Ухвала

іменем україни

27 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_4, фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, Миргородського підприємства технічної інвентаризації та експертизи «Інвентаризатор» про стягнення заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання договору недійсним, стягнення збитків, за касаційними скаргами ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 08 грудня 2015 року та від 16 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з указаним позовом до ОСОБА_4, ФОП ОСОБА_4, Миргородського ПТІЕ «Інвентаризатор» про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором від 15 жовтня 2007 року № К-134-2007 у розмірі 1 334 121 грн 92 коп., яка утворилася у зв'язку з невиконанням позичальником належним чином взятих за кредитним договором зобов'язань.

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним договору про мультивалютну кредитну лінію від 05 травня 2008 року № К-134-2007, оскільки цей договір вчинено внаслідок обману зі сторони банку щодо істотних умов. Посилалася на порушення банком норм Закону України «Про захист прав споживачів». Так, банк вніс у договір незаконні умови щодо щомісячної комісійної винагороди за дії, які банк здійснює в процесі кредитування, та дискримінаційну пеню, внаслідок чого сума позовних вимог перевищує розмір неповернутого кредиту. Вважала, що дії банку порушують її права як споживача фінансових послуг щодо свободи вибору, рівності сторін договору, обмеження права на надання необхідної достовірної інформації. Також зазначає, що банк при укладенні договору у валюті - доларах США порушив вимогу закону щодо отримання індивідуальної ліцензії на такі дії, тому просила також стягнути з банку на свою користь 1 191 460 грн збитків.

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06 липня 2015 року позовну заяву ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» залишено без розгляду.

Заочним рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06 липня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано недійсним з моменту укладення договір про мультикредитну лінію від 05 травня 2008 року № К-134-2007, укладений між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ФОП ОСОБА_4

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_4 збитків у сумі 1 191 460 грн відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь держави 243 грн 60 коп. судового збору, від сплати якого був звільнений позивач при зверненні до суду.

Додатковим рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 липня 2015 року у задоволенні вимог ОСОБА_4 про стягнення судових витрат (витрат на проведення експертизи) у сумі 8 800 грн відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 01 вересня 2015 року скасовано ухвалу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06 липня 2015 року, справу повернуто до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 12 жовтня 2015 року заяву ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про перегляд заочного рішення від 06 липня 2015 року залишено без задоволення.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 08 грудня 2015 року задоволено апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»; скасовано заочне рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06 липня 2015 року та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено за безпідставністю, стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави 3 897 грн 60 коп. судового збору.

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 січня 2016 року провадження у справі за позовними вимогами ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» до ФОП ОСОБА_4, Миргородського ПТІЕ «Інвентаризатор» про стягнення заборгованості за кредитним договором закрито.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 січня 2016 року в задоволенні позовних вимог про стягнення боргу з поручителя ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 16 березня 2016 року задоволено апеляційну скаргу представника ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» - Кобрися О.М. - на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 січня 2016 року.

Скасовано рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 січня 2016 року.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 1 324 589 грн 82 коп. заборгованості за кредитним договором, із яких: 885 962 грн 42 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 362 488 грн 85 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 76 138 грн 55 коп. - пеня.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» судові витрати в розмірі 3 628 грн 42 коп.

У касаційних скаргах ОСОБА_4 просить скасувати зазначені рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212, 303, 304 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості вказаних позовних вимог, оскільки позивач не довела обставин, на які вона посилалася як на підстави своїх вимог, та не надала доказів, які б свідчили про незаконність оспорюваного кредитного договору, крім того, відсутні підстави для висновку про введення ОСОБА_4 в оману під час укладення договору.

Дійшовши висновку, що оспорюваний кредитний договір не є споживчим та відсутні підстави для визнання його недійсним з підстав вчинення його під впливом обману, апеляційний суд обґрунтовано визнав безпідставними позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення збитків.

На підставі наявних у справі доказів суд правильно установив, що умови кредитного договору не містять положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, кредитний договір укладався з додержанням форми, встановленої законодавством; при укладенні оспорюваного кредитного договору волевиявлення сторін правочину було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що узгоджується із загальними вимогами, встановленим ст. 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Разом із тим суд правильно врахував, що ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» мало право здійснювати банківські операції з валютними цінностями відповідно до банківських ліцензій від 17 липня 2007 року та 09 жовтня 2009 року.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором, апеляційний суд дійшов правильного висновку про доведеність та обґрунтованість цих позовних вимог.

При цьому апеляційний суд обґрунтовано визнав помилковими висновки суду першої інстанції про припинення дії договору поруки виходячи з наступного.

Так, судом установлено, що останні платежі за тілом кредиту та процентами ФОП ОСОБА_4 було здійснено на погашення тіла кредиту 09 листопада 2012 року, та на погашення процентів - 06 грудня 2012 року.

Таким чином, суд правильно виходив із того, що саме з 1 числа наступного місяця після здійснення останніх платежів розпочався строк виконання зобов'язань, а до суду із позовом відповідно до вимог п. 5.1 договору позивач звернувся у травні 2014 року, тобто в межах трирічного строку.

Разом із тим апеляційний суд обґрунтовано відхилив заяву ОСОБА_4 про застосування строків позовної давності, зазначивши, що трирічний строк позовної давності позивачем не пропущено.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків апеляційного суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, вищевказані рішення апеляційного суду є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України підлягають залишенню без змін, а касаційні скарги - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 08 грудня 2015 року та від 16 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

М.В.Дем'яносов

А.О.Леванчук