У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Савченко В.О., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Херсонської області від 25 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3. звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 15 січня 2014 року між ним та публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») у приміщенні Кримського регіонального управління цього банкуукладено договір вклад «Депозит плюс», за умовами якого він передав банку суму вкладу у розмірі 12 тис. доларів США строком на 366 днів зі сплатою 9,5 % річних, які перераховуються на його карту та сплатою 1 % на карту бонус плюс.

Вказував про те, що 17 січня 2014 року між ним та банком укладено договір вклад «Депозит плюс», за умовами якого він передав банку суму вкладу у розмірі 5 тис. доларів США строком на 366 днів зі сплатою 9,5 % річних, які перераховуються на його карту та сплатою 1 % на карту бонус плюс.

Позивач зазначав про те, що він звертався до банку із заявами про повернення грошових коштів за вищевказаними договорами банківського вкладу, проте банк своїх зобов'язань не виконав та грошові кошти не повернув.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просив стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь заборгованість за вищевказаними договорами у розмірі 17 тис. доларів США; 3 % річних у розмірі 76 доларів 02 центи США; моральну шкоду у розмірі 5 тис. грн.

Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 27 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 25 лютого 2016 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 12 тис. доларів США по вкладу «Депозит Плюс» від 15 січня 2014 року та 5 тис. доларів США по вкладу «Депозит Плюс» від 17 січня 2014 року, а також 3 % річних за період з 16 січня 2015 року по 11 березня 2015 року по вкладу «Депозит Плюс» від 15 січня 2014 року у розмірі 1 476 грн 30 коп. та за період з 18 січня 2015 року по 11 березня 2015 року по вкладу «Депозит Плюс» від 17 січня 2014 року у розмірі 1 442 грн 58 коп.

Зобов'язано ПАТ КБ «ПриватБанк» нарахувати та виплатити ОСОБА_3 проценти по вкладам «Депозит Плюс» від 15 січня 2014 року та від 17 січня 2014 року відповідно до умов договорів. У задоволенні решти позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Отже, судові рішення в частині відмови у відшкодуванні моральної шкоди неоскаржуються, тому в касаційному порядку в силу ч. 1 ст. 335 ЦПК України не переглядаються.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що письмова форма договорів вкладу сторонами не додержана, отже, надані позивачем договори банківських вкладів з додатками до них не підтверджують внесення грошових коштів до банку.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов ОСОБА_3, виходив із того, що письмова форма договорів вкладу сторонами додержана, факт внесення грошових коштів підтверджується самими договорами та довідкою про залишок коштів на рахунках.

Проте повністюпогодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що 15 січня 2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» у приміщенні Кримського регіонального управління цього банку, укладено договір вклад «Депозит плюс», за умовами якого ОСОБА_3 передав банку суму вкладу у розмірі 12 тис. доларів США строком на 366 днів зі сплатою 9,5 % річних, які перераховуються на його карту та сплатою 1 % на карту бонус плюс.

17 січня 2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк»укладено договір вклад «Депозит плюс», за умовами якого ОСОБА_3 передав банку суму вкладу у розмірі 5 тис. доларів США строком на 366 днів зі сплатою 9,5 % річних, які перераховуються на його карту та сплатою 1 % на карту бонус плюс.

Загальна сума, яка була внесена ОСОБА_3, за його твердженням, на депозитні рахунки становила 17 тис. доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно зі ст. 1067 ЦК України договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами. Банк зобов'язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам.

У ч. 1 ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Відповідно до положень пп. 1.8., 1.9. Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493, банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки.

Поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Договір банківського рахунку та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі. Один примірник договору зберігається в банку, а другий банк зобов'язаний надати клієнту під підпис.

Пункт 7.12. Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах передбачає, що на поточні рахунки в іноземній валюті фізичних осіб-резидентів зараховуються, зокрема, готівкова валюта внесена/переказана власником рахунку або його довіреною особою.

Пункт 10.1. Інструкції передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

У п. 2.9. Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25 червня 2011 року за № 790/19528, банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Згідно зі ст. ст. 1058, 1059 ЦК України та положеннями Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошових сум підтверджується договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки; факт видачі вкладнику лише ощадної книжки не є підтвердженням укладення договору банківського вкладу та внесення вкладником грошової суми.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року № 6-149 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Згідно з ч. 1 ст. 1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.

Закриття рахунку здійснюється відповідно до п. 20.5 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах.

Датою закриття поточного рахунку вважається наступний після проведення останньої операції за цим рахунком день.

У день закриття поточного рахунку банк зобов'язаний видати клієнту довідку про закриття рахунку.

Частиною 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У ч. 4 ст. 60 ЦПК Українивизначено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

ОСОБА_3 на обґрунтування своїх вимог не було надано суду оригіналу договору та будь-якого іншого документа у розумінні положень вищевказаних норм законодавства, що підтверджувало б внесення грошових коштів на рахунок банківської установи для зарахування на його рахунок.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України не вказав, які норми права передбачають вирішення та задоволення позовних вимог з правовідносин банківського вкладу на підставі ніким не завіреної та не підписаної, без реквізитів ПАТ КБ «ПриватБанк», печатки банку, даних щодо внесення коштів, копії виписки по рахунку.

Крім того, у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у ст. ст. 215 - 217 ЦПК України; у ній, зокрема, має бути зазначено розмір грошових сум.

У порушення наведених норм процесуального права апеляційний суд зазначив про те, що банк має нарахувати проценти за вкладами та сплатити позивачу. Такі висновки суду є нечіткими, вимоги позивача стосувалися стягнення грошових сум і в подальшому може виникнути новий судовий спір щодо розміру нарахованих процентів.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його часткового скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 25 лютого 2016 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 про стягнення сум за договором банківського вкладускасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

В.О.Савченко

В.А.Черненко