду першої інстанції відповідачем доказів щодо пропуску строку звернення до суду позивача.

Таким чином, апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України, не з'ясував усіх дійсних обставин справи, що мають визначальне значення для правильного її вирішення й не надав мотивування всім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог через пропуск строку позовної давності.

Крім того, при новому розгляді справи, апеляційним судом у порушення вимог ч. 4 ст. 338 ЦПК України не було враховано висновки й мотиви суду касаційної інстанції, з яких скасовано попереднє судове рішення, які є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, згідно вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого судового рішення з передачею справи на новий судовий розгляд до апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргуОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 28 січня 2016 року скасувати, справу передати на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Т.П. Дербенцева

Д.О.Остапчук

О.В.Попович

В.О.Савченко