АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

14 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Левенця Б.Б.,

секретаря: Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», в інтересах якого діє Федотова ХристинаЮріївна,

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

22 червня 2015 року позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк» (далі - ПАТ «Укрсиббанк», Банк) звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом, в якому посилаючись на порушення позичальником умов договору просив стягнути з відповідача заборгованість по поверненню кредитних коштів та проценти за користування кредитом у розмірі 38 174,17 доларів США та пеню за прострочення виконання зобов'язання у розмірі 272 190,83 грн.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначила, що не ухилялася від зобов'язань та сумлінно здійснювала відповідні платежі. Залишок заборгованості станом на 24.02.2009р. складає 17106,98 доларів США, а не 171 07,98 доларів США, як зазначає позивач у позовній заяві. Відповідно до п. 1.2.2. Кредитного договору позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути Банку кредит у повному обсязі в термін не пізніше 25.02.2015р., якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі Додаткової угоди Сторін. Так, відповідно до додатку № 2 до вказаного договору передбачено графік погашення ануїтетних платежів з вказівкою строків їх оплати.

Вказувала, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо нарахування основного боргу та процентів за період по 31.05.2012 р., оскільки додатком № 2 до Договору № 0 від 25.02.2008 р. передбачено графік погашення ануїтетних платежів з вказівкою строків їх оплати.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованість по кредитному договору в розмірі 9 349,27 доларів США, що за курсом НБУ в еквіваленті складає 196 886, 27 грн., 118 18,68 грн. заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом, що за курсом НБУ в еквіваленті складає 248 889, 58 грн., пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у розмірі 17 621, 96 грн., та пеню за несвоєчасне погашення процентів у розмірі 1 982,48 грн., а всього 21 167, 95 доларів США, що за курсом НБУ в еквіваленті складає 445 775, 85 грн. та пеню в загальному розмірі 19 604, 45 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ «Укрсиббанк» через свого представника звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та неправильне застосування норм процесуального права, незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Вказував, що суд першої інстанції, застосовуючи строк позовної давності та визначаючи період за який підлягає стягненню заборгованість, не навів жодних розрахунків відповідно до яких визначено розмір заборгованості. В рішенні суду відсутня будь-яка аргументація та методологія визначення розміру заборгованості.

Крім того, судом порушено норми законодавства стосовно стягнення заборгованості у валюті договору. Судом стягнуто заборгованість з визначенням гривневого еквіваленту станом на день ухвалення рішення, хоча позивач зазначав у позову про стягнення заборгованості станом на день звернення до суду з позовом.

Просив рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача суму заборгованості у розмірі 38 174,17 доларів США та пеню у розмірі 272 190, 83 грн.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в судовому засіданні просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення залишити без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

ПАТ «Укрсоцбанк», належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив, причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 укладено договір № 0 про надання кредиту в розмірі 18700 доларів США, строком до 25.02.2015 року, зі сплатою процентів шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 345 доларів США в день сплати ануїтетного платежу за користування кредитним договором.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Банк зобов'язання за договором виконав належним чином, проте, позичальник, належним чином умови договору не виконувала у зв'язку з чим в неї виникла заборгованість перед Банком.

Судом першої інстанції встановлено, що розмір заборгованості за основним боргом по кредиту становить 17 106 доларів США 98 центів. Крім цього, у ОСОБА_2 виникла заборгованість у розмірі 21 067,19 доларів США по простроченим процентам за користування кредитом; 12 460,70 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 146 730,12 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції застосувавши положення ст. 257, 258 ЦК України, дійшов висновку про стягнення заборгованості за кредитом та заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом за період з 21.06.2012 року по 15.06.2015 року та пені в загальному розмірі 19 604, 45 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частки позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Відповідно до статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Частиною 2 ст. 258 ЦК України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, а отже право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу

Згідно п.п. Договору 1.2.2 позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені графіком повернення кредиту та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено відповідальність за порушення графіку повернення кредиту та процентів за користування ним. Отже, початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Судом вірно застосовано зазначені положення закону та правильно визначено початок перебігу строку позовної давності.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом не вірно визначено розмір заборгованості з огляду на наступне.

На підтвердження позовних вимог, ПАТ «Укрсиббанк» надав до суду довідку-розрахунок заборгованості за кредитом, однак вказаний розрахунок містив складові, які виходять за межі строку позовної давності.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4, надала до суду свій розрахунок заборгованості за кредитним договором з урахуванням положень ст. 257, 258 ЦК України (а.с. 79-84).

Оскільки, на спростування наданого відповідачем розрахунку, Банк свого розрахунку не надав, суд першої інстанції, вирішуючи спір в частині розміру заборгованості вірно виходив з розрахунку наданого ОСОБА_4

Не зазначення судом першої інстанції методології визначення розміру заборгованості не може бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду.

Разом з цим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального права в частині визначення валюти зобов'язання з огляду на наступне.

Судом першої інстанції у резолютивній частині рішення наведені розрахунки заборгованості за кредитним договором із переведенням іноземної валюти в українську за курсом, установленим НБУ на час виникнення заборгованості.

Такий висновок суду є необґрунтованим і не узгоджується з вимогами частини другої статті 533 ЦК України.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтями 6, 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони у договорі можуть відступати від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, з врахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Тобто Цивільний кодекс закріпив принцип свободи договору. Змістом договору є ті умови, на яких сторони погодились виконувати договір.

З матеріалів справи вбачається, що договір між сторонами укладено у іноземній валюті.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини,- стягнути грошову суму в іноземній валюті.

З матеріалів справи вбачається, що на момент укладення договору у Банку була ліцензія ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями (а.с. 19-22).

Оскільки позивач має банківську ліцензію, суд першої інстанції, виходячи із вимог заявлених у позові, повинен був стягнути заборгованість за кредитним договором, окрім пені, у доларах США без зазначення гривневого еквіваленту.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-145цс14.

Крім того, пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що резолютивна частина рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укурсиббанк» заборгованості за кредитним договором, підлягає зміні шляхом виключення з резолютивної частини рішення суду зазначення гривневого еквіваленту заборгованості по кредитному договору.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», в інтересах якого діє Федотова Христина Юріївна,- задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року змінити, виключити з резолютивної частини рішення суду зазначення гривневого еквіваленту заборгованості по кредитному договору в розмірі 196 886, 27 грн., зазначення гривневого еквіваленту заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом в розмірі 248 889, 58 грн. та вказівку про загальну суму заборгованості, яка підлягає стягненню в гривневому еквіваленті у сумі 445 775 грн. 85 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 759/10303/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5910/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Мазур І.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.