Провадження № 2/369/2297/16
РІШЕННЯ

Іменем України

24.06.2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Дуплій Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Українсько-німецьке спільне підприємство «Шмайсер», третя особа ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2015 року позивач звернувсь до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 20 травня 2015 року між ним та ТОВ «УНСП «Шмайсер» укладено договір безпроцентної поворотної фінансової допомоги №20/05-15. За даним договором було передано кошти в розмірі 54 692 дол. США. Кошти мали бути повернуті 22 липня 2015 року. У визначений договором строк відповідач кошти не повернув, на його вимоги відповідач кошти не повернув. Оскільки відповідач кошти в строк не повернув, тому були нараховані три відсотки річних в розмірі 12 245,00 грн., інфляційні втрати в розмірі 27699,31 грн. Крім того, договором вони передбачали штраф за порушення виконання грошового зобовязання, тому відповідач також має сплатити йому і штраф в розмірі 1 204 317,84 грн.

Просив суд стягнути з відповідача ТОВ «УНСП «Шмайсер» заборгованість за договором позики в розмірі 2 448 579,99 грн., яка складається з суми неповернутою позики 1 204 317,84 грн., три відсотки річних в розмірі 12 245,00 грн., інфляційні втрати в розмірі 27 699,31 грн., штраф за порушення зобовязання в розмірі 1 204 317,84 грн.; судові витрати покласти на відповідача.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Суду пояснив, що договір підписаний між позивачем та товариством. Після підписання договору бухгалтером підприємства йому було видано ордер, на якому стоїть печатка підприємства. Гроші передавались ОСОБА_2 в доларах США. Яким чином у подальшому кошти були переведені на рахунки підприємства не має відношення до укладеного договору. Доводи відповідача вважає надуманими на уникнення відповідальності. Просив задоволити позов.

У судовому засіданні представник відповідача ТОВ «УНСП «Шмайсер» проти позову заперечував, подав суду письмові заперечення. Суду пояснили, що в дійсності по усній домовленості договір був укладений між двома фізичними особами: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Кошти отримала ОСОБА_2, яка особисто від себе вносила їх на рахунок підприємства вже в гривні. На такій формі договору наполіг саме ОСОБА_1, тому вимоги про стягнення боргу з підприємства є безпідставними. Вказала також, що частина в коштів в розмірі 5000 дол. США були повернуті, але не було отримано письмової розписки про це. Просила відмовити в задоволенні позову.

У судове засідання ОСОБА_2 не зявилась, подала суду письмове клопотання про відкладення через завантаженість на роботі, але доказів цим обставинам суду не надала. Також подала суду письмові пояснення. Вказала, що за усною домовленістю договір був укладений між нею та позивачем, але письмово вказали товариство. Кошти отримувала вона та вносила на рахунки підприємства. Підпис на договорі стоїть її, а печатка носить лише формальний характер як підтвердження її намірів, куди вона в подальшому витратить отримані нею в борг кошти. Вказала також, що частина коштів в розмірі 5000 дол. США були повернуті. Від своїх боргових зобовязань не відмовляється.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як визначено у ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (сума позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

При розгляді справи судом встановлено, що 20 травня 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «УНСП «Шмайсер» укладено договір безпроцентної поворотної фінансової допомоги №20/05-15. Відповідно до п.п.1.1-2.1 за цим договором ОСОБА_1 передав у власність ТОВ «УНСП «Шмайсер» грошові кошти в розмірі 54 692 дол. США.

У п.4.1, 5.1 договору погодили, що строк повернення позики становить два місяці з моменту надання суми позики. Позичальник зобовязувався повернути суму позики (або неповернуту її частину в разі дострокового погашення частини позики) в останній день строку, встановленого в п.4.1 цього договору.

У відповідності до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неподаткового мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до п. 3.2 договору днем надання позики вважається день зарахування сум позики на поточний рахунок або оприбуткування в касу підприємства.

На підтвердження факту передачі коштів позивачем подано договір та квитанцію до прибуткового касового ордеру №402 від 22 травня 2015 року, за якою товариство отримало від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 54 692 дол. США. За наведених вище обставин, суд приходить до висновку, що сторонами були виконані умови договору щодо порядку надання позики.

Пояснення представника товариства та ОСОБА_2 щодо отримання коштів останньою як фізичною особою, суд оцінює критично, оскільки належних та допустимих доказів цим обставинам суду подано не було. Оскільки договором передбачено надання позики шляхом зарахування коштів на поточний рахунок або оприбуткування в касу підприємства, тому твердження представника, що зарахування на рахунок товариства здійснювалось ОСОБА_2 не спростовують умов договору та не підтверджують укладення договору між фізичними особами. Натомість в договорі чітко визначені сторони правочину, стоять підписи уповноваженої особи та печатка підприємства.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

За таких обставин суд вважає, що факт передачі коштів підтверджений належними та допустимими доказами, права позивача порушені неповерненням коштів, тому вимоги про стягнення з товариства заборгованості в розмірі 54 692 дол. США, що на день розрахунку за офіційним курсом НБУ становить 1 204 317,84 грн. підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 5.2,5.3 договору передбачено, що сума позики підлягає поверненню шляхом видачі її з каси позичальником готівкою частинами або в повному обсязі. Днем повернення позики (її частини) вважається день виписки видаткового касового ордеру позичальнику.

Подаючи свої заперечення ОСОБА_2 вказала, що нею було повернено частину позики в розмірі 5000 дол. США, але доказів, передбачених договором, не надала. Не приєднано до справи і будь-яких розписок за підписом позивача про повернення коштів, їх дати та розміру суду не подано, не заявлено клопотань про їх витребування.

За ст. 611 ЦК України у раз порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом: припинення зобовязання, зміна умов зобовязання, сплата неустойки, відшкодування та моральної шкоди.

Відповідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши подані суду докази, відповідач заперечень суду не надав, суд вважає, що до стягнення підлягають три відсотки річних в розмірі 12 245 грн.

За ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобовязання.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

За правилом ст. 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих неналежним виконання зобовязання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

П.6 договору передбачено, що при простроченні повернення позики (її частини) позичальник сплачує штраф в розмірі 100% від неповернутої суми позики.

У судовому засіданні представник відповідача посилався на необґрунтованість нарахованого штрафу, що є не спів розмірним з основним боргом, просив суд зменшити розмір стягуваної неустойки.

При визначенні розмірі неустойки суд також враховує положення ст. 551 ЦК України, за якою розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають значення для справи.

Відповідно до розяснень п. 27 постанови №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року істотними обставинами в розумінні ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобовязання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на вагу (відсутність негативних наслідків для позивача через просторочене виконання зобовязань).

Враховуючи надані пояснення сторонами, подані суду докази, час прострочення та невиконання зобовязання, валюту договору та курсові коливання, суд вважає за можливе зменшити розмір штрафу до 100 000 грн.

Також слід зазначити, що відповідно до Закону від 3 липня 1991 року «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, яке визначене у гривні. Оскільки кошти передавались в доларах США, тому суд вважає безпідставні посилання позивача щодо стягнення інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 6 090 грн., що підтверджується відповідною квитанцією. З огляду на задоволену частину позовних вимог, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 3 277,50 грн.

Керуючись ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 задоволити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Українсько-німецьке спільне підприємство «Шмайсер» (Київська область, Києво-Святошинський район, м. Вишневе, вул. Ломоносова, буд. 1, ) на користь ОСОБА_1, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, заборгованість за договором позики в розмірі 1 204 317,84 грн. (один мільйон двісті чотири тисячі триста сімнадцять грн. 84 коп.), три відсотки річних в розмірі 12 245 грн. (дванадцять тисяч двісті сорок пять грн.), штраф за невиконання зобовязань в розмірі 100 000 грн. (сто тисяч грн.), судовий збір в розмірі 3277,50 грн. (три тисячі двісті сімдесят сім грн. 50 коп.).

У решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.С. Пінкевич