Провадження № 22-ц/779/1500/2016
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г.В.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Василишин Л.В., Ясеновенко Л.В.,

за участю секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» в особі Деревообробного заводу державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» про визнання незаконним наказу №54-к від 03.10.2011 року в частині звільнення ОСОБА_2, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за апеляційною скаргою представника ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» в особі Деревообробного заводу державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» на рішення Івано-Франківського міського суду від 10 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2012 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом, уточнивши його в подальшому, до ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» в особі Деревообробного заводу державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» про визнання незаконним наказу №54-к від 03.10.2011 року в частині її звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовано тим, що з квітня 1968 року по жовтень 2011 року працювала на різних посадах на Деревообробному заводі ДП «Івано-Франківський військовий ліспрокомбінат». 1 червня 2011 року ДП прийнято рішення про ліквідацію з 1 жовтня 2011 року Деревообробного заводу, про що видано відповідний наказ. Згідно цього наказу 3 жовтня 2011 року ДОЗ видано наказ №54-к про її звільнення з роботи в зв'язку з скороченням штатів і чисельності, та відмови від запропонованої вакантної посади. В той же час, в трудовій книжці зазначено про звільнення у зв'язку з ліквідацією ДОЗу. Зважаючи не те, що відомостей про ліквідацію структурного підрозділу не внесено до державного реєстру, тому вважала, що підприємство не ліквідовано. Відповідачем також порушено положення трудового законодавства, оскільки не враховано її переважного права на залишення на роботі у зв'язку з тривалим безперервним стажем роботи на цьому підприємстві. Крім того, звільнення проведено без згоди виборного профспілкового органу первинної профспілкової організації, членом якої вона була.

В обґрунтування причин пропуску строку звернення до суду покликалась на те, що тільки отримавши в жовтні 2012 року витяг з ЄДРПОУ дізналась, що ліквідація Деревообробного заводу не відбулась, а тому саме з цього моменту дізналась про незаконність звільнення та порушення своїх прав.

Посилаючись на зазначені обставини просила задовольнити позов.

Справа судами слухалася неодноразово.

Останнім рішенням Івано-Франківського міського суду від 10 травня 2016 року позов задоволено частково. Визнано недійсним наказ Деревообробного заводу державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» №54-к від 3 жовтня 2011 року в частині звільнення ОСОБА_2 з роботи та стягнуто з ДП на її користь 89 967, 24 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Також ухвалою Івано-Франківського міського суду від 10 травня 2016 року ОСОБА_2 поновлено строк звернення до суду з вказаним позовом.

На вказане рішення в частині задоволення позову представник ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» в особі Деревообробного заводу державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Так, частково задовольняючи позов суд виходив з того, що підприємством порушено процедуру скорочення чисельності та штату працівників. Однак, при цьому судом не враховано положення ст. 64 ЦК України щодо самостійного права підприємства визначати штат і чисельність працівників, структуру підприємства тощо. Саме тому п.6 наказу № 107-в від 1 червня 2011 року передбачено з 01.10.2011 року скорочення чисельності і штату працівників ДОЗу та внесено до штатного розпису заводу, що діє з 01.10.2011 року, відповідні зміни. На виконання вимог закону 01.08.2011 року позивача письмово попереджено про наступне вивільнення. Одночасно із цим попередженням ОСОБА_2 було запропоновано вакантну посаду в структурному підрозділі ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» - диспетчера КПП Сколівського військового лісгоспу, від якої вона відмовилася.

Крім того, суд безпідставно вважав, що позивач мала переважне право на залишення на роботі, тому її звільнення є незаконним. Однак, поза увагою суду залишилася та обставина, що штатним розписом заводу передбачено тільки одну посаду спеціаліста служби управління персоналом, яку займала позивач. В тому числі, і цю посаду було вирішено скоротити.

При розгляді даного спору суд фактично не спростував їхніх доказів про те, що на заводі мало місце скорочення чисельності та штату працівників. Разом з тим, необґрунтовано вважав, що наказ про звільнення є незаконним, оскільки позивачем внесено інший за змістом запис до трудової книжки і що такий відповідачем не оспорено. Проте, такий висновок суперечить положенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок.

Не відповідає дійсним обставинам справи і висновок суду, що звільнення позивача проведено без згоди профспілкового органу. Так, листом від 30.06.2011 року № 842 голову профкому ДОЗу було повідомлено про скорочення чисельності та штату працівників, запитано згоду на звільнення всіх працівників та обґрунтовано необхідність проведення таких заходів. Оскільки профспілковим комітетом будь-якого рішення адміністрації заводу не представлено, вважала, що згоду фактично отримано. В тому числі, і на звільнення ОСОБА_2 Апелянт також вказує, що ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» не було відомо про те, що позивач є членом профкому заводу, тому подання про одержання згоди на її звільнення до вищого профспілкового органу не надсилалося.

Відтак, встановивши, що звільнення позивача проведено без згоди вищого профспілкового органу суд повинен був зупинити провадження в даній справі, зажадати в останнього таку згоду, після чого розглядати спір по суті.

Однак, судом цих вимог закону не дотримано.

Крім того, суд прийшов до неправильного переконання про поважність причин пропуску позивачем місячного строку звернення до суду з даним позовом, оскільки в обґрунтування цієї обставини остання належних доказів не представила.

З цих підстав апелянт просив рішення суду в оскарженій частині скасувати, ухваливши в ній нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи скарги підтримала з наведених в ній мотивів.

Представник ОСОБА_2 доводів скарги не визнала посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Вислухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Визнаючи незаконним наказ №54-к від 03.10.2011 року в частині звільнення ОСОБА_2 з роботи суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні останньої відповідачем було порушено вимоги ст. 43 КЗпП України в частині отримання згоди профспілкового комітету, членом якого вона була. Також судом звернуто увагу на те, що відповідачем допущено порушення в частині формулювання правових та фактичних підстав звільнення позивача.

Поновляючи ОСОБА_2 строк звернення до суду з вказаним позовом місцевий суд виходив з того, що копію оскаржуваного наказу про звільнення ОСОБА_2 не було вручено, а дізналась вона про порушення своїх прав в частині звільнення тільки отримавши 11 жовтня 2012 року витяг з ЄДРПОУ, згідно якого відсутні дані про ліквідацію Деревообробного заводу. А відтак, прийшов до висновку про те, що строк звернення пропущений нею з поважних причин.

Проте, повністю погодитися з такими висновками суду колегія суддів не може з огляду на таке.

При цьому колегія суддів враховує висновки та мотиви, з яких скасовано рішення Івано-Франківського міського суду від 31 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 травня 2015 року, які відповідно ч. 4 ст. 338 ЦПК України є обов'язковими при новому розгляді справи для суду першої чи апеляційної інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з квітня 1968 року перебувала у трудових відносинах із відповідачем, де працювала на різних посадах. Зокрема, з 4 жовтня 2002 року - на посаді інспектора служби управління персоналом деревообробного заводу (а.с.12-14 т.1).

Наказом №54-к від 3 жовтня 2011 року «Про розірвання трудового договору в зв'язку з скороченням штатів і чисельності згідно наказу №107-в від 01.06.11 р. ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомінат» її звільнено з роботи згідно п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку із скороченням чисельності та штату та відмови від запропонованої вакантної посади (а.с.52-54 т.1). З вказаним наказом позивач була ознайомлена, що підтверджується її особистим підписом.

Відповідно до п.п.2.3.,2.4. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Усі записи в трудовій книжці, в тому і числі про звільнення, вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Разом з тим, у трудовій книжці зроблено запис під №12 щодо звільнення ОСОБА_2 з роботи по п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією ДОЗу. Вказаний запис здійснено самою позивачем - на той час інспектором СУН згідно її функціональних обов'язків (а.с.14 т.1).

В силу вимог п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, як ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

Вживані у цій нормі поняття: «ліквідація», «реорганізація», «перепрофілювання», «банкрутство», «скорочення чисельності або штату працівників» - стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

Визначення юридичної особи, поняття та порядок ліквідації чи реорганізації юридичної особи містяться в ст. ст. 80, 104 - 111 ЦК України, ст. ст. 62-66, 79-92 ГК України, ст. ст. 1-22 Закону України «Про господарські товариства».

Згідно з цими нормами підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Підприємство може складатися з виробничих або функціональних структурних підрозділів (виробництв, відділень, цехів, управлінь, бюро, служб тощо) та створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи.

Філії та представництва, як і інші структурні підрозділи підприємства, установи, організації не мають статусу юридичних осіб і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством (ст. 95 ЦК України, ст. 64 ГК України).

Відтак, підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України може бути ліквідація або реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 104 ЦК України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Ліквідація ж структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв'язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог ч. 2 ст. 40, ст. ст. 42, 43, 492 КЗпП України.

Зазначений правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 27 червня 2012 року в справі № 6- 65 цс 12, що в силу ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для застосування у подібних правовідносинах.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, даних в п. 19 постанови № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при вирішенні справ, пов'язаних із звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, і які саме, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівників, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Частиною 3 ст.64 ГК України передбачено, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Тобто, право визначати чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому ним органу, внесення змін у штатний розпис на свій розсуд є беззаперечним правом власника. Зазначене право включає в себе змінити чисельність працівників певної спеціальності та кваліфікації, чисельність одних посад зменшити, здійснити вивільнення працівників, одночасно приймаючи рішення про прийняття на роботу працівників іншої спеціальності та кваліфікації, збільшити чисельність інших посад тощо.

З матеріалів справи вбачається, що з метою забезпечення своєчасної сплати податків та платежів, виплати заробітної плати, підвищення ефективності роботи ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомінат» 1 червня 2011 року видано наказ №107-в «Про ліквідацію Деревообробного заводу державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомінат», згідно якого вирішено ліквідувати з 1 жовтня 2011 року Деревообробний завод як відокремлений структурний підрозділ ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат». Відповідно до п.2 цього наказу встановлено термін ліквідаційної процедури чотири місяці з 1 червня 2011 року до 30 вересня 2011 року. Також вказано, що у зв'язку з ліквідацією Деревообробного заводу скорочення чисельності і штату працівників провести у відповідності до п.1 ст.40 КЗпП України. Попередити працівників заводу під розписку про їх звільнення у зв'язку з ліквідацією підрозділу (а.с.4-5 т.1).

Наказом від 27 вересня 2011 року №205-в продовжено термін ліквідаційної процедури заводу до 30 жовтня 2011 року. В подальшому наказом від 28 жовтня 2011 року №241-в внесено зміни до цього наказу, замінено слова та символи «до жовтня 2011 року» словами «до його повної ліквідації» (а.с.28, 29 т.1).

З'ясовано, що ДП «Івано-Франківський військовий ЛПК» з 1 жовтня 2011 року затверджено новий штатний розклад Деревообробного заводу, до якого входять: начальник, заступник начальника, головний інженер, старший майстер постачання і збуту-комірник, робітники: кранівники та верстатники (а.с.30 т. 1).

Частиною другою статті 40 КзПП встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Встановлено, що 1 серпня 2011 року позивача персонально попереджено про наступне вивільнення з посади інспектора служби управління персоналом Деревообробного заводу державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат». Одночасно їй було запропоновано посаду диспетчера КПП Сколівського військового лісгоспу державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспрокомбінат». Однак, остання відмовилася від запропонованої посади, що підтверджується поясненнями сторін в суді першої інстанції (а.с.67, 68 т.1).

Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 та пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (частина перша статті 43 КЗпП України).

За змістом ч. 3 ст. 252 КЗпП України, ч. 3 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об'єднання профспілок).

Ці норми встановлюють додаткові гарантії для працівників, обраних до профспілкових органів, і застосовуються, крім дотримання загальних норм.

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 23 квітня 2014 року в справі № 6-30цс14.

Матеріалами справи підтверджено, що 8 грудня 2010 року ОСОБА_2 обрано до постійної комісії з питань охорони праці первинної профспілкової організації деревообробного заводу (а.с.6-10).

Відтак, оскільки позивач була членом виборного органу профспілкової організації, то для її звiльнення вiдповiдач повинен був отримати згоду виборного органу первинної профспiлкової органiзацiї та вищестоящого виборного органу цiєї профспілки.

З матеріалів справи видно, що ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» не зверталось до первинної профспілкової організації деревообробного заводу та територіальної профспілкової організації №3 профспілки працівників Збройних Сил України (вищестоящого виборного органу профспілки) із поданням про надання згоди на звільнення ОСОБА_2

При цьому не заслуговують на увагу твердження відповідача щодо звернення 30 червня 2011 року до профспілкової організації про надання згоди на звільнення позивача.

Зі змісту повідомлення від 30 жовтня 2011 року (а.с.46 т.1) вбачається, що воно направлялось до профспілкової організації на виконання вимог ч. 2 ст. 49-4 КЗпП України, згідно якої ліквідація, реорганізація підприємств, зміна форм власності або часткове зупинення виробництва, що тягнуть за собою скорочення чисельності або штату працівників, погіршення умов праці, можуть здійснюватися тільки після завчасного надання професійним спілкам інформації з цього питання, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення. Власник або уповноважений ним орган не пізніше трьох місяців з часу прийняття рішення проводить консультації з професійними спілками про заходи щодо запобігання звільненню чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-якого звільнення.

Крім того, відповідачем не надано належних доказів про отримання вказаного повідомлення профспілковим органом.

За змістом частини 9 статті 43 КЗпП України якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

Як роз'яснено у п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. Аналогічним чином вирішується спір про поновлення на роботі, якщо згоду профспілкового органу на звільнення визнано такою, що не має юридичного значення. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

Встановлено, що в зв'язку із цим ухвалою Івано-Франківського міського суду від 16 квітня 2013 року для вирішення питання щодо надання згоди (чи відмови у дачі згоди) профспілки на звільнення позивача з роботи провадження у справі було зупинено (а.с.85 т.1).

Однак, листом від 20 січня 2014 року №8 територіальної профспілкової організації №3 профспілки працівників Збройних Сил України повідомлено суд про неможливість вирішення даного питання, оскільки профспілкову організацію Деревообробного заводу державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» 1 жовтня 2011 року знято з профобліку територіальної профспілкової організації №3 професійної спілки працівників Збройних Сил України. Крім того, зазначено про відсутність відповідного подання власника або уповноваженого ним органу (а.с.89 т.1).

Враховуючи вищенаведене ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 8 вересня 2016 року територіальній профспілковій організації №3 професійної спілки працівників Збройних Сил України надано час для вирішення питання щодо дачі згоди (чи відмову у дачі згоди) на звільнення ОСОБА_2 з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.109-110 т.2).

Відповідними листами від 22.09.2016 року №60 та від 12.10.2016 року №65 повідомлено про неможливість вирішення цього питання ( а.с.114,117 т.2).

Тобто, питання щодо дачі згоди (чи відмову у дачі згоди) на звільнення позивача з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у встановленому законом порядку вищим профспілковим органом також не вирішувалося.

Враховуючи вищенаведені обставини колегія суддів вважає, що звільнення позивача проведено з порушенням норм трудового законодавства.

Однак, при цьому підстав для задоволення позову не вбачається.

В зв'язку із цим колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції в частині вирішення питання щодо строку звернення ОСОБА_2 до суду з вказаним позовом та можливості його поновлення як такого, що пропущений з поважних причин.

При цьому мотиви поновлення пропущеного позивачем строку звернення до суду за захистом порушеного права викладені судом в мотивувальній частині оскарженого рішення. А мотиви та відповідні висновки - в ухвалі від 10 травня 2016 року, що є окремим процесуальним документом. Саме цією ухвалою ОСОБА_2 поновлено строк звернення до суду з позовом про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Як вбачається з матеріалів справи на вказану ухвалу представником ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» в особі Деревообробного заводу державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» 30 травня 2015 року було подано апеляційну скаргу. Однак, зважаючи на те, що така окремо від рішення суду оскарженню не підлягала справу повернуто до суду першої інстанції для вирішення питання у встановленому законом порядку (а.с.30-42 т.2).

Апеляційна скарга представника ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» в особі Деревообробного заводу державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» на рішення Івано-Франківського міського суду від 10 травня 2016 року містить, в тому числі, і доводи апелянта щодо незаконності (необґрунтованості) рішення в частині поновлення позивачу строку звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи,права і обов'язки сторін.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Тобто, на відміну від інших трудових спорів, коли строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки.

З'ясовано, що трудова книжка була видана ОСОБА_2 3 жовтня 2011 року (а.с.75 т.1).

Як вбачається з матеріалів справи з позовом про визнання незаконним наказу в частині її звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_2 звернулась в суд лише 18 жовтня 2012 року(а.с.1-3 т.1). Тобто з порушенням встановленого законом місячного строку.

Згідно з ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Поважність причин пропуску строку - це обставини, які свідчать про те, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх трудових прав.

Як на поважну причину пропуску строку звернення до суду позивач посилалася на те, що копію наказу про звільнення їй не було вручено. 11 жовтня 2012 року отримавши витяг з ЄДРПОУ дізналась, що Деревообробний завод ДП ««Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» не ліквідований. Відтак, саме тоді дізналась про порушення своїх прав в частині незаконного звільнення з роботи.

З врахуванням вищенаведених норм закону такі доводи позивача не заслуговують на увагу, оскільки початком перебігу місячного строку для звернення її до суду з позовом про поновлення на роботі в даному випадку слід вважати день видачі їй трудової книжки (03.10.2011 року).

Водночас, на думку колегії суддів, обставина щодо одержання витягу з ЄДРПОУ не може вважатися поважною причиною пропуску строку на звернення позивача до суду з вказаним позовом. Окрім того, інших доказів такою не представлено.

Таким чином, у порушення вимог ст. 10, 60, 214 ЦПК України суд першої інстанції на вищевказані положення закону уваги не звернув, фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи не встановив, зокрема, не перевірив з якого часу має обчислюватися початок перебігу строку звернення ОСОБА_2 до суду з позовом про поновлення на роботі, внаслідок чого дійшов необґрунтованого висновку щодо пропуску цього строку з поважних причин.

Згідно із ч.3 ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Як видно зі змісту оскаржуваного рішення судом відмовлено ОСОБА_2 в поновленні на роботі, оскільки як посада, з якої вона була звільнена, так і інші вакантні посади в управлінні ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» відсутні. Тобто, відмовлено в задоволенні позову за недоведеністю цих вимог.

В цій частині рішення сторонами не оскаржувалося.

Однак, з огляду на вищенаведені обставини, враховуючи неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення та ухвала Івано-Франківського міського суду від 10 травня 2016 року підлягають скасуванню.

Відповідно слід ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 з підстав пропуску без поважних причин строку звернення до суду, встановленого ст. 233 КЗпП України.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» в особі Деревообробного заводу державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 10 травня 2016 року та ухвалу Івано-Франківського міського суду від 10 травня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» в особі Деревообробного заводу державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» про визнання незаконним наказу №54-к від 03.10.2011 року в частині її звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: Л.В. Василишин

Л.В. Ясеновенко