Номер провадження: 22-ц/785/5775/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді - Сидоренко І.П., суддів Процик М.В., Цюри Т.В., при секретарі Колмакові В.І, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2015р. по справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

встановила:

10 червня 2014р. представник ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: м. Одеса, вулиця Фонтанська дорога, 74.

В обґрунтування позову позивач вказав, що він є правонаступником кредитора у кредитному договорі, що був укладений між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 від 28 березня 2008р. за №08-660/057-302.

Позичальник ОСОБА_2 свої обов'язки з погашення кредиту не виконує, внаслідок чого станом на 12 лютого 2014р. утворилась заборгованість у загальному розмірі 12.980.525грн.33коп. Належне виконання обов'язків позичальника з повернення кредиту було забезпечено шляхом укладення договору іпотеки між сторонами кредитного договору, відповідно до умов якого позичальник ОСОБА_2 передала банку у заставу зазначене нерухоме майно, однак в подальшому таке майно було протиправно відчужено на користь ОСОБА_4. Тому на думку позивача, ОСОБА_4 набула обов'язків іпотекодавця.

Виходячи з наведених обставин, вказуючи на розрахунки заборгованості за кредитним договором та посилаючись на положення діючого законодавства, Банк просив суд задовольнити позов.

Заочним рішенням суду від 10 грудня 2014р. позов банку було задоволено (том 1 а.с.53-56).

Ухвалою суду від 25 червня 2015р. було задоволено заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення суду та скасовано заочне рішення суду від 10 грудня 2014р. з призначенням справи до розгляду в загальному порядку (том 1 а.с.101-102).

Ухвалою суду від 24 липня 2015р. було замінено відповідача у справі з ОСОБА_4 на ОСОБА_3, а ОСОБА_4 залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача (том 1 а.с.108).

Ухвалою суду від 10 вересня 2015р. було залучено до участі у справі ОСОБА_2 і ОСОБА_5 в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог (том 1 а.с.141-142).

01 жовтня 2015р. від представника ПАТ «Укрсоцбанк» надійшла уточнена позовна заява, в якій позивач просив суд:

-в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «Укрсоцбанк» за договором кредиту № 08-660/057-302 від 28 березня 2008р., яка станом на 16 вересня 2015р. складає 44.329.390грн.11коп., звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 28 березня 2008р., посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстром № 483, шляхом набуття права власності іпотекодержателем ПАТ «Укрсоцбанк» на предмет іпотеки житловий будинок, загальною площею 550кв.м., житловою площею 178,8кв.м., що розташований за адресою: м. Одеса, вулиця Фонтанська дорога, будинок 74, та на земельну ділянку, яка знаходиться за вказаною адресою, загальною площею 0,0700га, кадастровий номер: :27:011:0199, у розмірі ринкової вартості предмета іпотеки у сумі 15.956.000грн. без ПДВ;

-визнати право власності публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на вищевказаний житловий будинок та на земельну ділянку.

В обґрунтування уточнених позовних вимог позивач послався на те, що 28 березня 2008р. між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», як Кредитором, та ОСОБА_2, як Позичальником, було укладено договір кредиту № 08-660/057-302, відповідно до умов якого ОСОБА_2 було надано грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання у сумі 792000 доларів США зі сплатою 13,5% річних та комісій в розмірі та порядку, встановлених Договором, та порядком повернення Кредиту на умовах, визначених вказаним Договором.

На виконання умов договору кредиту між Банком, як Іпотекодержателем, та ОСОБА_2, як Іпотекодавцем, було укладено іпотечний договір від 28 березня 2008р., посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, за реєстром № 483, відповідно до якого Іпотекодавець ОСОБА_2 передала в іпотеку Банку у якості забезпечення виконання зобовязання за договором кредиту № 08-660/057-302 від 28 березня 2008р. нерухоме майно: житловий будинок та земельну ділянку, розташовані по вулиці Фонтанська дорога, 74 в м. Одесі.

28 березня 2008р. у звязку з посвідченням Іпотечного договору приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 було накладено заборону відчуження зазначених в договорі житлового будинку та земельної ділянки, власником якої на час накладення заборони була ОСОБА_2, до припинення дії чи розірвання цього договору.

Позивач вказав, що в подальшому ОСОБА_2 протиправно продала вищевказане майно на користь ОСОБА_7, а ОСОБА_4 придбала вказане нерухоме майно з прилюдних торгів та продала його на користь ОСОБА_3, та, на думку позивача, ОСОБА_3 набула обов'язків іпотекодавця.

Позивач зазначив, що заборгованість за договором кредиту не сплачена та станом на 16 вересня 2015р. заборгованість за договором кредиту складає 2.015.140,36 доларів США, що за курсом НБУ станом на 16 вересня 2015р. становить 44.329.390грн.11коп., та складається із:

-суми заборгованості за кредитом в розмірі 787600,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 16 вересня 2015р. становить 17.325.754грн.75коп.75коп.

-суми заборгованості за відсотками 787107,82 доларів США, що за курсом НБУ станом на 16.09.2015р. становить 17314927,74 грн.;

-розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту 3602380,42грн, що за курсом НБУ станом на 16.09.2015 року становить 163758,22 доларів США;

-розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків 6086327,19 грн., що за курсом НБУ станом на 16.09.2015 року становить 276674,31 доларів США.

Позивач послався на те, що звітом про оцінку майна від 30 липня 2015р., виконаним суб'єктом оціночної діяльності ПП «Енергомакс», ринкова вартість предмету іпотеки (обєкту оцінки) визначена в розмірі 15.956.000грн. без ПДВ, а саме: ринкова вартість житлового будинку в сумі 11.756.000грн.; ринкова вартість земельної ділянки в сумі 4.200.000грн.

Посилаючись на те, що заборгованість позичальника перед ПАТ «Укрсоцбанк» за договором кредиту перевищує вартість предмету іпотеки, позивач вважав, що задовольнити його вимоги за рахунок предмета іпотеки можливо лише частково в розмірі ринкової вартості предмета іпотеки на суму 15.956.000грн. без ПДВ, що визначена на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2015р. позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено.

В рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «Укрсоцбанк» за договором кредиту від 28 березня 2008р. № 08-660/057-302 станом на 16вересня 2015р. у загальному розмірі 44.329.390грн.11коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 28 березня 2008р., посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованим в реєстрі за № 483, шляхом набуття права власності іпотекодержателем ПАТ «Укрсоцбанк» на предмет іпотеки, а саме: на житловий будинок, загальною площею 550кв.м., житловою площею 178,8кв.м., що знаходиться за адресою: місто Одеса, вулиця Фонтанська дорога, будинок 74, й на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: місто Одеса, вулиця Фонтанська дорога, 74, загальною площею 0,0700га, кадастровий номер: :27:011:0199, у розмірі ринкової вартості предмета іпотеки у сумі 15.956.000грн. без ПДВ.

Судом визнано право власності ПАТ «Укрсоцбанк» на житловий будинок, загальною площею 550кв.м., житловою площею 178,8кв.м., що знаходиться за адресою: місто Одеса, вулиця Фонтанська дорога, будинок 74, та на земельну ділянку що знаходиться за адресою: місто Одеса, вулиця Фонтанська дорога, 74, загальною площею 0,0700га, кадастровий номер: :27:011:0199. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3654грн. (том 2 а.с.68-73).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову банку. При цьому апелянт посилається на те, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, не прийнято до уваги усі обставини по справі і відповідні вимоги закону (том 2 а.с.122-126).

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представника банку, який просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, представника ОСОБА_4, який просив задовольнити апеляційну скаргу, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольнивши позовні вимоги банку в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що банком було доведено обґрунтованість позовних вимог, що ОСОБА_2 протиправно продала передане нею за договором іпотеки майно, оскільки заборону відчуження іпотечного майна було знято на підставі підробленого рішення суду та без згоди позивача.

Судова колегія не може повністю погодитися з вказаними висновками суду, які не відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Судом першої інстанції було встановлено, що 28 березня 2008р. між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання кредиту, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримала у кредит кошти в сумі 792000 доларів США зі сплатою 13,5% річних та умовою повернення до 27 березня 2023р.

28 березня 2008р. на забезпечення виконання грошових зобовязань за кредитним договором між Банком, як Іпотекодержателем, та ОСОБА_2, як Іпотекодавцем, було укладено іпотечний договір, за яким ОСОБА_2 передала в іпотеку Банку належне їй на праві власності майно: житловий будинок та земельну ділянку, розташовані по вулиці Фонтанська дорога, 74 в м. Одесі.

Унаслідок неналежного виконання грошових зобовязань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 16 вересня 2015р. складала 2.015.140,36 доларів США, що за курсом НБУ станом на 16 вересня 2015р. складала 44.329.390грн.11коп., з яких заборгованість за кредитом - 787600,00 доларів США, заборгованість за відсотками - 787107,82 доларів США, пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 163758,22 доларів США, пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 276674,31 доларів США.

Згідно з пунктом 4.5 договору іпотеки, укладеному між банком та ОСОБА_2, звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду та виконавчим написом нотаріуса здійснюються відповідно до Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до пункту 5.1 вказаного іпотечного договору сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі.

Іпотекодержатель самостійно визначає один із зазначених способів звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме:

передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, установленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частинах першій, третій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Разом з тим, порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України.

У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України по справі № 6-1851цс15 від 30.03.2016р., яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Одночасно апеляційний суд зазначає, що у даній справі має значення, що за умовами вказаного іпотечного договору передбачений позасудовий узгоджений сторонами порядок визнання права власності при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом добровільного укладення окремого договору, але у позовних вимогах та матеріалах справи відсутні дані про дотримання цих умов.

Тому з урахуванням викладених правових положень щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нього та умов іпотечного договору між сторонами з цього питання відсутні підстави для задоволення в судовому порядку позовних вимог у даній справі про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності.

Крім того, Верховним Судом України у постанові від 26 жовтня 2016р. у справі №6-1625цс16 після аналізу положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України, зроблено висновок, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення вимог кредитора на виконання забезпечених іпотекою зобовязань шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Верховним Судом України звернуто увагу на те, що у свою чергу, позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14вересня 2016р. у справі № 6-1219цс16.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до вимог ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Задовольнивши позовні вимоги банку, суд першої інстанції на вищевказані висновки, викладені в постановах Верховного Суду України, увагу не звернув, і неправильно застосував норми статей 33, 36,37, 39 Закону України «Про іпотеку».

Судова колегія вважає, що заперечення представника банку з посиланням також на вищевказані постанови Верховного Суду України від 26 жовтня 2016р. і від 14 вересня 2016р., як на підставу можливого задоволення позову, у звязку з вказівкою у постановах про захист порушених прав кредитодавця щодо виконання позичальником грошових зобовязань, забезпечених іпотекою, є необґрунтованими, оскільки в даних постановах вирішувалися питання, повязанні з встановленими розбіжностями в рішеннях судів першої, апеляційної та касаційної інстанції, а дана справа розглядається на стадії розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

Тому основним висновком у вищевказаних постановах Верховного Суду України є висновок щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», які призвели до неправильного вирішення спору.

Крім того, судова колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо доведеності банком позовних вимог про протиправність продажу предмету іпотеки з оглядом на наступне.

Так, передчасним є посилання суду першої інстанції, як на доказ про зняття заборони відчуження іпотечного майна на підставі підробленого рішення суду, на постанову прокурора Орджонікідзевського району м. Харкова про порушення кримінальної справи за фактом підроблення офіційних документів за ч.1 ст. 358 КК України від 26 січня 2010р., оскільки відповідно до вимог ч.4 ст.61 ЦПК України підставою для звільнення від доказування є лише вирок суду, а ні постанова прокурора про порушення кримінальної справи за фактом.

З вищевказаних підстав не може бути визнано як доказ відповідно до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України і рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 березня 2013р.

Безпідставним є посилання представника банку на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2010р., як на доказ про використання ОСОБА_2 підробленого рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харькова, оскільки з тесту вказаного вироку чітко вбачається, що ОСОБА_2 не була засуджена за вказаним вироком саме за використання вищевказаного рішення суду.

Тому з урахуванням вищевказаних обставин неможливо вважати, що ОСОБА_4 незаконно придбала 30 серпня 2010р. предмет іпотеки з прилюдних торгів, та в подальшому за договором купівлі-продажу від 17 січня 2014р. продала ОСОБА_3 житловий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: м. Одеса, вулиця Фонтанська дорога, 74.

Судова колегія з урахуванням наведеного, також вважає передчасним висновок суду першої інстанції, що перехід права власності до ОСОБА_4 та від ОСОБА_4 до ОСОБА_3 відбувся без законних підстав.

Так, згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно.

Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначені правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться й у ч. 2 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обовязки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Порядок державної реєстрації іпотек під час виникнення спірних правовідносин регулювався Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004р. № 410 (втратив чинність 01.01.2013р.) та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013р. № 868.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Судова колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції, що запис про скасування державної реєстрації прав був зроблений на підставі підробленого судового рішення, оскільки вказані обставини не були встановлені вироком суду.

Враховуючи вищенаведене, є невірним посилання суду першої інстанції на висновки Верховного Суду України щодо застосування наведених вище норм права, викладені у постановах від 27.05.2015р. у справі № 6-332цс15, від 10.06.2015р. у справі № 6-449цс15, від 24.06.2015р. у справі № 3-231гс15, про те, що у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі незаконного, оскільки відпала підстава виключення цього запису. Верховний Суд України наголошує, що це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек, оскільки у наведених постановах йде мова про інші обставини ніж ті, які виникли в даній справі, а саме: в зазначених справах на момент розгляду справи реєстраційний запис про іпотеку був відновлений, а в даній справі запис про іпотеку не був відновлений.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що маючи намір здійснити державну реєстрацію прав та їх обтяжень на житловий будинок, земельну ділянку, ПАТ «Укрсоцбанк» 28 липня 2014р. звернувся до реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, для проведення державної реєстрації іншого речового права - «іпотека» на земельну ділянку та житловий будинок, що розташовані в м.Одеса по вул.Фонтанська дорога,74.

28 липня 2014року Державний реєстратор виніс рішення, яким відмовлено ПАТ «Укрсоцбанк» у державній реєстрації прав та їх обтяжень, в зв'язку з тим, що заяву про державну реєстрацію обтяжень (іпотек) речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, банк звернувся до Одеського окружного адміністративного суду за адміністративним позовом щодо оскарження вказаних рішень.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2014року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2014року, у задоволенні адміністративного позову ПАТ «Укрсоцбанк» було відмовлено (т.1 а.с.80-86).

При цьому судом встановлено, що 01.09.2010р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу відповідно до ст.66 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі акта державного виконавця про прилюдні торги, затвердженого начальником підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області та на підставі п.5, ст. 34 Закону України «Про нотаріат» було видано свідоцтво ОСОБА_4, яка придбала дані об'єкти з торгів, яким посвідчено, що останній на праві власності належить спірне майно в м.Одесі по вул.Фонтанська дорога,74. Свідоцтво про придбання обєкту з торгів 02.09.2010р. було зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН» за ОСОБА_4

В подальшому 17 січня 2014року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі - продажу, за умовами п.1, якого ОСОБА_4 передає, а ОСОБА_3 приймає у власність житловий будинок за адресою: м.Одеса вул.Фонтанська дорога,74, житловою площею 178,8кв.м., загальною площею 550кв.м., розташованого на земельній ділянці загальною площею 0,0700га, кадастровий номер №:27:011:0199, що належить продавцю на праві власності та відчужується одночасно з будинком.

Отже судами було встановлено, що усі вищевказані переходи права власності здійсненні після зняття заборони відчуження, виконаного 25.09.2009р., після проведення публічних торгів, та дана реєстраційна дія банком не оскаржена, запис в реєстрі іпотек не відмінявся; запис про зняття заборони відчуження від 25.09.2009р. не був оскаржений та не був скасований, як на момент переходу права власності так і на теперішній час є дійсним, а тому особи, які в наступному придбавали право власності на це майно ОСОБА_7, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не набували статусу іпотекодавця, так як такий статус не мав кожний з них, а при отриманні ОСОБА_7 воно було не обтяжено. Отже, теперішній власник ОСОБА_3 будь-яких зобов'язань перед банком не несе, а вказане майно не є предметом іпотеки.

Суд першої інстанції помилково дійшов до висновку, що вищенаведені судові рішення не мають преюцидального значення для цієї справи, оскільки відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судом рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Також помилковим є посилання суду на те, що відсутність запису про іпотеку не впливає на наявність/відсутність іпотеки, оскільки іпотечний договір був укладений в той момент, коли ще не діяли положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», які пов'язують момент виникнення права іпотеки з моментом його реєстрації, що також вказує на дійсність іпотеки, з урахуванням наступного.

Договір іпотеки між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 був укладений 28 березня 2008року, а Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» прийнятий 01 липня 2004року і відповідно до вимог ст.ст.4,23 Закону (в редакції, що діяла на момент укладення спірного договору іпотеки) передбачена обовязкова державна реєстрація обмеження речових прав на нерухоме майно.

З урахуванням викладених правових положень щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нього та умов іпотечного договору між сторонами з цього питання відсутні підстави для задоволення в судовому порядку позовних вимог у даній справі про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, оскаржуване судове рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому відповідно до ст. ст. 11, 303, 307, 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в повному обсязі з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки з підстав, викладених у цьому рішенні апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2015р. скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволені позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням суду.

Головуючий: І.П.Сидоренко

Судді: Т.В.Цюра

ОСОБА_8