Справа № 459/3111/15 Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/783/2121/16 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - судді Мельничук О.Я.,

суддів Берези В.І. і Крайник Н.П.

при секретарі Куцик І.Б.

з участю представника відповідача Павляк А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства /ПАТ/ "Дельта Банк" на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 24 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства /ПАТ/ "Дельта Банк" про визнання недійсними споживчих кредитних договорів,-

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства /ПАТ/ "Дельта Банк" про визнання недійсними споживчих кредитних договорів. В обґрунтування позовних вимог послалась на те, що від її імені з ПАТ "Дельта Банк" (далі - Банк) було укладено кредитні договори 22.10.2013р. за № 004-13026-221013 (далі Кредитний договір - 1), а 05.11.2013р. за № 001-13085-051113 (далі Кредитний договір - 2), яких вона не укладала і екземпляри яких їй не вручались відповідно до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів".

З приводу цих договорів в 2014 році їй почали надходити вимоги з банку про сплату заборгованості, у зв"язку з чим, вона відразу звернулась з відповідними заявами в Червоноградський МВ ГУМВСУ у Львівській області та ПАТ "Дельта Банк".

Червоноградським МВ ГУМВСУ у Львівській області було розпочате кримінальне провадження № 00000749, внесене у ЄРДР 26.09.2013 р. за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.190, ч.2 ст.190, ч.3 ст.190 КК України.

В ході слідства було встановлено, що невідомі їй особи використали втрачений нею паспорт та довідку про ІПН, уклавши з допомогою цих документів оспорювані кредитні договори та отримавши на підставі цього кошти, які тепер Банк вимагає від неї.

Тому просить визнати недійсними спірні кредитні договори, укладені між ПАТ "Дельта банк", як кредитором, та невідомою особою від її імені, як клієнтом.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 24 листопада 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсними кредитні договори №004-13026-221013 від 22.10.2013 року та №001-13085-051113 від 05.11.2013 року, укладені від імені ОСОБА_4.

Вирішено питання судових витрат.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач - Публічне акціонерне товариство /ПАТ/ "Дельта Банк". Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Стверджує, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. В апеляційній скарзі апелянт просить рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 24 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_4.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства /ПАТ/ "Дельта Банк" підлягає до задоволення із наступних підстав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст.214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із вимогами ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не відповідає.

Судом встановлено, що 22.10.2013 року та 05.11.2013 року було укладено кредитні договори № 004-13026-221013 (далі договір №1) та за № 001-13085-051113 (далі договір№2) від імені позивача - ОСОБА_4 з ПАТ "Дельта Банк" (далі Банк) було укладено кредитні договори

Згідно вимог Банку по кредитному договору №1 позивача повідомляли, що станом на 21.02.2014 року заборгованість перед банком по цьому кредитному договорі становить 39 991,58 грн., а станом на 28.03.2014 року загальна заборгованість по цьому кредитному договору вже становила 41 322,81 грн.

Згідно таких же вимог банку по кредитному договорі № 2, її повідомили що станом на 07.02.2014 року заборгованість становить 675,00 грн., а станом на 21.03.2014 року вже 3 820,03 грн.

За пояснень позивача даних в суді першої інстанції встановлено, що вона не зверталась в цей банк для укладення названих кредитних договорів і про їх наявність їй стало відомо лише з вищевказаних повідомлень банку з вимогами про погашення боргу, у зв'язку з чим вона звернулась з відповідними заявами в Червоноградський МВ ГУМВСУ у Львівській області та ПАТ "Дельта Банк".

Відомості про вчинене кримінальне правопорушення 26.09.2013 року СВ Червоноградського МВ ГУ МВС України були внесені до ЄРДР за №00000749 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190, ч. З ст. 190 КК України.

Як встановлено на досудовому слідстві у даному провадженні від імені позивача - ОСОБА_4 були укладені договори на відкриття їй поточних рахунків з видачею електронного платіжного документа (платіжної картки), за рахунок якого особа, якій його видали могла користуватися поточним рахунком з отриманням з нього коштів, в тому числі в кредит, в межах ліміту, який визначався договорами (споживчі кредитні договори).

Згідно висновку №1374 криміналістичної експертизи з дослідження підписів по кримінальній справі про обвинувачення ОСОБА_5 від 12.06.2015 року підписи від імені ОСОБА_4, розташовані в графах "(підпис клієнта/ПІБ повністю)" перед записом "Митрофанова Марія Олександрівна" в документі 8, 9 - заява №004-13026-221013 від 22.10.2013 року ПАТ "Дельта Банк" (а.с.128,347 том II), "Держатель (ПІБ, підпис)" в документі 10,11, 12 - тарифи на обслуговування поточного рахунку з використанням платіжної картки ПАТ "Дельта Банк" (а.с.131, 348 том II), умови надання кредитної картки ПАТ "Дельта Банк" (а.с.349 том II);, "(підпис клієнта/ПІБ повністю)" перед записом "Митрофанова Марія Олександрівна" в документі 13 - дозвіл фізичної особи ПАТ "Дельта Банк" (а.с.350 том II), "підпис" в документі 14 - анкета позичальника ПАТ "Дельта Банк" (а.с.354 том II), "(підпис власника рахунку/підпис особи, яка відкриває рахунок на користь іншої особи)", "Зразок підпису власника рахунку" в документі 15 - заява про відкриття поточного рахунку ПАТ "Дельта Банк" (а.с.356 том II) виконані не ОСОБА_4, а іншою особою.

Вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 05.10.2015 року встановлено, що ОСОБА_6 22.10.2013 року в кредитного експерта ПАТ "Дельта Банк" в приміщенні відділення №4 ПАТ "Дельта Банк" у м.Львові по вул. Володимира Великого, 34, використовуючи паспорт позивача - ОСОБА_4, з приводу втрати якого вона звернулась в Червоноградський МС ГУ ДМСУ у Львівській області 16.08.2012 року та в результаті чого їй 14.09.2012 року було видано паспорт громадянина України КС 906746, видаючи себе за ОСОБА_4, без відома та згоди на це останньої, оформила від її імені заяву №004-13026-221013 на отримання кредиту в сумі 34500 гривень, тарифи на обслуговування поточного рахунку з використанням платіжної картки, умови надання кредитної картки, дозвіл фізичної особи на збір, зберігання, використання та поширення інформації щодо особи позичальника, анкету позичальника, заяву на відкриття поточного рахунку в які внесла завідомо неправдиві відомості щодо особи власника кредитного рахунку шляхом підписання офіційних документів від імені ОСОБА_4 в графах "Позичальник". На підставі вище вказаних документів ОСОБА_6 згідно умов укладеного кредитного договору було надано пластикову кредитну картку НОМЕР_1 з пін-кодом доступу до неї. ОСОБА_6, діючи повторно, з метою заволодіння чужим майном та власного збагачення, використовуючи попередньо отримані від представника банку кредитну карту та пін код доступу до неї, зняла з банківського рахунку, оформленого на ОСОБА_4 22.10.2013 року кошти в сумі 34000 гривень, 23.10.2014 року кошти в сумі 140 гривень, 26.10.2013 року кошти в сумі 340 гривень, які використала на власні потереби, без мети повернення законному власнику.

Крім цього, 05.11.2013 року ОСОБА_6 в кредитного експерта ПАТ "Дельта Банк" в приміщенні відділення №1 цього банку в м. Львові по вул. Коперника, 10, використовуючи втрачений паспорт позивача, видаючи себе за ОСОБА_4, без її відома та згоди, оформила від імені ОСОБА_4 заяву №001-13085-051113 на отримання кредиту в сумі 3000 гривень, тарифи на обслуговування поточного рахунку з використанням платіжної картки, умови надання кредитної картки, дозвіл фізичної особи на збір, зберігання, використання та поширення інформації щодо особи позичальника, анкету позичальника, заяву на відкриття поточного рахунку, у які внесла завідомо неправдиві відомості щодо особи власника кредитного рахунку шляхом підписання вищевказаних офіційних документів від імені ОСОБА_4 в графах "Позичальник". На підставі вище вказаного ОСОБА_6 згідно умов укладеного кредитного договору було видано пластикову кредитну картку НОМЕР_1 з пін-кодом доступну до неї. ОСОБА_6 діючи повторно, з метою заволодіння чужим майном та власного збагачення, використовуючи попередньо отримані від представника банку кредитну карту та пін-код доступу до неї, 23.10.2013 року зняла з банківського рахунку ОСОБА_4 кошти в сумі 3000 гривень, які використала на власні потереби, без мети повернення законному власнику.

Даним вироком відповідачка ОСОБА_5 визнана винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 190 ч.1, 190 ч.2, 358 ч.1, 358 ч.3 КК України та звільнена від відбуття призначеного покарання на підставі ст.1 п. «в» Закону України "Про амністію" у 2014 році.

Крім того, вище зазначеним вироком із обвинуваченої ОСОБА_5 в користь потерпілої ОСОБА_4 стягнуто 5000 грн. моральної шкоди.

Постановляючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та визнаючи кредитні договори укладені від імені ОСОБА_4 з ПАТ "Дельта Банк" недійсними, суд виходив з тих обставин, що зобов"язань між сторонами немає, оскільки ОСОБА_4 не укладала спірних договорів із відповідачем ПАТ "Дельта Банк", і жодних коштів за цими договорами не отримувала.

Проте, погодитися з таким висновком колегія суддів не може.

У відповідності до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а саме :

ч.1 - зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

ч.2 - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

ч.3 - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

ч.5 - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

ч.6 - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дій.

Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз"яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

За змістом статті 216 ЦК ( 435-15 ) та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК ( 1618-15 ).

Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК ( 435-15 )).

Пункті 8 згаданої Постанови роз"яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК ( 435-15 ) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК ( 435-15 ) тощо).

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК ( 435-15 ) не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Рішенням суду не може бути зобов'язано сторони здійснити державну реєстрацію правочину, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства - свободі договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК). Норма частини третьої статті 182 ЦК ( 435-15 ) щодо можливості оскарження до суду відмови у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію.

Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК ( 435-15 ).

Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_4 про визнання недійсними споживчих кредитних договорів не підлягає до задоволення, поскільки ОСОБА_4 не підписувала спірних кредитних договорів, а такі підписані від її імені ОСОБА_6, кредитні договора: №004-13026-221013 від 22.10.2013 року та №001-13085-051113 від 05.11.2013 року не є укладеними, оскільки обов"язковою умовою вчинення правочину в письмовій формі є підписання сторонами договору, в зв"язку з чим апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства /ПАТ/ "Дельта Банк" слід задовольнити, а рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 24 листопада 2015 року скасувати з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ПАТ "Дельта-Банк", ОСОБА_6 про визнання недійсними споживчих кредитних договорів.

Відповідно до ч. 4 ст. 88 ЦПК України, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати понесені відповідачем, компенсовуються за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, 309, ч.2 ст. 314, 316, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства /ПАТ/ "Дельта Банк" задовольнити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 24 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення яким в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Компенсувати за рахунок держави Публічному акціонерному товариству /ПАТ/ "Дельта Банк" судовий збір сплачений за подачу апеляційної скарги в розмірі 535,92 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: В.І. Береза

Н.П. Крайник