Справа № 381/4680/15-ц Головуючий у І інстанції Осаулова Н. А.
Провадження № 22-ц/780/4602/16 Доповідач у 2 інстанції Приходько К. П.
Категорія 30 09.11.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

09 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Гуль В.В., Сліпченка О.І.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фастів-автотранс», ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди особі. яка потерпіла від злочину, -

встановила :

у листопаді 2011 року ОСОБА_3 звернулася до Фастівського міськрайонного суду Київської області із позовом до ТОВ «Фастів-автотранс», ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди особі, яка потерпіла від злочину, мотивуючи свої вимоги тим, що вироком Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2014 року, що залишений без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 03 лютого 2015 року, було засуджено ОСОБА_2 за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортним засобом.

За визначених у вироку обставин ОСОБА_2 вчинив 09.09.2013 року вказаний злочин щодо позивача, заподіявши останній внаслідок порушення правил дорожнього руху тілесні ушкодження у вигляді перелому ребер зліва, лівобічного гемо пневмотораксу, лівобічного посттравматичного плевриту, перелому голівки лівої плечової кістки, множинних гематомів та саден тулуба та кінцівок, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію, які небезпечні для життя.

Від завданих позивачеві тяжких тілесних ушкоджень вона тривалий час знаходилася на стаціонарному лікуванні у Фастівській центральній районній лікарні, після чого була переведена на амбулаторне лікування під наглядом лікаря травматолога.

За час лікування вона витратила на придбання ліків та дослідження в діагностичному центрі власні кошти.

Крім того, під час дорожньо-транспортної пригоди їй також було завдано матеріальну шкоду у зв'язку із пошкодженням одягу. Таким чином вважає, що завдана їй матеріальна шкода становить 4347 грн. 90 коп.

Щодо моральної шкоди, то позивач посилається на те, що події, які відбулися завдали їй тяжкі моральні страждання і переживання.

Зазначає, що розмір моральної шкоди визначити важко, але він має хоча б компенсувати ті емоційні страждання, які довелося перенести їй та її родині, що складає - 75 000 грн., а саме це усі страждання, які їй довелося перенести, а це зокрема: ушкодження її здоров'я, порушення звичайного способу життя, нервовий розлад, страх та постійні головні болі, непередбачені витрати на її лікування, які введи в скрутне становище її сім'ю, що в свою чергу стало підставою для сварок та скандалів.

Таким чином, вважає, що дана ситуація виникла незалежно від її волевиявлення, продовжується тривалий період, в перебігу якого обумовлює необхідність нераціональних затрат на переборювання наслідків проблеми, що виникла та призвела до негативних змін упорядкованого життєвого ритму.

З урахуванням уточнених позовних вимог, просила стягнути з відповідачів солідарно на її користь 75 000 грн. заподіяної моральної шкоди та 5 057,29 грн. матеріальної шкоди.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду у розмірі 2473,14 грн. та моральну шкоду в сумі 10 000 грн. В решті позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що на момент ДТП він перебував у трудових відносинах з ТОВ «Фастів-автотранс», працював на посаді водія.

Зазначає, що суд першої інстанції не з'ясував всі обставини справи, зокрема перебування ОСОБА_2 у трудових відносинах, його відповідальність під час виконання ним своїх трудових обов'язків, не дослідив всі докази та не надав їм оцінки. З'ясування цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, відповідальність за причинену позивачеві матеріальну та моральну шкоду несе ТОВ «Фастів-автотранс» з яким апелянт перебував на момент ДТП в трудових відносинах.

Тобто, ОСОБА_2 не є належним відповідачем у справі і не повинен відшкодовувати шкоду за даним позовом. А не з'ясування судом належності відповідача потягло за собою винесення вочевидь неправосудного рішення, яким покладено подвійну відповідальність на ОСОБА_2

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що вироком Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2014 року, що залишений без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 03 лютого 2015 року, було засуджено ОСОБА_2 за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортним засобом (а.с.5-10).

Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок з питань, що мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Як вбачається із вироку Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2014 року, 09 вересня 2013 року, близько 17.20 год., керуючи маршрутним автобусом «ПАЗ-32051», реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить ТОВ «Фастів-автотранс», за нормальних дорожніх умов та дорожньої обстановки, під час повороту праворуч на вул. Соборна з вул. Червоноармійська в м. Фастів Київської області, на регульованому дозволяючому рух транспортним засобам сигналом світлофора перехресті автодоріг, зі швидкістю близько 3 км/год., в порушення вимог п. 16.2 ПДР України, ОСОБА_2 допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3, яка в свою чергу переходила проїзджу частину дороги на дозволяючий пішоходам сигнал світлофора - в зоні дії підхідного переходу з права на ліво відносно руху автобуса.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, позивач отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому ребер зліва, лівобічного гемопневмотораксу, лівобічного посттравматичного плевриту, перелому голівки лівої плечової кістки, множинних гематом та саден тулуба та кінцівок, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію, які небезпечні для життя, дана обставина досліджувалася та знайшла своє підтвердження у вироку Фастівського міськрайонного суду від 25 листопада 2014 року.

Через завдання позивачу тяжких тілесних ушкоджень, остання перебувала на стаціонарному лікуванні у Фастівській Центральній районній лікарні з діагнозом - полі травма, закрита травма грудної клітки, множинні переломи ребер зліва, перелом голівки лівої плечової кістки, лівосторонній після травматичний плеврит, множинні гематоми та спадини тулуба та кінцівок. Після стаціонарного лікування позивач була переведена на амбулаторне лікування під наглядом лікаря травматолога.

У зв'язку із такими діагнозами позивач вважає, що вона зазнала та продовжує зазнавати значних фінансових витрат на лікування, придбання ліків та проведення медичних оглядів.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що розрахована сума до стягнення матеріальної шкоди в розмірі 2473,14 грн., яка складається з витрат позивача на обстеження на комп'ютерній томографії (а.с. н11) та на придбання ліків (а.с. н12-15) згідно призначення лікарів (а.с. н18), але витрачених виключно одразу після вчинення злочину підлягає стягненню тільки з винуватця ДТП - ОСОБА_2, оскільки ТОВ «Фастів-автотранс» не є тією юридичною особою, яка є власником джерела підвищеної небезпеки та не має доказів того, що ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах із вказаним підприємством.

Інші витрати позивача на придбання ліків стягненню з відповідача не підлягають, оскільки доказів тому, що їх придбання необхідно саме для лікування отриманих внаслідок ДТП травм надано не було.

Крім цього, враховуючи обставини справи, характер отриманих позивачем тілесних ушкоджень, що завдало їй не тільки фізичних, а й моральних страждань, тривалість лікування, у зв'язку з чим у позивачки фактично були порушені нормальні життєві зв'язки через неможливість продовження активного громадського життя, виходячи із засад розумності та виваженості, а також враховуючи об'єм моральних та фізичних зусиль необхідних для відновлення порушених прав, суд першої інстанції прийшов до висновку стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 10000 грн. завданої моральної шкоди.

Однак з такими висновками колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

У п.2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам процесуального закону, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2016 року не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено вироком Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2014 року, який набрав законної сили, 09 вересня 2013 року близько 17.20 години, відповідач ОСОБА_2 будучи в трудових відносинах з ТОВ «Фастів-автотранс», керуючи маршрутним автобусом «ПАЗ-32051», реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить ТОВ «Фастів-автотранс» за нормальних дорожніх умов та дорожньої обстановки, під час повороту праворуч на вул. Соборна з вул. Червоноармійська в м. Фастів Київської області, на регульованому дозволяючому рух транспортним засобам сигналом світлофора перехресті автодоріг, зі швидкістю близько 3 км/год., допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3 в результаті чого, остання отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому ребер зліва, лівобічного гемо пневмотораксу, лівобічного посттравматичного плевриту, перелому голівки лівої плечової кістки, множинних гематом та саден тулуба та кінцівок, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію, як небезпечні для життя.

Вищезазначена подія завдала позивачці матеріальної та моральної шкоди.

Вирішуючи спір, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За загальним правилом ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

Згідно з нормою ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов1язків.

Відповідно до ст.1172 ЦК України відшкодування юридичною або фізичною особою шкоди, завданої їхнім працівником чи іншою особою - юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Замовник відшкодовує шкоду, завдану іншій особі підрядником, якщо він діяв за завданням замовника. Підприємницькі товариства, кооперативи відшкодовують шкоду, завдану їхнім учасником (членом) під час здійснення ним підприємницької або іншої діяльності від імені товариства чи кооперативу.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України убачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч.1 ст.1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси.

У ч.1 ст.1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини.

Тобто, ч.1 ст.1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

У ч.2 ст.1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Таким чином, ч.2 ст.1167 ЦК України, передбачає підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювача, проте не змінює відповідальну за відшкодування моральної шкоди особу, якою за змістом ст.1167 ЦК України залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, а саме - винний водій.

Аналіз положень ст. ст.1166,1167,1187,1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб'єктами, у спеціальний спосіб тощо).

Правило генерального делікту закріплено у ст.1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у ст.1167 ЦК України стосовно моральної шкоди.

Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача.

За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача.

Статті 1187,1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб'єктного складу відповідальних осіб (коли обов'язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Так, ст.1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки .

Згідно з ч.2 ст.1187 ЦК України таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не є таким суб'єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч.1 ст.1172 ЦК України та ч.2 ст.1187 ЦК України.

Положення ч.1 ст.1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч.2 ст.1187 ЦК України).

В такому випадку обов'язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія.

Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Таким чином, положення ст.ст.1187,1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст.1167 ЦК України, у зв'язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.

Така правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року (справа №6-108цс13), яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Разом з тим, з матеріалів справи, вироку суду, копії трудової книжки та копії наказу про прийняття на роботу ОСОБА_2 вбачається, що ОСОБА_3 звернулася з позовом до ТОВ «Фастів-автотранс», який є неналежним відповідачем, оскільки його директором є ОСОБА_4 та юридична адреса якого: АДРЕСА_1, , тоді як ОСОБА_2 прийнято на роботу до ТОВ «ОСОБА_5 Транс», директором якого є ОСОБА_6 та юридична адреса якого: м. Фастів, вул. Бишівська, 2, ЄДРПОУ 3808712.

Відповідно до ст.26 ЦПК України особами, які беруть участь у справі є сторони, треті особи та їхні представники.

Сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач (ст.30 ЦПК України), тобто особи, матеріально-правовий спір між якими є предметом вирішення в цивільному судочинстві.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Відповідно до закріпленого в ст.11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства та за змістом ч.1 ст.33 ЦПК України заміна неналежного відповідача судом можлива лише як результат вирішення судом клопотання позивача про заміну первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції не перевірив належним чином чи є ТзОВ «Фастів - автотранс» належним відповідачем по справі, оскільки відповідач ОСОБА_2, згідно поданих сторонами доказів, не перебував із даним товариством у трудових відносинах.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2, причиненої позивачці матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції не звернув увагу на вимоги ч.1 ст.1172 ЦК України, передчасно ухваливши рішення про стягнення спричиненої шкоди із відповідача ОСОБА_2

Враховуючи вище наведене, зібрані по справі докази, а також заявлені позивачем позовні вимоги, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фастів - автотранс», ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди особі, яка потерпіла від злочину, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді