Провадження № 22-ц/779/1736/2016
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Соколовського В.М.,

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.,

секретаря Турів О.М.,

з участю: представника апелянта ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4, яка також діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, до ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні майном та вселення,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 22 червня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року ОСОБА_4, яка також діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 17.10.2000 року сторони зареєстрували шлюб. 09.08.2004р. придбали квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору. 01.08.2007р. виготовлено свідоцтво про право власності на спірну квартиру на ім`я відповідача. Зазначала, що спірне майно є спільним з підстав придбання під час шлюбу. Посилаючись на те, що відповідач чинить їй перешкоди у користування квартирою (змінив замки, ключів не дає, встановив сигналізацію), просила усунути перешкод в користуванні спірною квартирою та коморою в будинку та вселити її та сина у квартиру та передати ключі від вхідних дверей.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 22 червня 2016 року позов задоволено.

Вселено ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язано ОСОБА_6 не чинити їм перешкод в користуванні зазначеною квартирою, передавши позивачу ключі від вхідних дверей до квартири і кладової.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 487,20 гривень судового збору.

На вказане рішення представник відповідача ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права. Зокрема, зазначає, що відповідач є єдиним власником квартири АДРЕСА_1, доказом чого є свідоцтво про право власності, видане виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради 11.09.2007 року. Стверджує, що позивач не є членом сім'ї відповідача, з ним спільно не проживає, а тому не може претендувати на проживання у його квартирі. Вважає, що права сина на проживання у квартирі жодним чином не порушені, оскільки рішенням Івано-Франківського міського суду у справі №344/16477/14-ц задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу і дитину - ОСОБА_5 залишено на проживання з матір'ю. В рішенні зазначено місце проживання ОСОБА_4 - АДРЕСА_2 Також вказує на те, що позивач є власником двохкімнатної квартири загальною площею 65,4 кв.м. за вказаною адресою. Таким чином, позивач, маючи власне житло, незаконно та безпідставно намагається вселитися у житло відповідача.

Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В засіданні суду апеляційної інстанції представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з мотивів, викладених у ній.

Представник позивача заперечила проти задоволення апеляційної скарги та просила її відхилити, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, що 17.10.2000р. сторони зареєстрували шлюб.

09.08.2004р. сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору.

01.08.2007р. виготовлено свідоцтво про право власності на спірну квартиру на ім`я відповідача.

17.11.2014 року рішенням Івано-Франківського міського суду шлюб між сторонами розірвано. Дитину сторін - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишено проживати з матір'ю. Вирішено стягувати з ОСОБА_6 аліменти на користь ОСОБА_4 на утримання дитини.

04.02.2016р. орган опіки та піклування ухвалив висновок про те, що вселення малолітнього сина відповідача в спірне житло відповідає його інтересам.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, тому позивач, як співвласник вказаної квартири, має право вимагати усунення перешкод з боку відповідача, який чинить такі перешкоди, що є підставою для вселення позивача та сина у спірну квартиру.

Такий висновок відповідає обставинам справи та нормам чинного законодавства, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Пунктом 1 статті 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Отже, законодавством проголошено презумпцію набуття подружжям майна у спільну сумісну власність.

Відповідач та його представник, всупереч ст.ст. 10, 60, 131 ЦПК України не надали суду жодного доказу на спростування презумпції спільної власності сторін на вищевказану квартиру, тому суд дійшов правильного висновку, що квартира АДРЕСА_1 є об'єктом спільної сумісної власності сторін по справі.

Отже, позивач є співвласником вказаної квартири та власником 1/2 ідеальної частки даного нерухомого майна.

Відповідно до ч.1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Положенням ч. 2 ст. 317 ЦК України передбачено, що на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Таким чином користування спірною квартирою може бути здійснено співвласниками тільки спільно.

Із матеріалів справи, показань свідків, пояснень відповідача встановлено, що останній не визнає право власності позивача на вказану квартиру та заперечує проти її проживання у квартирі, чинить перешкоди позивачу у користуванні квартирою.

Таким чином, право позивача на проживання у квартирі, співвласником якої вона є, порушено відповідачем, що відповідно до закону є підставою для вселення у квартиру. Дитина сторін по справі має таке ж право на вселення у квартиру, оскільки залишена на проживання з матір'ю.

За таких обставин, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, про те, що відповідач є єдиним власником квартири АДРЕСА_1, повністю спростовані судом.

Апелянт посилається також на те, що права сина на проживання у квартирі жодним чином не порушені, оскільки рішенням Івано-Франківського міського суду у справі №344/16477/14-ц задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу і дитину - ОСОБА_5 залишено на проживання з матір'ю. В рішенні також зазначено місце проживання ОСОБА_4 - АДРЕСА_2, і ця квартира знаходиться у власності позивача. Такі доводи не заслуговують на увагу, оскільки у вказаній квартирі позивачу належить тільки 1/3 її частина, решта належить її батькам. Вищевказане рішення не можна вважати преюдиційним, оскільки місце проживання позивача - АДРЕСА_2, у рішенні вказано тільки у резолютивній частині, вказаний факт судом не встановлювався.

Інші доводи також не спростовують правильних висновків суду.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 22 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М. Соколовський

Судді: О.Ю. Беркій

О.В. Пнівчук