Апеляційний суд Житомирської області
Справа №272/358/14-ц Головуючий у 1-й інст. Карповець В. В.
Категорія 39 Доповідач Худяков А. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Худякова А.М.,

суддів: Косигіної Л.М.,

ОСОБА_1,

при секретарі судового засідання Гайдамащук Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 30 червня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернувся із вказаним позовом. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 17 липня 2010 року помер його рідний дядько ОСОБА_5 Після його смерті відкрилась спадщина на жилий будинок №41 по вул.Дачній в с.Лісівка Андрушівського району Житомирської області та на земельні ділянки 0,25 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,065 га для ведення особистого підсобного господарства, які розташовані за тією ж адресою.

Позивач є спадкоємцем за заповітом від 15.07.2010 року та прийняв спадщину, подавши відповідну заяву до нотаріальної контори. Однак, державним нотаріусом 26.04.2013 року було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, з посиланням на те, що заповіт не зареєстровано в установленому порядку та відсутній відповідний посвідчувальний напис.

За вказаних обставин ОСОБА_4 вважає заповіт дійсним, посвідченим без порушень вимог чинного законодавства, та посилаючись на ст.ст.328,1252,1247,1243 ЦК України просив задовольнити позовні вимоги та визнати за ним право власності на вказане спадкове майно.

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому зазначала, що вказаний заповіт був складений та посвідчений з порушенням вимог законодавства, а тому на підставі ст.ст.202,203,215,256,257,261,233,235,1248,1253,1257 ЦК України просила задовольнити позовні вимоги та визнати заповіт недійсним.

Протокольною ухвалою Андрушівського районного суду Житомирської області від 20 травня 2014 року обидва позови об'єднані в одне провадження. Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 30 червня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок по вул.Дачна, 41 в с.Лісівка Андрушівського району Житомирської області та на дві земельні ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою с.Лісівка, вул.Дачна, 41 та 0,065 га для ведення особистого селянського господарства за адресою с.Лісівка, вул.Дачна, як на спадщину за заповітом після смерті його дядька ОСОБА_5, який помер 17.07.2010 року.

В зустрічному позові ОСОБА_2 відмовлено.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить постановлене рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати заповіт ОСОБА_5 від 15.07.2010 року, складеного у Андрушівській ЦРЛ на імя ОСОБА_4 недійсним.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 та відмовляючи у зустрічному позові ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що заповіт від імені ОСОБА_5 та посвідчений 15.07.2010 року у Андрушівській ЦРЛ відповідає вимогам законодавства, яке діяло на момент його складання. Крім того, обставини справи, на які посилається ОСОБА_4, вважаються судом доведеними на підставі рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 14.01.2013 року, а тому не підлягають доказуванню.

Проте, погодитися з таким висновком не можна, враховуючи наступне.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Як вбачається з матеріалів справи, що 15 липня 2010 року ОСОБА_5,

склав заповіт, за яким заповів все рухоме та нерухоме майно, своєму племіннику ОСОБА_4 Заповіт посвідчений в Андрушівській центральній районній лікарні.

17 липня 2010 року ОСОБА_5 помер.

За змістом ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ст.ст.215,203 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення сторонами вимог встановлених ст. 203 ЦК України, а саме: зміст не повинен суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Загальні вимоги до форми заповіту встановлені ст.1247 ЦК України. Зокрема, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статях 1251-1252 цього Кодексу .

Відповідно до ст.1252 ЦК України заповіт особи, яка перебуває на лікуванні у лікарні, госпіталі, іншому стаціонарному закладі охорони здоров'я, а також особи, яка проживає в будинку для осіб похилого віку, та інвалідів, може бути посвідчений головним лікарем, його заступником з медичної частини або черговим лікарем цієї лікарні, госпіталю, іншого стаціонарного закладу охорони здоров'я, а також начальником госпіталю, директором або головним лікарем будинку для осіб похилого віку та інвалідів. Заповіти осіб, зазначених у частинах першій-шостій цієї статті, посвідчуються при свідках. До заповітів, посвідчених посадовими, службовими особами, застосовуються положення статті 1247 цього Кодексу.

В порушення вимог ст.1247 ЦК України заповіт не підписаний ні особисто ОСОБА_5, ні іншою особою.

З наявної в матеріалах справи копії заповіту вбачається, що його посвідчив ОСОБА_6, як заступник головного лікаря з АВР. Разом з тим, згідно витягу з наказу №142-0 ОСОБА_6 з 15.12.2003 року працював завідуючим поліклінікою Андрушівської центральної районної лікарні.

Тобто, заповіт посвідчений ОСОБА_6 як завідуючим поліклінікою Андрушівської центральної районної лікарні, а не як заступник головного лікаря з медичної частини, як того вимагає чинне законодавство.

Згідно з вимогами ч.7 ст.1252 ЦК України заповіти осіб, зазначених у частинах першій-шостій цієї статті, посвідчуються при свідках.

Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків (ч.ч.5,6 ст.1253 ЦК України).

Разом з тим, із змісту заповіту вбачається, що свідки фельдшер швидкої допомоги ОСОБА_7 та завідуючий хірургічним відділенням ОСОБА_8 були присутні лише при написані заповіту. Оспорюваний заповіт не містить даних про те, що свідки зачитували заповіт вголос, відсутні відомості про особи свідків. Зазначені свідки тільки підтвердили, що хворий знаходиться на стаціонарному лікуванні з 13.07 2010 року.

Крім того, оспорюваний заповіт не містить посвідчувального напису встановленої форми, в якому повинна бути дата його посвідчення та реєстраційний номер.

В порушення вимог ст.40 Закону України «Про нотаріат» спірний заповіт в двох екземплярах не складався та не передавася до нотаріуса або у державний нотаріальний архів.

Постановою державного нотаріуса Андрушівської державної нотаріальної контори від 26.04.2013 року ОСОБА_4 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5, оскільки заповіт не відповідає чинному законодавству. Зазначена постанова ніким не оскаржена та є чинною.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч.1).

Проте, вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував зазначених положень закону та обставин справи, не звернувши уваги на те, що рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 14.01.2013 року не є преюдиційним, оскільки в ньому не встановлені обставини, які не підлягають доведенню, а викладений лише правовий висновок.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_4 не подав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, а, відтак підстави для задоволення первісного позову відсутні. Таким чином, оспорюваний ОСОБА_2 заповіт, який складений з порушенням чинного законодавства, підлягає визнанню у судовому порядку недійсним.

Крім того, доводи ОСОБА_4 щодо пропуску відповідачем строку звернення до суду, перевірені судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Так, в матеріалах справи дійсно містяться відомості, про те, що ОСОБА_2 29.11.2010 року звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 (а.с.51), проте, оскільки в матеріалах спадкової справи відсутні документально підтверджені докази наявності заповіту, відтак відсутні підстави вважати, що їй до 26.12.2011 року, тобто до видачі свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.67) було відомо про існування даного заповіту. Їй стало відомо про заповіт у вересні 2012 року, тобто коли ОСОБА_4 звернувся до суду про визнання його дійсним.

Відповідно до частини 4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що строк звернення ОСОБА_2 до суду із зустрічним позовом не пропущений.

На підставі вищевикладеного, постановлене судом рішення відповідно до ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 та задоволенню зустрічного позову ОСОБА_2

Керуючись ст.ст.303,304,307,309,314-316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 30 червня 2015 року скасувати. Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсним заповіт від імені ОСОБА_5, посвідчений у Андрушівській центральній районній лікарні 15.07.2010 року на користь ОСОБА_4.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього ж дня на протязі двадцяти днів може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді