Номер провадження 22-ц/788/1146/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Кононенко О. Ю.,

суддів - Сибільової Л. О. , Бойка В. Б.

за участю секретаря судового засідання -Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 центру з надання правової допомоги

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 травня 2016 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Сумській області, ОСОБА_3 центру з надання правової допомоги, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 травня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ № 437-к від 28 вересня 2015 року про звільнення ОСОБА_4 з посади заступника директора Сумського обласного центру з надання вторинної правової допомоги (з 02.04.2015 року Регіональний центр з надання безоплатної вторинної допомоги у Сумській області) за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді заступника директора в Регіональному центрі з надання безоплатної вторинної допомоги у Сумській області (до 02.04.2015 року Сумський обласний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги) на посаді заступника директора.

Стягнуто з Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Сумській області на користь ОСОБА_4 34418 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 500 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в розмірі платежу за дин місяць в сумі 4092,41 грн.

Стягнуто з Регіонального центру з надання безоплатної правової допомоги у Сумській області в дохід держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 центру з надання правової допомоги в дохід держави судовий збір в сумі 1102,40 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 центр з надання правової допомоги (далі ОСОБА_3 центр), посилаючись на незаконність і необґрунтованість зазначеного рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Вказує на помилкові висновки суду про перетворення відповідача, яке до змін в організації праці відносно позивача відношення не має. Також вважає помилковими висновки суду про порушення вимог ст. 49-2 КЗпП України, оскільки позивачу одночасно з попередженням про звільнення також пропонувалася рівнозначна посада, однак свою згоду ОСОБА_4 не надала. Зазначає, що у день свого звільнення 29 вересня 2015 року позивач перебувала на робочому місці, особисто ознайомилася з наказом про звільнення, отримала трудову книжку, а також отримала заробітну плату за цей день, що спростовує обставини її перебування на стаціонарному лікуванні.

Заслухавши пояснення представників відповідачів ОСОБА_3 центру ОСОБА_7, Регіонального центру з надання безоплатної вторинної допомоги у Сумській області ОСОБА_8, які підтримали доводи апеляційної скарги, позивача ОСОБА_4, яка заперечила проти її задоволення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 13 лютого 2013 року на підставі наказу № 20-К була призначена на посаду заступника директора Сумського обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги (т.1 а.с. 8, 47-48).

На підставі наказу Міністерства юстиції України від 10 березня 2015 року № 331/5 щодо питань розвитку системи безоплатної вторинної правової допомоги були утворені в областях місцеві центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги та, у звязку із змінами в організації праці та перепрофілюванням центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги, утворених відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 02.07.2012 року № 968/5 «Про утворення центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги», були перейменовані зазначені центри та, зокрема, Сумський обласний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги перейменовано на Регіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Сумській області, в якому працювала позивач (т. 1 а.с. 9-18).

Типова структура регіональних центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги була затверджена наказом ОСОБА_3 центру №131 від 01 квітня 2015 року (т. 1 а.с. 22-23).

Наказом ОСОБА_3 центру № 27 від 30 березня 2015 року затверджено відповідне Положення про регіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Сумській області (т. 2 а.с. 61-68).

У звязку з утворенням ОСОБА_3 центру, перейменуванням Сумського обласного центру на Регіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Сумській області та на підставі вимог ст. 49-2 КЗпП України 28 липня 2015 року ОСОБА_4 була попереджена про зміни в організації праці та наступне вивільнення, а також їй запропоновано іншу роботу посаду заступника директора Сумського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги (т. 1 а.с. 49).

З матеріалів справи також вбачається, що позивач наполягала на переведенні її саме на посаду заступника директора Регіонального центру (т. 2 а.с. 48), однак відповіді на свої заяви не отримала.

Оскільки від запропонованої посади ОСОБА_4 відмовилася, тому на підставі наказу ОСОБА_3 центру № 437-К від 28 вересня 2015 року її звільнено із займаної посади з 29 вересня 2015 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (т.1 а.с. 50).

Крім того, місцевим судом встановлено, що з 28 вересня по 30 вересня 2015 року ОСОБА_4 була звільнена від роботи на підставі листка непрацездатності та перебувала у цей час на стаціонарному лікуванні за загальним захворюванням в Комунальній установі Сумський пологовий будинок (т.1 а.с. 51).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що при реорганізації Сумського обласного центру в Регіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Сумській області не відбулось змін в організації виробництва та праці, працівники не скорочувалися, а позивач звільнена із займаної посади без забезпечення її трудових гарантій відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП України та, всупереч вимогам ч. 3 ст. 40 КЗпП України, в період тимчасової непрацездатності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони узгоджуються з матеріалами справи та вимогами закону.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 40 КЗпП України, розясненнями п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (ст.ст. 40, 41 КЗпП України) у період його тимчасової непрацездатності.

Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Судом встановлено та підтверджується копією листка непрацездатності, серії АГИ № 982586, що ОСОБА_4 з 28 вересня 2015 року по 30 вересня 2015 року перебувала на стаціонарному лікуванні за загальним захворюванням в Комунальній установі Сумський пологовий будинок (т. 1 а.с. 51).

Оскільки датою звільнення позивача є 29 вересня 2015 року, тобто другий день її непрацездатності та перебування на стаціонарному лікуванні, тому звільнення ОСОБА_4 є незаконним.

Доводи апеляційної скарги про перебування позивача на роботі 29 вересня 2015 року не спростовують факту тимчасової непрацездатності ОСОБА_4, що також є обставиною, яка підтверджує безумовну заборону на звільнення працівника у період його непрацездатності за ініціативою роботодавця.

Таким чином, оскільки роботодавцем порушено порядок звільнення працівника, тому підстави для такого звільнення для висновку про його законність правового значення не мають.

Одночасно колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що висновок місцевого суду про відсутність ознак відповідних змін в організації виробництва та праці, з огляду на встановлені обставини утворення Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Сумській області, є обґрунтованим.

Як зазначено в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Відповідачі, з огляду на їх обовязок доводити правомірність звільнення свого працівника, у порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надали суду доказів, які б підтверджували обставини змін в організації виробництва і праці. Водночас, місцевим судом встановлено, що скорочень чисельності або штату працівників при утворенні Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Сумській області не відбулось, а навпаки в період з 28 липня по 29 вересня 2015 року (період попередження ОСОБА_4 про майбутнє звільнення), в центр було прийнято 4 нових працівника (т. 1 а.с. 182).

За письмовим повідомленням ОСОБА_3 центру з надання правової допомоги, звільнення заступників директорів обласних центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги по Україні не відбулось та фактично при створенні регіональних центрів останні продовжують виконувати свої функціональні обовязки (т. 1 а.с. 183-185).

Крім того, роботодавцем не дотримано вимог ч. 2 ст. 40 КЗпП України щодо переведення позивача на іншу роботу.

Так, ОСОБА_4 при її попередженні про наступне звільнення дійсно було запропоновано посаду заступника директора Сумського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, яка у розумінні вимог ч. 2 ст. 40 КЗпП України не є переведенням працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Проте, посада заступника директора, яка була наявна у штатному розписі Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Сумській області на день звільнення (т. 1 а.с. 21), їй запропонована не була.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що позивача звільнено за відсутності підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП, з порушенням порядку звільнення, без дотримання гарантій, передбачених ст. 49-2 КЗпП України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, вірно встановивши, що наказ про звільнення позивача із займаної посади є незаконним та підлягає скасуванню, суд поновив позивача на займаній посаді, а також ухвалив рішення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який становить 164 дня, у сумі 34418,20 грн., суд першої інстанції вірно виходив з середньоденного заробітку позивача у сумі 209,87 грн., що був обчислений відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (209,87 х 164 = 34418,20).

Аналогічний розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_4 було надано місцевому суду відповідачем у справі Регіональним центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Сумській області (т. 1 а.с. 89).

Надавши оцінку моральним стражданням позивача, що були заподіяні їй відповідачем в результаті незаконного звільнення, суд першої інстанції вірно визначив розмір грошової компенсації на відшкодування моральної шкоди у сумі 500 грн., який відповідає принципам розумності, справедливості та достатності.

За таких обставин висновок місцевого суду про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4 є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке б могло бути підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 центру з надання правової допомоги відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набрала законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді -