Провадження №22-ц/784/1472/16
Провадження номер 22-ц/784/1472/16 Головуючий у 1-й інстанції Подзігун Г.В.
Категорія 20 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Локтіонової О.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участю:

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5,

представників третьої особи ОСОБА_6 ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_9

на рішення Центрального районного суду м.Миколаєва

від 12 травня 2016 року,

ухвалене за позовом

ОСОБА_9 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_6, про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2015 року ОСОБА_9 предявила зазначений позов, який в подальшому уточнювала та обґрунтовувала наступним.

Згідно з договором дарування від 20 лютого 2008 року позивачка є власником жилого будинку з усіма господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташований у м.Миколаєві по вул.Флотській, 13.

Вказаний будинок вона отримала у дар від ОСОБА_6

У 2015 році вона дізналась про те, що у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на вказаний будинок зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 15 грудня 2015 року.

Посилаючись на те, що належний їй будинок було продано без її відома, ОСОБА_9 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу її будинку від 15 грудня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 12 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_9 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_9, суд першої інстанції виходив з того, що він є безпідставним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 20 лютого 2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_6 передала в дар позивачці жилий будинок з усіма господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться по вул.Флотській, 13 в м.Миколаєві (а.с.7).

29 травня 2008 року ОСОБА_9 зареєструвала своє право власності в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно (а.с.18).

18 лютого 2010 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом про визнання вказаного договору дарування недійсним.

Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 08 грудня 2011 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 24 січня 2012 року, вказаний позов ОСОБА_6 було задоволено. Визнано договір дарування від 20 лютого 2008 року недійсним.

Після цього 19 березня 2012 року ОСОБА_6 зареєструвала за собою право власності на вищезазначений будинок на підставі свідоцтва про право на спадщину №5-404 від 19 січня 1984 року, виданого Першою Миколаївською державною нотаріальною конторою (а.с.17).

Однак, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 липня 2012 року вищезазначені рішення та ухвалу судів було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 27 лютого 2013 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 22 травня 2013 року, в задоволенні позову ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування від 20 лютого 2008 року відмовлено.

06 грудня 2013 року ОСОБА_6 уклала з ОСОБА_10 іпотечний договір вищезазначеного будинку, який рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 16 листопада 2015 року був визнаний недійсним, оскільки ОСОБА_6 не володіла на час укладення договору житловим будинком, і як наслідок не мала права передавати його в іпотеку (а.с.12-15).

01 грудня 2015 року на підставі цього рішення суду приватним нотаріусом ОСОБА_11 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості про припинення обтяження (а.с.124, 125).

Того ж дня між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу спірного житлового будинку, на підставі якого за ОСОБА_2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право власності на будинок (а.с.79-82).

14 грудня 2015 року ОСОБА_9 звернулася до державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_12 з заявою про державну реєстрацію її права на будинок. Однак, їй було відмовлено у звязку з тим, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на спірний будинок було зареєстроване за іншою особою на підставі інших правовстановлюючих документів (а.с.16).

15 грудня 2015 року ОСОБА_2 продав вказаний будинок ОСОБА_4 На підставі укладеного договору купівлі-продажу будинку за ОСОБА_4 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на нього (а.с.48-51, 78, 129).

Згідно з ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст.657 ЦК України).

Відповідно до ст.ст.3, 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно підлягає обовязковій державній реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно з ст.ст.215, 216 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_9 відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Судом вірно встановлено, що оскільки договір купівлі-продажу спірного будинку від 01 грудня 2015 року, за яким покупцем будинку є ОСОБА_2, позивачкою не оскаржений, то неможна вважати, що останній незаконно здійснив продаж будинку 15 грудня 2015 року.

А навіть якщо і буде оскаржений, то визнання останнього договору недійсним непотрібно, виходячи з вимог п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та п.22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», які передбачають, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України).

Отже, якщо у позивачки були підстави так вважати, то вона повинна була обрати інший спосіб захисту, ніж той, що вона виклала у позовній заяві.

За такого, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Викладені у апеляційній скарзі доводи, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_9 відхилити.

Рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 12 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: