АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Ратнікової В.М.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 759/3785/15
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6578/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Миколаєць І.Ю.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У березні 2015 року представник ПАТ «Універсал Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, про звернення стягнення на предмет іпотеки в якому, з уточненням, просив в погашення заборгованості ОСОБА_1 перед банком за Генеральним договором від 11.04.2008 року в сумі 290 878, 35 грн. звернути стягнення на майно, передане в іпотеку згідно договору іпотеки від 11.04.2008 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 1409, а саме: однокімнатну квартиру № 309. яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Якуба Коласа № 2, що належала на праві власності ОСОБА_5 та успадкована ОСОБА_6 шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, яка буде визначена експертом, суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання на стадії виконавчого провадження.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 11.04.2008 року між ВАТ «Універсал Банк» правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 був укладений Генеральний договір про надання кредитних послуг № BL2944 за яким банк надав відповідачу кредитні послуги у валютах вказаних в договорі, в рамках ліміту, встановленого в базовій валюті, що дорівнює 112 000 доларів США у порядку і на умовах, визначених у цьому договорі зі строком та порядком повернення кредиту визначеного додатковою угодою до Генерального договору. 11.04.2008 року між сторонами було укладено додаткову угоду № BL2944/K-1 до Генерального договору за якою банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти в розмірі 15 000 доларів США, а останній зобов'язувався повернути кредитні кошти та внести плату за кредит до 01.04.2018 року зі сплатою 14% річних у межах строку кредитування та 28% річних понад такий строк. З метою забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов'язання за Генеральним договором 11.04.2008 року між позивачем та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки за яким остання передала в іпотеку позивачу квартиру АДРЕСА_1, яка належить їй на праві власності. 13.06.2008 року між сторонами було укладено додаткову угоду № ВГ5268/ К-1 до Генерального договору за якою банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти в розмірі 12 000 доларів США, а останній зобов'язувався повернути кредитні кошти та внести плату за кредит до 01.06.2018 року зі сплатою 15,25 % у межах строку кредитування та 30,5% понад такий строк. 02.01.2009 року ОСОБА_5 померла. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 09.12.2014 року встановлено, що предмет іпотеки, а саме квартира АДРЕСА_1 успадкована ОСОБА_1 Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21.10.2014 року, яке набрало законної сили з ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 була стягнута солідарно заборгованість за Генеральним договором та додатковою угодою № BL2944/K-1 до нього від 11.04.2008 року у розмірі 153248,70 грн. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23.12.2014 року з ОСОБА_1 була стягнута заборгованість за додатковою угодою № ВГ5268/К-1 до генерального договору у розмірі 137629,65 грн. Рішення суду боржником не виконуються, а тому банк був вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог посилався на те, що суд першої інстанції не врахував, що відповідно до положень ст.1281 ЦК України банк позбавився права вимоги про стягнення на предмет іпотеки, оскільки не звернувся до нього а ні протягом 6 місяців після того як дізнався про відкриття спадщини, а ні протягом року від настання строку вимоги.

Крім того, на думку апелянта, банк не мав права звертатися з даним позовом тому, що вже існує рішення суду про стягнення заборгованості з відповідача, яке знаходиться на стадії виконання, а тому суд першої інстанції своїм рішенням фактично подвоїв суму заборгованості, допустив подвійне стягнення з боржника.

Також апелянт посилається на те, що ПАТ «Універсал Банк» вже звертався до суду з вимогою про стягнення даного предмету іпотеки і йому було відмовлено, а тому не мав права повторно звертатися до суду із такими ж вимогами.

Звертає увагу колегії суддів апелянт і на ту обставину, що позивач не надав суду детальний розрахунок заборгованості, без якого неможливо правильно вирішити справу, перевірити можливий сплив строку позовної давності по деяким платежам тощо. Зокрема апелянту не зрозуміло звідки взялася сума боргу у розмірі 290 878,35 грн., яка майже вдвічі більша від первісних вимог.

Суд першої інстанції, на думку апелянта, також незаконно не врахував дію мораторію на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті. Апелянт зазначає, що враховуючи мораторій суд повинен був зупинити виконання рішення на час дії мораторію.

Апелянт у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 11.04.2008 року між ВАТ «Універсал Банк» правонаступником якого с ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 був укладений Генеральний договір про надання кредитних послуг № ВГ2944. За умовами договору банк надав відповідачу кредитні послуги у валютах вказаних в договорі, з рамках ліміту, встановленого в базовій валюті, шо дорівнює 112 000 доларів США у порядку і на умовах, визначених у цьому договорі зі строком та порядком повернення кредиту визначеного додатковою угодою до Генерального договору (а.с.5-12).

11.04.2008 року між сторонами було укладено додаткову угоду № ВГ2944/К-1 до Генерального договору за якою банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти в розмірі 15 000 доларів США, а останній зобов'язувався повернути кредитні кошти та внести плату за кредит до 01.04.2008 року зі сплатою 14% річних у межах строку кредитування та 28% річних понад такий строк (а.с.13-18).

З метою забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов'язання за Генеральним договором 11.04.2008 року між позивачем та ОСОБА_5 було укладено нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 LB. за зареєстрований в реєстрі за № 1409 договір іпотеки за яким остання передала в іпотеку позивачу квартиру АДРЕСА_1, яка належить їй на праві власності згідно свідоцтва про право власності, виданого 02.06.2004 року Головним управлінням житлового забезпечення (а.с.19-22).

13.06.2008 року між сторонами було укладено додаткову угоду № BL5268/K-1 до Генерального договору за якою банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти в розмірі 12 000 доларів США, а останній зобов'язувався повернути кредитні кошти та внести плату за кредит до року зі сплатою 15,25 % у межах строку кредитування та 30,5% понад такий строк (а.с.70-74).

02.01.2009 року ОСОБА_5 померла, про що Відділом реєстрації смерті у м. Києві зроблено актовий запис № 96 та видане відповідне свідоцтво (а.с.131).

Згідно до витребуваної судом спадкової справи щодо майна померлої ОСОБА_5, ОСОБА_1 прийняв спадщину, що є свідченням про те, що він успадкував як майно, так і майнові зобов'язання.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 09.12.2014 року встановлено, що предмет іпотеки, а саме квартира АДРЕСА_1 успадкована ОСОБА_1 (а.с.110-113).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21.10.2014 року, яке набрало законної сили з ОСОБА_1, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 була стягнута солідарно заборгованість за Генеральним договором та додатковою угодою № ВЬ2944/К-1 до нього від 11.04.2008 року у розмірі 153248,70 грн. (а.с.106-109). Рішення набрало законної сили.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23.12.2014 року з ОСОБА_1 була стягнута заборгованість за додатковою угодою № ВГ5268/К-1 до Генерального договору у розмірі 11676,45 дол. США (137629,65 грн.) (а.с.47-48).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, зважаючи на таке.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, дослідив усі наявні в матеріалах справи докази і ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував, що відповідно до положень ст.1281 ЦК України банк позбавився права вимоги про стягнення на предмет іпотеки, оскільки не звернувся до нього а ні протягом 6 місяців після того як дізнався про відкриття спадщини, а ні протягом року від настання строку вимоги є необґрунтованими та такими, що не відповідають законодавству.

Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав i обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять yсі права i обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав i обов'язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218,1231 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Вiдповiдно до частини першої статті 608 ЦК України зобов'язання припиняються смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язане з його особою i у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Перелік зобов'язань, які не входять до складу спадщини, визначений статтею 1219 ЦК України, отже зобов'язання за кредитним договором та за договором іпотеки входять до складу спадщини.

За змістом статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав i не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено підстави припинення іпотеки, однак такої підстави, як смерть iпотекодавця, положення зазначеної норми не містять.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки вiд iпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус iпотекодавця i має всі його права i несе всі його обов'язки за iпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - iпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед iпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги iпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Отже, аналізуючи вищезазначені цивiльно-правовi норми слід дійти висновку про те, що правила статті 1281 ЦК України регулюють порядок пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців щодо виконання зобов'язань спадкодавця перед своїм кредитором, а не порядок звернення стягнення на предмет іпотеки.

Строк, в межах якого iпотекодержатель може звернутися з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлюється загальними положеннями про позовну давність (глава 19 ЦК України).

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року в справі № 6-128цс15, яка, відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно визначився з тим, що ОСОБА_5, яка померла, була іпотекодавцем, а не боржником ПАТ «Універсал Банк», а тому у останнього не було підстав пред'являти вимоги до спадкоємця ОСОБА_5 - відповідача ОСОБА_1 за правилами передбаченими положеннями ст.1281 ЦК України. В той час, як ПАТ «Універсал Банк» звернувся з даним позовом в межах загальних положень про позовну давність (глава 19 ЦК України).

Необґрунтованими є і доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції незаконно задовольнив позов, оскільки вже існує рішення про стягнення з відповідача суми заборгованості, чим допустив подвійне стягнення з боржника.

Так, відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.

Згідно з ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду.

Отже, наявність судового рішення про стягнення із відповідача на користь банку заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане відповідачами в іпотеку нерухоме майно.

Доказів того, що відповідач ОСОБА_1 виконав рішення судів та погасив заборгованість перед ПАТ «Універсал Банк» ним надано не було, а тому суд першої інстанції обґрунтовано звернув стягнення на предмет іпотеки за наявності невиконаних рішень про стягнення з боржника кредитної заборгованості.

Вказаний висновок колегії суддів також узгоджується із позицією Верховного Суду України, викладену у постанові від 02 березня 2016 року в справі № 6-128цс15.

Колегія суддів також вважає слушними заперечення позивача про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається саме в рахунок погашення конкретних сум заборгованості, які встановлені судовими рішеннями, що виключає можливість подвійного стягнення з відповідача.

Безпідставними є й доводи апелянта на те, що ПАТ «Універсал Банк» вже звертався до суду з вимогою про стягнення даного предмету іпотеки і йому було відмовлено, а тому не мав права повторно звертатися до суду із такими ж вимогами.

Так, особа позбавлена повторно звертатися до суду з позовом у разі, якщо одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Суд першої інстанції правильно вказав, що дійсно існує рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05.02.2015 року, відповідно до якого позивачем був ПАТ «Універсал Банк», а предметом якого було звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 114). Проте в даній справі ОСОБА_1 виступав у якості третьої особи, а тому відсутні підстави вважати, що даний позов пред'явлений до тих самих осіб.

Підставою відмови у задоволенні позову за вказаним рішенням, як раз і було те, що ПАТ «Універсал Банк» не довів, що вказана квартира належить відповідачам по тій справі - ОСОБА_10 та ОСОБА_9

Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги про те, що незрозумілою є сума, яку потрібно погасити предметом іпотеки, оскільки позивачем не надано детального розрахунку.

Так, позивачем правильно вказано, що згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з матеріалів справи і не заперечується апелянтом, існує два судових рішення про стягнення з нього суми боргу, що набрали законної сили.

Так, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21.10.2014 р. у справі №759/18264/13-ц стягнуто 153 248 грн. 70 коп., рішенням того ж суду від 23.12.2014 р. у справі №759/13497/14-ц стягнуто 137 629 грн. 65 коп., що разом, як раз і становить 290 878 грн. 35 коп.

Факт існування зазначеної заборгованості встановлено судовими рішеннями, а тому відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України дана обставина не підлягає доказуванню.

Колегія суддів відхиляє і доводи апелянта з посиланням на дію мораторію на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, виходячи з наступного.

Згідно підпункту 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Тобто, обов'язковими умовами за яких забороняється стягувати нерухоме майно громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, зокрема є те, що таке майно є місцем постійного проживання особи, за умови, що у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно.

Проте, ОСОБА_1 прописаний та проживає за адресою: АДРЕСА_2, тобто квартира за адресою: АДРЕСА_1, яка знаходиться в іпотеці, не використовується ним як місце постійного проживання, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією паспорту апелянта із даними про реєстрацію (а.с.33 на звороті). Крім того, сам апелянт цього не заперечує, оскільки в апеляційній скарзі місцем свого проживання вказує саме адресу: АДРЕСА_2.

Крім того, відповідно до відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_1 на праві власності належить об'єкт незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_3.

Таким чином у суду першої інстанції не було підстав для відстрочення виконання ухваленого рішення у зв'язку із вказаним мораторієм.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з виниклими правовідносинами сторін та ухвалив правильне по суті рішення.

Враховуючи викладене, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року - залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді