Справа № 758/2720/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2016 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Шаховніної М. О. ,

при секретарі - Якимович К. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про стягнення середнього заробітку за період затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про стягнення середнього заробітку за період затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди.

Свої вимоги обгрунтовує тим, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10 червня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року її позов до Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності було задоволено частково, поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді заступника директора виконавчої дирекції Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 28 020 грн. 07 коп. та моральну шкоду у розмірі 1500 грн.

Позивачка зазначила, що наказ про поновлення її на роботі відповідачем досі не видано, негайного виконання рішення суду про поновлення її на роботі зі сторони відповідача не було.

Вказала, що незаконні дії відповідача призвели до її моральних страждань, вона втратила душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, оскільки не має засобів для забезпечення собі належного рівня життя.

Уточнивши позовні вимоги, посилаючись на те, що відповідач порушує норми трудового законодавства, не поновлюючи її на роботі, ОСОБА_1 просила стягнути на свою користь з Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності середній заробіток за період затримки виконання рішення суду про поновлення її на роботі за період з 27.03.2015 року по день винесення рішення та відшкодувати моральну шкоду, яку вона оцінює у 17 000 грн.

У судовому засіданні позивачка позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити. Пояснила, що відповідачем не виконується рішення суду про поновлення її на роботі, яке підлягає негайному виконанню. на сьогоднішній день її на роботі не поновлено.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на їх необґрунтованість. Вказав, що наказом від 10.08.2015 року № 53-м ОСОБА_1 було поновлено на роботі на рівнозначній посаді, а саме - заступника директора Центральної міжрайонної виконавчої дирекції Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, а отже, рішення суду фактично виконано (а.с. 79-81).

Суд, заслухавши пояснення позивачки та представника відповідача, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Наказом № 568-к від 18.12.2014 року позивачку було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10 червня 2015 року позов ОСОБА_1 до Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності було задоволено частково, поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді заступника директора виконавчої дирекції Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 28 020 грн. 07 коп. та моральну шкоду у розмірі 1500 грн. (а.с. 9-15).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року рішення Подільського районного суду м. Києва від 26.03.2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 10 червня 2015 року залишено без змін (а.с. 16-17).

Постановою головного державного виконавця ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві від 31 березня 2015 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 758/549/15-ц про поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді заступника директора виконавчої дирекції Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з 18 грудня 2014 року (а.с. 18).

У зв'язку з невиконанням рішення суду державним виконавцем неодноразово направлялися відповідачу вимоги про добровільне виконання рішення суду та виносилися постанови про накладення штрафу ( а.с. 19-23).

У судовому засіданні позивачка пояснила, що відповідачем у добровільному порядку рішення суду про поновлення її на роботі досі не виконано.

Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (ч. 5 ст. 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов'язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися, та незалежно від тривалості здійснення виконавчих дій.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ч. 2 ст. 14 ЦПК України).

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

У випадку невиконання цього обов'язку добровільно, рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

За змістом норм ст. 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-435цс15 від 01 липня 2015 року).

Судом встановлено, що після ухвалення Подільським районним судом м. Києва 26 березня 2015 року рішення про поновлення ОСОБА_1 на роботі, відповідач на день розгляду даної справи не видав наказу про поновлення останньої на роботі на посаді заступника директора виконавчої дирекції Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, що у розумінні ст. 236 КЗпП України є затримкою виконання судового рішення з вини відповідача, і зумовлює відповідальність, передбачену цією нормою, а саме виплату позивачу середнього заробітку за час такої затримки,

Відповідно до ст. ст. 24, 31, ч. 5 ст. 235 КЗпП України, статті 77 Закону України "Про виконавче провадження", негайне виконання рішення суду означає обов'язок, а не право власника не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення видати наказ (розпорядження) про поновлення на роботі і фактично допустити його до виконання попередніх обов'язків.

Оскільки негайне виконання рішення суду є обов'язком, а не правом власника не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення видати наказ про поновлення на роботі, тому суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за період затримки виконання рішення суду.

Посилання представника відповідача на те, що ними рішення суду фактично виконано, оскільки наказом від 10.08.2015 року № 53-м ОСОБА_1 було поновлено на роботі на рівнозначній посаді, а саме - заступника директора Центральної міжрайонної виконавчої дирекції Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (а.с. 103), суд не бере до уваги, оскільки вважає, що дана посада не є рівнозначною, так як порушує трудові права позивачки.

У судовому засіданні позивачка вказувала, що посада на яку її ніби-то поновили, не є рівнозначною займаній посаді, посадовий оклад за даною посадою значно нижчий.

При обчисленні розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, суд бере за основу розмір середньоденної заробітної плати позивача, встановлений рішенням Подільського районного суду м. Києва від 26.03.2015 року - 418 грн. 21 коп.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, розмір середньомісячної та середньоденної заробітної плати встановлений рішенням Подільського районного суду м. Києва від 26.03.2015 року та в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.03.2015 року по 02.06.2016 року буде вираховуватися як: (418, 21 грн. * 296 роб. днів) = 123 790 грн. 16 коп.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Представник відповідача не навів належних та допустимих доказів стосовно спростування доказів, на які посилається позивачка як на підставу своїх вимог та не спростував розрахунки сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу, надані позивачем, не надав іншого розрахунку.

З огляду на викладене, та враховуючи те, що відповідач не здійснив негайного виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі, суд вважає, що вимоги позивача стосовно стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу є перевіреними у судовому засіданні, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Стаття 237 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із 237 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 11 , 31 ЦПК України).

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, затримки виконання рішення про поновлення на роботі, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-23цс12 від 25 квітня 2012 року).

Беручи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 3 500 грн., оскільки доводи та надані докази у справі свідчать про те, що порушення законних прав позивачки, яке полягає у невиконанні судового рішення про поновлення на роботі, призводить до моральних страждань, втрати нею нормальних життєвих зв'язків і вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер порушення прав позивача, тяжкість і істотність вимушених змін у житті після незаконного звільнення та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав.

Разом з тим, суд приходить до висновку про недоведеність вимог позивачки про стягнення моральної шкоди у більшому розмірі до 17 тис. грн.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Крім того, на підставі вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню в дохід держави 1 789 грн. 10 коп. судового збору.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 235, 236, 237 КЗпП України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 15, 58, 59, 60, 61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності () на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) середній заробіток за період затримки виконання рішення про поновлення на роботі у розмірі 123 790 грн. 16 коп. (сто двадцять три тисячі сімсот дев'яносто гривень шістнадцять копійок) та моральну шкоду у розмірі 3 500 грн. 00 коп. ( три тисячі п'ятсот гривень 00 коп.).

У решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в дохід держави судовий збір у розмірі 1 789 грн. 10 коп.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва шляхом подання через Подільський районний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М. О. Шаховніна