Справа № 159/5663/15-ц Провадження № 22-ц/773/783/16 Головуючий у 1 інстанції: Василюк О.С.
Категорія: 27 Доповідач: Антонюк К. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Антонюк К.І ,

суддів - Осіпука В.В., Матвійчук Л.В.,

за участю секретаря Лимар Р.С.,

представника відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми інфляційних нарахувань, трьох процентів річних та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23 лютого 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що 15 травня 2013 року передав відповідачу ОСОБА_3 5500дол. США для придбання йому транспортного засобу за кордоном. Факт передачі грошових коштів підтверджується розпискою, у якій відповідач зобов'язався виконати взяті на себе зобов'язання до серпня 2013 року. Розпискою від 10 жовтня 2013 року строк повернення зазначених коштів було визначено до жовтня 2013. У зв'язку із невиконанням відповідачем ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань, рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 28 лютого 2014 року, яке набрало законної сили, з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 стягнуто 43961,50 грн. та 440 грн. судового збору. Дане рішення було виконано в примусовому порядку державною виконавчою службою лише 11 серпня 2015 року. У зв'язку із прострочкою виконання зобов'язання, позивач просив стягнути з відповідача, в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 625 ЦК України, суму інфляційних нарахувань та 3% річних від простроченої суми в розмірі 29 096,43 грн. за період з 1 березня 2014 року по 9 серпня 2015 року, моральну шкоду в розмірі 20 000грн. та відшкодувати понесені судові витрати по справі.

23 лютого 2016 року рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 інфляційні кошти та три відсотки річних в розмірі 29 096, 43 грн. Вирішено питання судових витрат. В решті позову відмовлено.

У поданій на рішення апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просив його скасувати в частині стягнення інфляційних коштів та трьох відсотків річних через порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з наступних підстав.

Судом установлено, що 15 травня 2013 року позивач ОСОБА_2 передав відповідачу ОСОБА_3 5 500 дол. США для придбання транспортного засобу за кордоном. Розпискою від 10 жовтня 2013 року строк повернення зазначених коштів було визначено до жовтня 2013 року.

У зв'язку із невиконанням грошового зобов'язання рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 28 лютого 2014 року, яке набрало законної сили, з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 стягнуто 43961,50 грн. та 440 грн. судового збору (а.с.8).

Державною виконавчою службою за заявою стягувача про примусове виконання рішення суду 30 травня 2014 року відкрито виконавче провадження.(а.с.9).

Відповідно до постанови державного виконавця від 11 серпня 2015 року про закінчення виконавчого провадження заборгованість в сумі 44 401,50 грн. сплачена в повному обсязі згідно з платіжними дорученнями від 21 жовтня 2014 року (2000 грн.); від 20 травня 2015 року (3 609грн.); від 17 липня 2015 року (1 500грн.) та квитанції від 10 серпня 2015 року (36852грн.), (а.с. 10).

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Про розгляді справ про передбачену ст. 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання, слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 526, 599 ЦК України, слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про стягнення боргу, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін грошового зобов'язання, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, передбаченої ст. 625 ЦК України.

У даній справі спір виник у зв'язку з невиконанням зобов'язання про повернення грошових коштів.

З огляду на вказане вище, до моменту фактичного повернення грошових коштів, позивач ОСОБА_2 має право на отримання трьох процентів річних від простроченої суми 43961,50 грн, в порядку передбаченому ст. 625 ЦК України, в ромірі 1826, 29 грн., виходячи з наступного розрахунку:

1). За період з 1 березня 2014 року по 21 жовтня 2014 року(повернуто 2000 грн.) - підлягає стягненню 38,63 грн.

(3% х 2 000 х 235/ (кількість днів)365 = 38,63 грн);

2). за період з 1 березня 2014 року по 20 травня 2015 року (повернуто 3 609 грн.) - 132,30 грн.

(/3%х3 609х446/365=132,30);

3). за період з 1 березня 2014 року по 17 липня 2015 року (повернуто 1 500 грн.) - 62,14 грн.

(3% х 1 500 х 504/365 = 62, 14);

4). за період з 1 березня 2014 року по 10 серпня 2015 року (повернуто 36 852 грн.) - 1593, 22грн.

(3% х 36 852 х 526/365 = 1 593, 22).

Задовольняючи позов в цій частині, суд помилився в розрахунках сум, що підлягають стягненню.

Визначена судом сума до сплати в розмірі 1900 грн. підлягає зменшенню до 1826 грн. 28 коп.

Разом з тим, колегія суддів суду не погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення, у зазначеному випадку, інфляційних нарахувань.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Установивши, що предметом даного спору є грошові кошти в іноземній валюті - доларах США, суд не мав правових підстав застосовувати до таких грошових зобов'язань положення закону в частині нарахування індексу інфляції, який регулює порядок сплати боргу, визначеного у гривнях, про що зазначено у правовій позиції Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15.

З огляду на допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права, оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог, відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Рішення суду в частині відмови у відшкодуванні моральної шкоди сторонами не оспорюється.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної або касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Підлягає стягненню в користь позивача з другої сторони сплачений судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23 лютого 2016 року в частині задоволення позову скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 три проценти річних в сумі 1826 (одну тисячу вісімсот двадцять шість) грн. 28 коп., 487 грн. 20 коп. витрат по сплаті судового збору.

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді