Справа № 202/2438/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 червня 2016 року Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючого - судді Марченко Н.Ю. за участю секретаря судового засідання Шишляннікова О.В., представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

Звернувшись до суду, позивач зазначає, що з 21 листопада 1992 року перебувала в відповідачем у зареєстрованому шлюбі. 24 липня 1997 року під час шлюбу відповідач спільно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 згідно із Законом України Про приватизацію державного житлового фонду приватизував квартиру АДРЕСА_1. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 24.07.1997 року, виданого виконкомом міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням № 3/2350-97, ОСОБА_4 є власником 1/3 частини вказаної квартири. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2016 року шлюб між ними розірваний. Після розірвання шлюбу вони не можуть дійти згоди щодо поділу зазначеної частки квартири. У зв'язку з чим, посилаючись на положення ст. ст. 60, 61 Сімейного кодексу України позивач просить визнати за нею право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнала, вважала, що позовні вимоги не ґрунтуються на законі.

Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку про відмову в позові за наступних підстав:

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 21 листопада 1992 року.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2016 року шлюб між сторонами розірваний.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 24 липня 1997 року ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1, яка приватизована ними відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до приписів статті 5 Цивільного кодексу України та пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, норм розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України правовий статус майна, щодо якого виник спір, визначається нормами матеріального права, яке діяло на час його придбання (утворення).

На час придбання відповідачем спірної квартири правовідносини між сторонами регулювалися Кодексом про шлюб і сім'ю України 1969 року (КпШС), частиною 1 статті 22 якого передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Аналогічне положення міститься і в частині 1 статті 60 СК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Як зазначено Верховним Судом України в постанові від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом безоплатної приватизації квартир громадян, які в них зареєстровані і мешкають.

За змістом Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та частини 1 статті 22 КпШС, який діяв на час приватизації відповідачем спірної квартири, приватизовані квартири не набувались за рахунок спільної праці і спільних коштів подружжя, а передавались особам, які були зареєстровані і проживали в квартирах державного житлового фонду державою безоплатно.

Отже, квартира (частка квартири), набута особою в порядку приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду України", є її особистою власністю.

Посилання позивача на положення частини 5 статті 61 СК України, згідно з якою об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є, зокрема, житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, суд вважає безпідставним, оскільки вказаною нормою кодекс було доповнено згідно із Законом України Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя № 2913-VI від 11 січня 2011 року, який набрав чинності з 8 лютого 2011 року та в якому, до речі, немає вказівки про зворотну дію даної норм у часі, та виключено згідно із Законом України Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка № 4766-VI від 17 травня 2012 року, відповідно до якого змінено режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації.

Статтею 58 Конституції України визначено, що закони не мають зворотної сили у часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, оскільки частка квартири АДРЕСА_1 була одержана відповідачем у приватну власність шляхом приватизації до прийняття Закону України № 2913-VI від 11 січня 2011 року, підстави для визнання її спільним майном подружжя відсутні.

Враховуючи наведене, в задоволенні позову ОСОБА_3 про поділ майна подружжя слід відмовити.

У зв'язку з відмовою в позові відповідно до статті 88 ЦПК України судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовуОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н.Ю. Марченко