Справа № 2-2617/06 Провадження № 22-ц/773/1030/16 Головуючий у 1 інстанції: Кухтей Р.В.
Категорія: 39 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А.К.,

суддів - Стрільчука В.А., Бовчалюк З.А.

секретар Шугалова О. М.

з участю позивача ОСОБА_1

представника особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Луцької міської ради про визнання права власності на спадкове самочинно збудоване майно за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 червня 2006 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2006 року позивач звернулася до суду з позовом до Луцької міської ради про визнання права власності на спадкове самочинно збудоване майно, а саме на 23/100 частин житлового будинку з надвірними спорудами та будівлями, в тому числі на самочинне будівництво розміром 1,27м х 1,62м та 200м х 2,63м, що знаходиться АДРЕСА_1 та самочинно встановлений гараж розміром 2,50м х 6,00м, що належало ОСОБА_4, який помер 29 липня 2005 року.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 червня 2006 року позовні вимоги задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно: 23/100 частин житлового будинку з надвірними спорудами та будівлями, в тому числі на самочинне будівництво розміром 1,27 м х 1,62 м та 200 м х 2,63 м, що знаходиться АДРЕСА_2 та самочинно встановлений гараж розміром 2,50 м х 6,00 м, що належало ОСОБА_4, який помер 29 липня 2005 року.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, ОСОБА_3 звернулась із апеляційною скаргою до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 04 вересня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 повернуто на підставі ст. 297 ЦПК України.

Ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року указану ухвалу скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову про визнання права власності ОСОБА_1 на спадкове майно та обєкти самочинного будівництва, суд першої інстанції зробив висновок, що спірні обєкти нерухомості, збудовані спадкодавцем не порушують архітектурних, будівельних, санітарних, протипожежних норм та місцевих правил забудови, тому позивач як єдиний спадкоємець, має право на спадкування нерухомого та самовільно добудованого майна , у звязку з чим визнав права власності на ці обєкти нерухомості відповідно до положень ч. 3 ст. 376, ст. 1261 ЦК України.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наведена матеріально-правова норма визнає поняття «самочинне будівництво» обєкта нерухомості лише за наявності таких підстав: він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку; обєкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; обєкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За загальним правилом, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Водночас згідно з ч. 5 ст. 376 ЦК України право власності на самочинне збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане на вимогу власника (користувача) земельної ділянки, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Тобто набуття права власності особою, яка здійснила самочинне будівництво на своїй земельній ділянці, на обєкт нерухомості можливе лише у випадку відповідності виконаних робіт державним будівельним нормам і правилам та не порушення прав третіх осіб або суспільних інтересів.

Встановлено і це підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що чоловікові позивача ОСОБА_4 на підставі договору дарування належало 23/100 частини житлового будинку по вул. Тельмана, 41 у м. Луцьку. (а.с.7-8).

Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 11.06.1987 року № 193 ОСОБА_5 дозволено здійснити перепланування частини житлового будинку згідно з погодженим планом (а.с.13-23)

На даний час вулиця Тельмана переіменова на вул. Сагайдачного.

З наданого ОСОБА_3 договору дарування від 15 вересня 2000 року укладеного між ОСОБА_3 та її матірю ОСОБА_6, яка здійснила самочинне будівництво добудов до будинку, про що також міститься відмітка в технічному паспорті (а.с. 9-11) вбачається, що вона є власником 77/100 частин спірного будинку з надвірними будівлями та спорудами по вул. Сагайдачного, 41 в м. Луцьку.

Тобто, позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є співвласниками будинку за зазначеною адресою.

Земельна ділянка, яка знаходиться під будинком не приватизована, порядок користування нею між співвласниками не визначений, на вказаній земельній ділянці знаходяться самочинно збудовані споруди.

Як стверджувала у позовній заяві позивач, самовільне будівництво проведено її покійним чоловіком ОСОБА_4 У свою чергу в апеляційній скарзі ОСОБА_3 указує, що саме вона здійснила самочинне будівництво.

На підтвердження вказаних обставин заявник додала до апеляційної скарги копії витягу з паспорту, договору дарування, технічного паспорту від 29 січня 2001 року, рішення про закріплення земельної ділянки за будинком (а. с. 70). Тобто, між зазначеними особами існує спір щодо здійснених обєктів самочинного будівництва, а також з приводу використання земельної ділянки.

Згідно зі ст. ст. 3, 213, 214 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються. В мотивувальній частині рішення має бути зазначено, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким.

Відповідачем у даній справі позивач зазначила Луцьку міську раду.

Задовольнивши позов до даного відповідача, суд всупереч вимогам ст.214 ЦПК України не встановив ні дійсних обставин справи, ні коло осіб, які повинні відповідати за указаним спором. Зокрема, залишив поза увагою ту обставину, що позивачу належить лише частина спірного будинку, що указує про наявність ще одного чи більше співвласників, і дана обставина впливає на правильність вирішення спору, не вирішив питання про можливість заміни чи залучення до участі у справі іншого відповідача, унаслідок чого постановив рішення про права і обовязки ОСОБА_3, яка не була залучена до участі у справі як відповідач.

Також вирішуючи спір про визнання права власності на самочинне будівництво суд не врахував , що за змістом ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку:

- отримання замовником або проектувальником вихідних даних;

- розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи;

- затвердження проектної документації;

- виконання підготовчих та будівельних робіт;

- прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів;

- реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 9 постанови № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства

Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

Зазначені правові норми дають підстави вважати, що для вирішення справи за позовом власника на самочинно збудоване нерухоме майно в обовязковому порядку підлягають встановленню усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки, чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації, чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила і їх істотність.Таких обставин суд не встановлював.

Наведене указує про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які привели до неправильного вирішення спору. Так як суд першої інстанції постановив рішення з приводу позовних вимог, заявлених не до усіх осіб, які повинні відповідати за даним спором, відповідно до положень ст. 309 ЦПК України рішення суду підлягає до скасування та постановлення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 303,304, 309, 314,316 ЦПК України колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 червня 2006 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Луцької міської ради про визнання права власності на спадкове самочинно збудоване майно відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: