АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.,

при секретарі - Перевузнику П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 березня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2 про виселення, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року позивач звернувся із зазначеним позовом, уточнивши який зазначив, що 25 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №KIAOGA00000042, за яким остання отримала кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 112000,00 доларів США строком до 25 липня 2017 року, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлених кредитним договором.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 25 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки №KIAOGA00000042, згідно якого відповідач передала в іпотеку нерухоме майно, а саме - квартиру загальною площею 48,70 кв.м., житловою площею 26,70 кв.м., яка розташована за адресою АДРЕСА_1, яка належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

23 червня 2014 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме - квартиру, загальною площею 48,70 кв.м., житловою площею 26,70 кв.м., яка розташована за адресою АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк», тому посилаючись на ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України, позивач просив виселити відповідача, яка зареєстрована у зазначеній квартирі. (а.с.3-4, 63-66)

Відповідачка проти позову заперечувала. (а.с.73-75)

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 15 березня 2016 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2 про виселення відмовлено. (а.с.185-190)

В апеляційній скарзі Банк посилався на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. На обґрунтування скарги зазначив, що суд не врахував обставин та доказів якими обґрунтовані заявлені вимоги, поклавши тягар доказування на позивача судом не з'ясовано до чиєї компетенції належить право надавати житло у разі виселення відповідача, крім того судом не перевірено наявності вільних приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідача. (а.с.196-198)

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Інші особи до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином про що у справі є докази. ОСОБА_1 була сповіщена особисто та шляхом вручення повістки представнику ОСОБА_3 (а.с.231-236)

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 76, ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 25 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №KIAOGA00000042, за яким остання отримала кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 112000,00 доларів США на покращення житлових умов, а також у розмірі 11200,00 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом із кінцевим терміном повернення кредиту по 25 липня 2017 року. (а.с.6-8)

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань, 25 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 був укладений і нотаріально посвідчений договір іпотеки квартири № KIAOGA00000042, згідно якого остання передала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 48,70 кв.м., житловою площею 26,70 кв.м., яка розташована за адресою АДРЕСА_1. (а.с.9-10)

Вказана квартира належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО СтепаненкоВ.Д. 21 грудня 2006 року за реєстраційним номером 524. (а.с.80-81)

За довідкою, ОСОБА_1 зареєстрована і проживає у вказаній квартирі із 14 лютого 2008 року. (а.с.29)

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 23 червня 2014 року позов задоволено, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №KIAOGA00000042 від 25 липня 2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру загальною площею 48,70 кв.м., яка розташована за адресою АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № KIAOGA00000042 від 25.07.2007 року) ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені відповідача ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування. (а.с.40-43)

03 листопада 2014 року Банк направив ОСОБА_1 вимогу про звільнення (виселення) з квартири за адресою: АДРЕСА_1. (а.с.13-16)

За наявною у справі довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 має у власності житловий будинок загальною площею 193.80 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2, який обтяжений іпотекою за договором іпотеки від 14 грудня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Каплун Ю.В. 14 грудня 2007 року за реєстраційним номером 12062. Іпотекодержателем зазначений АБ «Національні інвестиції», . (а.с.96-116)

Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 цього Кодексу встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку", підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Відповідна правова позиція міститься і в постановах Верховного Суду України від 09 вересня 2015 року у справі № 6-455цс15, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1033цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1061цс15, від 3 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15 та від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2830цс15, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Вимоги, що ставляться до жилих приміщень встановлені положеннями статті 50 ЖК України, відповідно до якої, жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам.

За таких обставин умовою дотримання положень ст. 50, частини другої ст. 109 ЖК України при вирішення питання про виселення ОСОБА_1 з квартири за адресою: АДРЕСА_1, має бути одночасне надання ОСОБА_1, із зазначенням в рішенні суду, іншого постійного жилого приміщення в даному населеному пункті, тобто в місті Києві.

Установивши у цій справі, що в іпотеку передано вищевказану квартиру, придбану не за рахунок отриманих кредитних коштів та відсутність постійного жилого приміщення в місті Києві, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів відхилила посилання апелянта на наявність у ОСОБА_1 у власності житлового будинку, оскільки вказаний будинок знаходиться в іншому населеному пункті.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді Апеляційного суду міста Києва: Б.Б.Левенець

О.Ф.Мазурик

Л.Д.Махлай

Справа № 22-ц/796/6838/2016

Унікальний номер 759/1093/15-ц

Головуючий у першій інстанції - Лукяненко Л.М.

Доповідач Левенець Б.Б.