Справа № 165/1895/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Ушаков М.М.
Провадження № 22-ц/773/1031/16 Категорія: 27 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Стрільчука В.А.,

суддів Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

секретар судового засідання Шугалова О.М.,

з участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою, виселення з квартири та встановлення порядку користування квартирою за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Нововолинського міського суду від 16 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, змінивши який заявою від 16 травня 2016 року, посилалася на те, що вона є власником 1/2 частини квартири по бульвару Шевченка, 31/4 в місті Нововолинську. Власником іншої 1/2 частини цієї квартири є відповідач ОСОБА_3

У квартирі без реєстрації та без її згоди проживає син ОСОБА_3 ОСОБА_5, який чинить їй перешкоди у користуванні житлом, не оплачує комунальні послуги, замінив замок у вхідних дверях, внаслідок чого вона не може потрапити до свого помешкання.

Враховуючи викладене, просила виселити ОСОБА_5 із спірної квартири без надання йому іншого житлового приміщення та встановити порядок користування квартирою, виділивши їй у користування житлову кімнату площею 16,3 кв. м., ОСОБА_3 житлову кімнату площею 11,4 кв. м., інші нежитлові приміщення квартири кухню, ванну кімнату, коридор залишити у спільному користуванні, зобов'язати відповідачів не чинити їй перешкоди у користуванні квартирою.

Рішенням Нововолинського міського суду від 16 травня 2016 року позов задоволено частково.

Постановлено встановити порядок користування двокімнатною квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, виділивши ОСОБА_1 у користування житлову кімнату площею 16,3 кв. м., ОСОБА_3 житлову кімнату площею 11,4 кв. м. Інші нежитлові приміщення квартири кухню, вбиральню (сполучену), коридор, балкон (терасу) залишити у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Зобов'язати ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкоди в користуванні та розпорядженні житловою кімнатою площею 16,3 кв. м., кухнею, вбиральнею (сполученою), коридором, балконом (терасою) у спірній квартирі.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати це рішення в частині відмови у виселенні ОСОБА_5 і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, покликаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та порушення норм матеріального права.

В запереченні відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 просять відхилити апеляційну скаргу і залишити рішення без змін, зазначаючи про його законність та обґрунтованість і про безпідставність доводів скарги.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

Судом встановлено, що згідно з нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу квартири від 17 листопада 2014 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_6 цілу квартиру за адресою: б-р Шевченка, 31/4 в м. Нововолинську (а. с. 4, 5).

Дана квартира складається з 2-х кімнат житловою площею 27,7 кв. м., одна з яких площею 11,4 кв. м., друга 16.3 кв. м., до складу квартири також входять кухня площею 6,8 кв. м., вбиральня (сполучена) 3,4 кв. м., коридор 5,2 кв. м., балкон (тераса) 0,7 кв. м. (а. с. 99-100).

Рішенням Нововолинського міського суду від 20 квітня 2015 року, яке набрало законної сили 02 лютого 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності та відшкодування моральної шкоди і за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди постановлено визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину спірної квартири та витребувати це майно від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 (а. с. 77-83).

При вирішенні вказаної справи судом встановлені наступні обставини.

До 05 червня 2014 року спірна квартира належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 та його сестрі ОСОБА_7, по 1/2 частині кожному із співвласників. Рішенням Нововолинського міського суду від 24 квітня 2014 року, яке набрало законної сили 05 червня 2014 року, частково задоволено позов ОСОБА_7 до ОСОБА_3 та припинено право власності останнього на 1/2 частку квартири із стягненням з ОСОБА_7А на його користь вартості цієї частки. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 10 вересня 2014 року частково задоволена касаційна скарга ОСОБА_3, а судові рішення місцевого та апеляційного суду скасовано з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. При новому розгляді справи ухвалою Іваничівського районного суду від 11 листопада 2014 року позовну заяву ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку у спільному майні зі сплатою грошової компенсації цієї частки залишено без розгляду. До скасування Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ згаданих судових рішень ОСОБА_7 як одноосібний власник спірної квартири 05 липня 2014 року подарувала її своєму сину ОСОБА_6, а той 17 листопада 2014 року, тобто вже після скасування судових рішень, продав квартиру ОСОБА_1

Таким чином, судом встановлено, що на час розгляду даної справи спірна квартира належить на праві спільної часткової власності позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_3, по 1/2 частині кожному, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11 квітня 2016 року (а. с. 92-94).

Відповідно до ст. ст. 356, 358 Цивільного кодексу (далі ЦК) України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути, зокрема фізичні особи. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Статтею 391 цього Кодексу передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Виходячи з наведених обставин та вимог законодавства, а також враховуючи те, що з часу вселення у спірну квартиру син співвласника ОСОБА_3 ОСОБА_5 займає меншу кімнату площею 11,4 кв. м., а інша кімната закрита на ключ, ОСОБА_1 є інвалідом другої групи по зору довічно, суд визначив порядок користування квартирою, виділивши ОСОБА_3 кімнату, займану його сином, а ОСОБА_1 іншу кімнату площею 16,3 кв. м., залишивши у спільному користуванні співвласників нежитлові приміщення квартири і зобовязавши відповідача не чинити позивачу перешкод в користуванні та розпорядженні вказаними приміщеннями.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою та усунення перешкод у користуванні нею в апеляційному порядку не оскаржується, а тому у відповідності з ч. 1 ст. 303 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України апеляційним судом не переглядається. Передбачених ч. 3 ст. 303 цього Кодексу підстав для виходу за межі апеляційної скарги не встановлено.

ОСОБА_5 є сином співвласника спірної квартири ОСОБА_3 Дана обставина визнана сторонами. ОСОБА_5 вселився у квартиру як член сімї вказаного співвласника за згодою останнього в той період, коли власниками квартири були ОСОБА_3 та його сестра ОСОБА_7, за усною домовленістю з нею.

Відповідно до ст. ст. 150, 156 Житлового кодексу (далі ЖК) Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Отже відповідач ОСОБА_5 вселився і проживає у спірній квартирі на законних підставах як член сімї одного із співвласників в той час, коли ОСОБА_1 ще не набула права власності на свою частину квартири. Тому виселення вказаної особи можливе лише з підстав, визначених законом.

Відповідно до ст. 157 ЖК Української РСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Частиною 1 ст. 116 ЖК Української РСР передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

За змістом наведеної правової норми для виселення особи необхідна наявність двох умов у їх сукупності: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття до порушника заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Під заходами впливу мається на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, органами внутрішніх справ, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку, трудових колективів тощо.

З матеріалів справи не вбачається, а судом першої інстанції не встановлено, що ОСОБА_5 порушує правила співжиття, а також те, що до нього вживалися заходи попередження або громадського впливу.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині виселення ОСОБА_5, суд першої інстанції, давши вірну оцінку обставинам справи, обґрунтовано виходив з того, що позивач не надала будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_5 як член сім'ї співвласника спірної квартири ОСОБА_3 систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі. Також не надано доказів вжиття до ОСОБА_5 заходів запобігання і громадського впливу.

Отже підстави для виселення відповідача відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не наведено доводів на спростування висновків суду та встановлених ним обставин.

Твердження позивача про вселення ОСОБА_5 у спірну квартиру без згоди попередніх власників є голослівним і ніякими доказами не підтверджується.

Сам по собі той факт, що ОСОБА_5 зареєстрований в іншій квартирі, співвласником якої він є, не тягне за собою позбавлення його права користування спірним житлом на правах члена сімї власника цього житла, оскільки відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно з ч. 10 ст. 6 цього Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок про те, що відсутність реєстрації особи за місцем її фактичного проживання, куди вона вселилася за згодою власника, не є підставою для обмеження прав цієї особи як члена сімї власника жилого приміщення, зокрема, права проживання у ньому.

З огляду на викладені вище обставини той факт, що ОСОБА_3 не є одноосібним власником спірної квартири і що інший співвласник ОСОБА_1 заперечує проти проживання його сина ОСОБА_5 у цій квартирі, не тягне за собою виселення відповідача, оскільки відсутні встановлені законом підстави для цього.

Права позивача як співвласника квартири захищені судом шляхом встановлення порядку користування нею і зобовязання іншого співвласника не чинити їй перешкод в користуванні та розпорядженні належною їй частиною спільного майна.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, постановленого з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити, а рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 16 травня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: