АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2016 року м. Київ

колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ

Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Болотова Є.В.,

суддів: Білич І.М., Поліщук Н.В., при секретарі Горбачовій І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання малолітньої дитини,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 вересня 2016 року, -

встановила:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_3 разом з ним.

Зазначав, що з 2015 року шлюбні відносини між ним та відповідачем припинилися. На даний час син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає з ним. Він має роботу, самостійний дохід, постійне місце проживання, працює лише три дні на тиждень і отримує заробітну плату, яка набагато перевищує дохід відповідача. Спиртними напоями він не зловживає, позитивно характеризується у побуті та за місцем роботи, добре відноситься до сина і на відміну від матері, яка рідко буває вдома і вихованням дитини майже не займається, може приділяти сину набагато більше часу.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 вересня 2016 року позов задоволено.

Визнано місце проживання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_1.

Проведено розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи і порушення норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні ОСОБА_2 вимоги апеляційної скарги підтримала.

ОСОБА_1 та його представник проти апеляційної скарги заперечили.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав, що проживання дитини разом з батьком буде відповідати її інтересам.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна.

Встановлено, що з 17 липня 2002 року по 15 лютого 2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

В шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1народився син ОСОБА_3.

З 18 грудня 2015 року сторони проживають окремо.

ОСОБА_2 - за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_1 разом з сином проживає у квартирі своїх батьків за адресою: АДРЕСА_2.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції встановив, що як батько, так і мати дитини, належним чином ставляться до виконання своїх батьківських обов'язків, позитивно характеризуються в побуті та на роботі, не зловживають спиртними напоями чи наркотичними засобами.

Кожна із сторін має самостійний дохід, який може забезпечити дитині належні умови проживання, виховання та навчання.

Матеріально-побутові умови та рівень комфорту, які може забезпечити дитині мати, істотно не відрізняються від умов, які на даний час надає дитині батько.

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Дитина сторін досягла десяти років.

Статтею ст. 171 СК України передбачено, що дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її виховання, місця проживання.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції врахував думку малолітньої дитини, яка виявила бажання проживати разом з батьком.

При цьому, суд першої інстанції взяв до уваги висновок психологічної експертизи від 28.07.2016 року № 6239/16-61, згідно якого рекомендоване органом опіки та піклування місце проживання хлопчика з матір'ю не відповідає його бажанню, і психологічно доцільним є його проживання з батьком.

Згідно висновку експерта, дитина відчуває в своєму батькові захист, підтримку, комфорт і благополуччя, а у його взаємовідносинах з матір'ю проглядається емоційна напруга через те, що мати намагається авторитарно впливати на сина, використовуючи для цього неконструктивні методи впливу.

Згідно ч. 6, ч. 7 ст. 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу. Незгода суду з висновком експерта повинна бути мотивованою в рішенні або ухвалі.

Колегія суддів вважає, що експерт, зазначаючи у висновку про авторитарний вплив матері на дитину, не вказує, за яких життєвих обставин, такий вплив є зайвим, недоцільним, чи таким, що негативно впливає на дитину.

Якщо мова йде про прибирання іграшок в квартирі, виконання домашніх вправ при підготовці до школи тощо, від яких у дитини проглядається емоційна напруга, то чи можна вважати неконструктивним такий вплив матері на дитину, тим більше на хлопчика, тим більше в такому віці.

При цьому, у висновку експерт не розкриває зміст неконструктивних методів впливу, які застосовує матір до дитини.

Згідно висновку Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 14 березня 2016 року № 101-2199/03, визнано за доцільне місце проживання ОСОБА_3 разом з матір'ю ОСОБА_2

Даний висновок зроблено з участю обох батьків, дитини, з урахуванням результатів обстежень умов проживання батьків.

Згідно ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відхиляючи висновок органу опіки та піклування, та беручи до уваги висновок експертизи, яка була проведена без участі матері дитини, суд не в повній мірі обґрунтував таке рішення.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння.

Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Встановивши під час розгляду справи належне ставлення як батька, так і матері дитини, до виконання своїх батьківських обов'язків, позитивні характеристики обох в побуті та на роботі, суд першої інстанції дійшов висновку про визначення місця проживання дитини разом з батьком, при цьому не встановив і не навів виключних обставин, які б давали підстави дійти висновку про можливість розлучення дитини з матір'ю.

Відповідно до п. 1, п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду від 12 вересня 2016 року постановлено з порушенням норм матеріального права, відтак підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. 303, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 1, п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 314 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 вересня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання малолітньої дитини відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Є.В. Болотов

Судді: І.М. Білич

Н.В. Поліщук