Ухвала

іменем україни

30 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 07 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив зобов'язати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 усунути перешкоди у користуванні кімнатою АДРЕСА_1 шляхом виселення, зняти відповідачів із реєстрації в кімнаті № 917 за вказаною вище адресою.

Свої вимоги мотивував тим, що 19 жовтня 2014 року між ним та публічним акціонерним товариством «Полтаваагротранс» (далі - ПАТ «Полтаваагротранс») був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого він (позивач) прийняв у власність 43/5000 частки у праві власності на будівлю гуртожитку літ. «А-9», що знаходиться по АДРЕСА_1. За вказаним договором йому у власність перейшла кімната № 917, що знаходиться на дев'ятому поверсі, згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 29687437.

Проте у кімнаті АДРЕСА_1 проживають та зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_5, у зв'язку з чим він не може користуватися своєю власністю.

Посилаючись на наведені вище обставини, просив позов задовольнити.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 06 серпня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Зобов'язано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 усунути перешкоди у користуванні належною ОСОБА_3 на праві приватноївласності кімнатою № 917 у гуртожитку по АДРЕСА_1 шляхом їх виселення. Знято ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із реєстрації в кімнаті № 917 у гуртожитку по АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 07 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову у позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення місцевого суду.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення апеляційного суду не відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що 19 листопада 2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Полтаваагротранс» укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого позивачу передано у власність 43/5000 частки у праві власності на будівлю гуртожитку літ. «А-9» по АДРЕСА_1. Разом із іншим майном, указаним у договорі, у володіння та користування позивача перейшла кімната № 917 за вказаною вище адресою.

Право власності на зазначене майно підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 29687437.

Під час укладення договору купівлі-продажу позивача було повідомлено про те, що у відчужуваній кімнаті є зареєстровані особи: ОСОБА_4 та ОСОБА_5

06 серпня 2014 року ПАТ «Полтаваавтотранс» було направлено відповідачам рекомендовані листи з повідомленням про те, що з 10 вересня 2014 року кімната № 917 у гуртожитку по АДРЕСА_1 буде виставлена на продаж, а 10 листопада 2014 року - рекомендовані листи з повідомленням про те, що 17 листопада 2014 року кімната № 917 за вищезазначеною адресою буде продана третім особам.

На даний час ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживають та зареєстровані у спірній кімнаті.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові, апеляційний суд, пославшись на норми Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», який регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які тривалий час на законних підставах проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, дійшов висновку про те, що з метою забезпечення реалізації житлових прав відповідачів, які є мешканцями гуртожитку, позов про усунення перешкод у користуванні кімнатою шляхом їх виселення є передчасним.

Проте з рішенням апеляційного суду повністю погодитися не можна.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 11 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як власник спірного приміщення, просив суд усунути порушення, які перешкоджають здійсненню права розпорядження належним йому майном, тобто ним було пред'явлено негаторний позов - позов власника про усунення порушень на підставі ст. 391 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі ст. 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Передбачений ст. 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

Судом було встановлено факт відчуження спірного житлового приміщення і переходу права власності на майно до позивача, який жодних договорів із відповідачками не укладав, позивач виявив намір на власний розсуд користуватися своєю власністю, а тому вимоги щодо усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення із кімнати № 917 у гуртожитку по АДРЕСА_1 відповідають положенням ст. 16 ЦК України, а порушене право користування власністю - відновленню.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - жилий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника жилого будинку, квартири визначені у ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

При цьому, закон не передбачив перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) за особами, яким попереднім власником їм було надане таке право.

Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування житлом.

Право відповідачів, які не є власниками спірного житлового приміщення, на користування ним було похідними від прав колишнього власника цього житла, а з припиненням його права власності, припинилося й право відповідачів на користування житлом.

Із матеріалів справи вбачається, що після зміни власника спірного житлового приміщення відповідачі не набули самостійного права на житло з підстав, передбачених законом.

Апеляційний суд, вирішуючи спір, на зазначені вимоги закону уваги не звернув та вказану правову позицію Верховного Суду України не врахував, дійшов помилкового висновку про те, що відповідачі мають право користування належною позивачу кімнатою.

Крім того, з'ясувавши правомірність набуття ПАТ «Полтаваагротранс» права власності на гуртожиток по АДРЕСА_1, правомірність вселення та проживання у гуртожитку ОСОБА_4 та ОСОБА_5, встановивши у відповідачів право на приватизацію кімнати № 917 у гуртожитку на підставі Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», апеляційний суд, при цьому, взагалі не звернув уваги на те, що предметом позову є захист права власника на вільне користування та розпорядження належним йому житловим приміщенням.

На порушення принципу диспозитивності (ст. 11 ЦПК України) апеляційний суд не врахував право позивача обирати способи судового захисту, які відповідають вимогам закону, та не звернув уваги на положення ч. 1 ст. 12 ЦК України про те, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на свій розсуд.

Згідно із ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 303, 316 ЦПК України на зазначені вимоги закону уваги не звернув та не врахував, що ОСОБА_3 набув право власності на спірне майно на підставі договору купівлі-продажу від 19 жовтня 2014 року, укладеного між ним та ПАТ «Полтаваагротранс», який недійсним у встановленому законом порядку не визнаний, його право власності також підтверджується витягом із Державною реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 29687437.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки та також указано, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суди повинні надати належну оцінку всім доводам сторін у справі, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 07 квітня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик