Номер провадження: 22-ц/785/1462/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Бабій А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Бабія А. П.

суддів Варикаші О.Д., Станкевича В. А.

при секретарі Сідлецькій Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, про визнання договору дарування недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації та визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02. 12. 2015 р.,

в с т а н о в и л а:

15. 07. 2014 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним і просив визнати недійсним договір дарування 21/50 частини АДРЕСА_1 від 04. 03. 2014 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з тих підстав, що при укладенні договору помилявся і мав на меті укладення договору довічного утримання.

В подальшому ОСОБА_2 змінював позовні вимоги і в заяві про збільшення розміру позовних вимог про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння від 22. 04. 2015 р. до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, просив визнати недійсним договір дарування 21/50 частини АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 21/50 частину АДРЕСА_1, скасувати державну реєстрацію 21/50 частину АДРЕСА_1, зареєстрованої 04. 04. 2014 р. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 5240334 за ОСОБА_4, визнати за ОСОБА_2 право власності на 21/50 частини АДРЕСА_1 та у порядку виконання рішення суду вказати, що це рішення є підставою для реєстрації у Реєстраційній службі Одеського міського управління юстиції Одеської області.

Вказав, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 03. 12. 2006 р. він став власником 21/50 частини АДРЕСА_1, і, що приблизно в кінці 2013 р. початку 2014 р. між ним та ОСОБА_3 була домовленість, що вона виконає у вказаній квартирі ремонт, а саме заведе до квартири водопровід, каналізацію, газ, газове опалення, приведе до ладу стіни, підлогу, стелю, поклеїть шпалери, тобто приведе квартиру до належного стану для проживання в ній і після проведення ремонту за домовленістю з ОСОБА_3 ОСОБА_2 переїде проживати в квартиру, а вона буде надавати йому матеріальну допомогу в розмірі 1000 грн. щомісячно, сплачувати комунальні послуги, купувати ліки та здійснювати за ним довічний догляд і на підтвердження домовленостей ОСОБА_2 уклав договір з ОСОБА_3, який він сприймав як договір довічного утримання, а не договір дарування. Стверджує, що між ОСОБА_2 і відповідачкою ніяких родинних стосунків немає і тому просто дарувати квартиру сторонній людині він не збирався, при тому, що іншого житла у нього немає. Так, 04. 03. 2014 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування 21/50 частини АДРЕСА_1, а приблизно через 10 днів ОСОБА_2 стало відомо, що ОСОБА_3 не може виконати ремонтні роботи квартири і готова переоформити квартиру в зворотньому порядку на нього, але цього не виконала, що і стало причиною звернення до суду за захистом прав ОСОБА_2

Зазначив, що є людиною похилого віку, страдає різними захворюваннями, 10. 01. 2014 р. він поховав свою дружину ОСОБА_6 і на момент укладення договору дарування свідомо помилявся щодо правової причини цього договору, вважаючи його договором довічного утримання, оскільки він мав на меті укладення договору довічного утримання, відповідно до якого він передав відповідачці у власність вищевказану квартиру, а відповідач надаватиме йому матеріальну допомогу, виконає ремонт квартири, сплачуватиме комунальні послуги, купуватиме ліки та буде здійснювати за ним догляд і це є підставою для визнання згідно вимог ст. 229 ЦК України вказаного договору дарування недійсним.

Посилався не те, що в ході розгляду справи в суді стало відомо, що 19. 03. 2014 р. ОСОБА_3 уклала договір дарування частини вказаної квартири з ОСОБА_5, який в подальшому 04. 04. 2014 р. уклав договір дарування цієї частини квартири квартири з ОСОБА_4 і ОСОБА_2 має право витребувати вказану частину цієї квартири від добросовісного набувача і на право вимагати визнання за ним права власності на неї.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02. 12. 2015 р. відмовлено у задоволенні зазначеного позову ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про скасування рішення суду як незаконного та необгрунтованого і ухвалення нового рішення суду про задоволення позову ОСОБА_2

Вказано, що суд першої інстанції неповно зясував обставини, що мають значення у справі, оскільки залучив до справи інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно, з якої вбачається про наявність у позивача 3 квартир і земельної ділянки, але на порушення приписів ст. ст. 10, 131 ЦПК України суд позбавив можливості позивача прийняти участь у дослідженні цього доказу та довести суду дійсний зміст цієї довідки, надати заперечення та докази відсутності у позивача права власності на зазначену у довідці нерухомість та/або відсутність права користування житлом, яке зазначене у довідці.

Стверджує, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення послався на недоведені у судовому засіданні обставини.

Зокрема, посилається на те, що мотивуючи обізнаність сторін договору дарування спірної частини квартири від 04. 03. 2014 р. щодо природи та юридичних наслідків укладення цього договору, суд послався на зміст договору і на пояснення представника ОСОБА_3, яким представник підтвердила розяснення сторонам умов договору та його наслідки і при цьому суд в порушення вимог ст. 185 ЦПК України не дослідив належним чином текст оспорюваного договору, який підписаний сторонами, але у якому не зазначено, що саме цей текст прочитано позивачем, що позивачу нотаріус розяснив зміст, значення та наслідки укладення договору саме дарування, що нотаріус перед підписанням договору зясував наміри сторін, і, що текст договору відповідає їх намірам, а також, що суд не прийняв до уваги незясовані судом обставини щодо знання української мови та освіти позивача.

Зазначає, що пояснення представника відповідачки ОСОБА_3 саме такого змісту, який навів суд, не давалися, згідно запису судового засідання пояснення представника не підтверджують зазначеного висновку, і ці пояснення надавалися суду без застосування приписів ст. 184 ЦПК України і не є доказами та не можуть бути покладені в основу судового рішення.

Вважає, що на підтвердження факту укладання сторонами 04. 03. 2014 р. договору дарування на порушення ч. 3 ст. 213 ЦПК України суд послався на припущення на підставі пояснень відповідача ОСОБА_4, що усі перемовини щодо купівлі-продажу квартири вів син позивача ОСОБА_7, і некоректно навів пояснення відповідача, не перевірив ці пояснення, які не є доказом у справі, і не встановив чи стосується ця обставина укладення саме оспорюваного договору дарування від 04. 03. 2014 р.

Посилається на те, що суд послався в оскаржуваному рішенні на обставини не лише не підтверджені належними доказами, але і такі, що на думку позивача, якщо і мали місце, то не є тим юридичним фактом, яким би заперечувалися позовні вимоги, а саме: «у вікні спірної квартири була реклама про її продаж; спірна квартира була виставлена на продаж в рієлторській конторі з 2013 р.; і, наявність у матеріалах нотаріальної справи укладення оспорюваного договору Висновку щодо вартості 21/50 частини спірної квартири з метою оподаткування … при укладенні договору дарування, не може підтверджувати намір сторін договору на укладення саме договору дарування згідно приписів Постанови КМУ від 26. 10. 2011 року № 1103 при посвідченні усіх видів договорів відчуження нерухомого майна необхідно надавати експертно-грошову оцінку цього відчужуваного майна».

Вказав, що встановлена судом обставина непроживання позивача у спірній квартирі при тому, що саме для мети приведення цієї квартири у житловий стан та для можливості проживання у ній і укладався договір довічного утримання, - не є тією обставиною, з якою законодавець повязує визнання правочину недійсним.

В судовому засіданні ОСОБА_8, представник ОСОБА_2, підтримав доводи апеляційної скарги, а ОСОБА_4 вважає рішення суду правильним.

Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, апеляційний суд відмічає, що усім особам, які беруть участь у справі, і під час розгляду справи в суді першої інстанції і в апеляційній інстанції відомо про наявність даного спору, але з матеріалів справи видно зацікавленість лише ОСОБА_4 та представників позивача, які почергово змінювалися, у прийнятті особистої участі в судових засіданнях, внаслідок чого справа тривалий час не знаходила свого вирішення.

Розглянувши доводи скарги і перевіривши матеріали справи в межах апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, судова колегія приходить до наступного.

Відмовляючи у задоволенні зазначеного позову ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації та визнання права власності суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів свої позовні вимоги з зазначенням, зокрема, що зі змісту договору дарування від 04. 03. 2014 р. та висновку СПД «ОСОБА_9 Б.» про вартість обєкта 21/50 частин АДРЕСА_2 від 30. 01. 2014 р., замовником якого був ОСОБА_2, позивачу було достовірно відомо про те, який саме договір буде укладатися; належності ОСОБА_2 на праві власності інших обєктів нерухомого майна: 1/2 частини АДРЕСА_3, 184/1000 частин квартири АДРЕСА_4; 1/6 частини житлового будинку 18 по провулку Чорноморського, 9 в м. Одесі, АДРЕСА_5, в якій він зареєстрований, та невідповідності дійсності тверджень позивача про відсутність у нього іншого житла; відсутності доказів, що позивач проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1, в якій неможливо було проживати, оскільки вона не була обладнана всіма необхідними зручностями, і, що позивач дійсно тривалий час мав намір продати належну йому частину АДРЕСА_2, а також з відсутності доказів про те, що позивач потребував сторонньої допомоги в утриманні, страждає захворюваннями, отримував пенсію за адресою: АДРЕСА_6, звертався за медичною допомогою та отримував поштову кореспонденцію за зазначеною адресою, сплачував після укладення договору дарування комунальні послуги за це житло.

Висновок суду відповідає обставинам справи та грунтується на вимогах закону.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Вказана правова позиція відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові Верховного Суду України від 16. 03. 2016 р. у справі № 6-93цс16, який суд в силу ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ч. 1 ЦПК України має враховувати при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Судом встановлено, за нотаріально посвідченим договором дарування від 03. 12. 2006 р., укладеним між ОСОБА_7, який мешкає в АДРЕСА_7, і ОСОБА_2, який мешкає в АДРЕСА_8, ОСОБА_7 подарував ОСОБА_2, а останній прийняв в дар 21/50 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_9, і це право власності зареєстровано 08. 12. 2006 р.

ОСОБА_2 з 07. 12. 2009 р. зареєстрований за місцем проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2 і інших даних про постійне місце проживання ОСОБА_2 у справі немає.

За нотаріально посвідченою довіреністю від 23. 03. 2010 р. ОСОБА_2, що проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3, уповноважує ОСОБА_10, який проживає в ІНФОРМАЦІЯ_4, розпоряджатися усім його майном, укладати від його імені всі дозволені законом правочини, окрім дарування, зі строком дії цієї довіреності до 23. 03. 2015 р.

За посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_11 договором дарування від 04. 03. 2014 р., укладеним між ОСОБА_3 і ОСОБА_2, що проживає в ІНФОРМАЦІЯ_5, (названий в подальшому дарувальник), ОСОБА_2 передає безоплатно в дарунок, а ОСОБА_3 приймає у власність 21/50 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_10 та складається в цілому з двох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 48,0 кв. м., житловою площею 29,9 кв. м., і вказана частина нерухомості належить дарувальнику ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 03. 12. 2006 р.

У п. 7 цього договору вказано, що сторони стверджують, що цей договір не є фіктивним, удаваним і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки, у п. 10 цього договору вказано, що до посвідчення договору дарування дарувальником передано обдаровуваному (ій) технічну документацію на відчужувану нерухомість і сторони усвідомлюють, що цим підтверджено передачу предмета договору обдаровуваному(ій) та перехід права власності, а також у договорі зазначено, що договір підписано сторонами у присутності нотаріуса, особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_2 21/50 частини квартири, що відчужується.

З наданої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_11 з матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення вказаного договору дарування від 04. 03. 2014 р. копії висновку про вартість обєкту видно, що замовником цього висновку є ОСОБА_2 на підставі договору про проведення незалежної оцінки від 30. 01. 2014 р. № 30-01/14 і у цьому висновку вказано, що визначення цієї вартості проводиться у відповідності з законодавством при укладенні договору дарування.

За посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_12 договором дарування від 19. 03. 2014 р., укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, ОСОБА_3 передає безоплатно у власність, а ОСОБА_5 приймає у дар 21/50 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_9, яка складається в цілому з двох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 48,0 кв. м., житловою площею 29,9 кв. м.

За посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_13 договором дарування від 04. 04. 2014 р., укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 передає безоплатно у власність, а ОСОБА_4 приймає у дар 21/50 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_9, яка складається в цілому з двох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 48,0 кв. м., житловою площею 29,9 кв. м.

За Інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо обєкта нерухомого майна від 05. 08. 2014 р. 29/50 частини АДРЕСА_1 належить ОСОБА_14 на підставі договору дарування від 25. 01. 2005 р. на праві приватної спільної часткової власності, а в подальшому за договором дарування від 23. 04. 2013 р. ОСОБА_15, а 21/50 частини цієї ж квартири на праві приватної спільної часткової власності належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 03. 12. 2006 р.

За інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта від 02. 12. 2015 р.:

- на підставі договору дарування від 07. 08. 2004 р. ОСОБА_2 є власником 184/1000 частин 7-кімнатної кв. 2 (загальною площею 188,1 кв. м., житлова площа 128,5 кв. м.) будинку 11 по вул. Садова в м. Одесі;

- на підставі договору купівлі-продажу від 12. 11. 2009 р. ОСОБА_2 є власником 2-кімнатної кв. 56 (загальною площею 48 кв. м., житловою площею 29,1 кв. м.) будинку 68 по вул. Гайдара в м. Одесі;

- на підставі договору купівлі-продажу від 18. 10. 2011 р. ОСОБА_2 є власником 1/6 частки житлового будинку 18 (загальною площею 101,6 кв. м., житловою 62,4 кв. м.), площа земельної ділянки 436 кв .м.;

- на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 20. 11. 2001 р. виданого Бузинівською сільською радою Іванівського району Одеської області ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 5,6154 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_7, який уповноважений представляти інтереси батька, і вони неодноразово вчиняли правочини шляхом нотаріального посвідчення.

Вказані обставини підтверджені матеріалами справи і сторонами не спростовані.

Аналізуючи матеріали справи в сукупності доказів, встановлені обставини справи з урахуванням позицій сторін у справі і вищенаведених правових положень, в тому числі зазначеного правового висновку Верховного Суду України, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно та обгрунтовано з урахуванням доводів сторін прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації та визнання права власності і відмову у задоволенні заявлених у справі позовних вимог.

На підставі доказів у справі суд першої інстанції обґрунтовано при вирішенні спору між сторонами виходив з того, що позивач не довів свої позовні вимоги з зазначенням, зокрема, що зі змісту договору дарування від 04. 03. 2014 р. та висновку СПД «ОСОБА_9 Б.» про вартість обєкта 21/50 частин АДРЕСА_2 від 30. 01. 2014 р., замовником якого був ОСОБА_2, позивачу було достовірно відомо про те, який саме договір буде укладатися; належності ОСОБА_2 на праві власності інших обєктів нерухомого майна: 1/2 частини АДРЕСА_3, 184/1000 частин квартири АДРЕСА_4; 1/6 частини житлового будинку 18 по провулку Чорноморського, 9 в м. Одесі, АДРЕСА_5, в якій він зареєстрований, та невідповідності дійсності тверджень позивача про відсутність у нього іншого житла; відсутності доказів, що позивач проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1, в якій неможливо було проживати, оскільки вона не була обладнана всіма необхідними зручностями, і, що позивач дійсно тривалий час мав намір продати належну йому частину АДРЕСА_2, а також з відсутності доказів про те, що позивач потребував сторонньої допомоги в утриманні, страждає захворюваннями, отримував пенсію за адресою: АДРЕСА_6, звертався за медичною допомогою та отримував поштову кореспонденцію за зазначеною адресою, сплачував після укладення договору дарування комунальні послуги за це житло.

За таких обставин посилання у позовних вимогах ОСОБА_2 та з боку його представників, в тому числі ОСОБА_7, який як видно зі справи, неодноразово укладав угоди стосовно квартир, зокрема, за нотаріально посвідченою довіреністю від імені ОСОБА_2, на помилкове сприйняття позивачем нотаріально посвідченого оспорюваного договору дарування як нотаріально посвідченого договору довічного утримання з підстав, вказаних у позовних вимогах, не знайшло свого підтвердження при розгляді справи судом, а відсутність цього виключає і задоволення усіх інших позовних вимог у справі, які є похідними від цих вимог.

Одночасно апеляційний суд за матеріалами справи відмічає суперечливі та взаємовиключні з приводу обставин та мотивів укладення оспорюваного договору пояснення з боку ОСОБА_3, що визнається останньою, зокрема, її письмовою заявою до апеляційного суду від 06. 12. 2016 р., в якій вона просить не враховувати наявні у справі копії протоколу її допиту у кримінальному провадженні, у звязку з чим суд з обставин укладення договору виходить саме зі змісту нотаріально посвідченого оспорюваного договору дарування, за яким «сторони стверджують, що цей договір не є фіктивним, удаваним і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки, у п. 10 цього договору вказано, що до посвідчення договору дарування дарувальником передано обдаровуваному (ій) технічну документацію на відчужувану нерухомість і сторони усвідомлюють, що цим підтверджено передачу предмета договору обдаровуваному(ій) та перехід права власності, а також у договорі зазначено, що договір підписано сторонами у присутності нотаріуса, особи сторін встановлено, їх дієздатність», який не спростовано особами, які беруть участь у справі.

Тому і твердження з боку позивача про укладення сторонами оспорюваного договору в дійсності договору довічного утримання з посиланням на пояснення з боку ОСОБА_3, її представника, які на теперішній час обєктивно нічим не підтверджені і не прийняті судом у звязку з їх суперечливістю та взаємовиключністю, не можуть бути підставою для визнання договору дарування таким, що укладено внаслідок помилки на підставі ст. 229 ЦК України.

При цьому, наряду з вищевикладеним апеляційний суд враховує відсутність доказів проживання та реєстрації позивача в належній позивачу частині АДРЕСА_2, що безумовно взагалі виключає визначення цієї квартири в якості «єдиного місця проживання» позивача ОСОБА_2, неодноразове укладення позивачем інших нотаріально посвідчених правочинів на українській мові, в тому числі договору дарування, а самі по собі посилання на вік позивача та відповідний його стан здоров'я, смерть дружини, нерозуміння української мови; не можуть бути визначені підставами для задоволення заявлених у справі позовних вимог ОСОБА_2 і свідчать про недоведеність посилань з боку позивача на допущену ним помилку при укладенні оспорюваного договору.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що в позовних вимогах від імені ОСОБА_2 не вказувалося про нерозуміння ним української мови, якою було вчинено оспорюваний договір.

Зазначені в апеляційній скарзі доводи та матеріали справи не спростовують висновки суду першої інстанції та висновки суду апеляційної інстанції.

Одночасно при розгляді даної справи апеляційний суд виходить з того, що відповідно до вимог ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

За викладених обставин судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційних скаргах доводи висновки суду не спростовують, в зв'язку з чим рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02. 12. 2015 р.залишити без змін.

Судове рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області А. П. Бабій

ОСОБА_16

ОСОБА_17