У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

ЗакропивногоО.В., Мазур Л.М., Нагорняка В.А.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації, відшкодування майнової шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 22 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації.

Позивач посилався на те, що 18 червня 2015 року в приміщенні Радивилівської районної державної адміністрації відбулося засідання постійно діючої комісії з питань розгляду звернень громадян у районній державній адміністрації.

Під час засідання ОСОБА_5 була поширена інформація про те, що начальник Радивилівського РВ УМВС України у Рівненській області ОСОБА_4 причетний до протиправної діяльності, перешкоджанні законній підприємницькій діяльності, корупції, підробці документів, погроз розправою тощо.

Позивач вказував, що інформація, яка була поширена ОСОБА_5, є недостовірною, її поширення ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію, а тому просив визнати вказану інформацію недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, а також зобов'язати відповідачку спростувати вказану інформацію.

Рішенням Радивілівського районного суду Рівненської області від 21 грудня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію начальника Радивилівського РВ УМВС України у Рівненській області ОСОБА_4 інформацію, поширену ОСОБА_5 на засіданні постійно діючої комісії з питань розгляду звернень громадян у Радивилівській районній державній адміністрації 18 червня 2015 року а саме, що начебто: ОСОБА_4 співпрацює із злочинною групою, яка знищила бізнес сім'ї ОСОБА_5; 23 грудня 2013 року бандитським способом міліція, перевертні в пагонах, по наказу ОСОБА_4, демонтувала торгові контейнери ОСОБА_5; ОСОБА_4 є ставлеником Захарченка, співучасник тих всіх злочинів, антимайданів, підробляв документи, погрожував ОСОБА_5 «пересадити їх сім'ю» та змушував своїх заступників погрожувати ОСОБА_5 по телефону.

Зобов'язано ОСОБА_5 здійснити спростування недостовірної інформації, поширеної нею на засіданні постійно діючої комісії з питань розгляду звернень громадян у Радивилівській районній державній адміністрації 18 червня 2015 року про те, що начебто: ОСОБА_4 співпрацює із злочинною групою, яка знищила бізнес сім'ї ОСОБА_5; 23 грудня 2013 року бандитським способом міліція, перевертні в пагонах, по наказу ОСОБА_4, демонтувала торгові контейнери ОСОБА_5; ОСОБА_4 є ставлеником Захарченка, співучасник тих всіх злочинів, антимайданів, підробляв документи, погрожував ОСОБА_5 «пересадити їх сім'ю» та змушував своїх заступників погрожувати ОСОБА_5 по телефону у той самий спосіб, в який поширено таку інформацію, тобто на найближчому з моменту набрання рішенням суду законної сили засіданні постійно діючої комісії з питань розгляду звернень громадян у Радивилівській районній державній адміністрації.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 22 лютого 2016 року рішення Радивілівського районного суду Рівненської області від 21 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно зі ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 червня 2015 року у м. Радивилів в приміщенні районної державної адміністрації на засіданні постійно діючої комісії з питань розгляду звернень громадян у районній державної адміністрації в присутності членів комісії розглядалося звернення чоловіка відповідачки - ОСОБА_6 щодо незаконно відібраних документів на транспортний засіб. На засіданні комісії ОСОБА_5 поширила інформацію про те, що начальник Радивилівського РВ УМВС України у Рівненській області ОСОБА_4 співпрацює із злочинною групою, погрожував їх сім'ї та вчиняв інші протиправні дії.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що поширення інформації відповідачкою членам постійно діючої комісії 18 червня 2015 року було метою зганьбити честь, гідність та ділову репутацію позивача. Застосовуючи обман, ОСОБА_5 намагалась переконати присутніх в низьких, корисливих мотивах професійної діяльності ОСОБА_4 та створити враження для певного кола осіб про начебто відношення ОСОБА_4 до корупційних діянь, підробки документів, погроз розправою, «участі в «анти майдані» та в тому, що він начебто знищив бізнес відповідачки, погрожував розправою.

Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до ч. ч.1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Як роз'яснено у п. 19 постанови № 1 Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

У п. 21 вказаної постанови роз'яснено, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться в Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у вказаній Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У ст. ст. 3, 4, 6 Декларації зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові, апеляційний суд правильно виходив із того, що частина поширеної відповідачем інформації не стосується позивача та членів його сім'ї, а решта інформації є оціночними судженнями, її суб'єктивними думками, критикою позивача як публічної особи, а тому ця інформація не підлягає спростуванню та доведенню її правдивості, а отже відсутні правові підстави для задоволення позову.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права при розгляді даної справи судом не вбачається.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 22 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

О.В. Закропивний Л.М. Мазур В.А. Нагорняк