Справа № 577/2135/16-ц
Провадження № 2/577/770/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2016 року Конотопський міськрайонний суд Сумської області

в складі:

головуючого судді Буток Т.А.

при секретарі Лошкарьовій Н.В.

з уч. представника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Конотоп справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія Авто інтернейшнл+ про захист прав споживача, визнання недійсним п. 12.11. договору майнового лізингу, розірвання договору майнового лізингу та стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом та просить визнати недійсним п. 12.11 договору майнового лізингу № 902146 від 13.01.2016 року, укладений між ним та товариством з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія Авто інтернейшнл+, розірвати вказаний договір, стягнути з відповідача сплачені кошти в розмірі 496 300 грн. 00 коп, а також судові витрати по справі. Свої вимоги обгрунтовує тим, що 13.01.2016 року між ним та TOB ЛК «Авто інтернешнл+ було укладено договір майнового лізингу № 902146 з додатками, згідно якого предметом Лізингу є автомобіль КАМАЗ Автопотяг 45143-012-62(Е-3). Відповідно до умов Договору відповідач бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу (КАМАЗ Автопотяг 45143-012-62(Е-3), зазначений у специфікації, що є додатком № 4 до договору) у власність та передати предмет лізингу у користування йому на умовах, передбачених договором. В усній формі представник відповідача роз'яснила, що він отримає автомобіль КАМАЗ Автопотяг 45143-012-62(Е-3) 2015 року випуску за 709 000 гривень, а тому повинен спочатку сплатити аванс в сумі 141 800 гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів товариство передасть в користування предмет лізингу. Після сплати вказаної суми йому надали примірник договору та пояснили, що зателефонують і повідомлять, коли забирати предмет лізингу. Згодом, в телефонній розмові представник відповідача повідомив, що згідно договору потрібно сплатити ще 354 500 гривень і тоді автомобіль буде передано. На протязі 14-16 березня 2016 року він сплатив на рахунки позивача 354 500 гривень, а всього ним згідно даної угоди було сплачено відповідачу коштів на загальну суму 496 300 грн. із зазначенням призначення платежів. Однак, представником відповідача не було розяснено призначення платежів, з яких 141 800 гривень виявилися вартістю фінансування, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору. Він вважав, що це часткова оплата вартості транспортного засобу (зі слів представника компанії та призначення платежу, зазначеного в рахунку). В договорі це передбачено, але у нього не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала достовірної інформації, завірила в тому, що всі істотні умови договору вона пояснила та спонукала його підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Крім цього, протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був переданий. Компанія відмовилась передавати предмет лізингу з посиланням на те, що договором передбачено передачу автомобіля протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати адміністративного платежу, 50 % від вартості предмету лізингу, комісії за передачу предмета лізингу. Таким чином, під час попередніх переговорів представником компанії його введено в оману щодо умов виконання договірних зобовязань. Після вивчення змісту договору стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, та можливості розірвати договір немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача, що є порушенням його прав як споживача. Умова договору про те, що лізингоодержувач зобов'язується сплатити вартість фінансування - першочерговий одноразовий платіж за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору (комісію за надання лізингового кредиту в відсотковому розмірі від ціни предмета лізингу) є незаконною. У відповідності до п. 3. 6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженим постановою НБУ від 10.05.2007 року № 168 передбачено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) абощо їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Як вбачається із змісту договору лізингу, вартість фінансування розуміє під собою одноразову плату лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору. У відповідності до договору, вартість фінансування першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір такої комісії за організацію становить 141 800 грн., цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язаний з виконанням договору лізингу. Вказаний пункт договору порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору. Як вбачається із наведених договірних умов, складова першого лізингового платежу - вартість фінансування, виходить за межі переліку таких платежів, передбачених законом. Тому відповідно вважати, що даний платіж Лізингодавець включив у договір незаконно, що призводить до недійсності даної умови договору. Просить взяти до уваги, що даний договір містить безліч умов, що регулюються законодавством, з яким він ніколи в житті не зустрічався. Він не мав можливості обєктивно оцінити та осмислити умови даного договору, виявити його недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які він отримає в результаті підписання даної угоди. Після детального ознайомлення з оспорюваним договором, зрозумівши, що підписав його собі на шкоду, вважає за необхідне розірвати його, однак, згідно умов даного договору, при його розірванні він не може повернути вкладені кошти, що є порушенням законодавства та його прав як споживача. Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є наступні умови, що зазначені в договорі майнового лізингу: про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору. Пункт 12.11. Договору лізингу від 13.01.2016 року зазначає - лізингоодержувач, який сплатив вартість фінансування, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору, вартість фінансування в такому випадку поверненню не підлягає. Тобто, відповідач в договорі надав собі можливість не повертати кошти, проплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору останнім. Однак, при розірванні договору лізингодавцем ніяких санкцій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних умов та порушує норми законодавства. Крім того, у разі розірвання договору лізингодавцем, ніяких штрафів і компенсацій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних відносин та порушень чинного законодавства.

Позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просять їх задовольнити.

Відповідач товариство з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія Авто інтернейшнл+ в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому порядку ( а.с. 44).

Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

В судовому засіданні встановлено, що 13 січня 2016 року між позивачем і відповідачем було укладено договір майнового лізингу № 902146 з додатками, за умовами якого товариство з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія Авто інтернейшнл+ зобов'язалося придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді автомобіля КАМАЗ Автопотяг 45143-021-62(Е-3) та передати цей автомобіль у користування позивача, який у свою чергу зобов'язався сплачувати за користування автомобілем періодичні лізингові та інші платежі згідно графіку щомісяця. Договір майнового лізингу передбачав право позивача отримати автомобіль КАМАЗ Автопотяг у власність за умови повної сплати вартості предмета лізингу та інших витрат (а.с. 8-15).

Згідно пункту 5.1 договору предмет лізингу передається у користування ОСОБА_2 протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок товариства: авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу.

13.01.2016 року ОСОБА_2 на виконання умов договору майнового лізингу сплатив товариству вартість фінансування ( 20%) в розмірі 141 800 грн. ( а.с 16).

В Додатку № 3 до договору майнового лізингу № 902146 визначено авансовий платіж у розмірі 354 500 грн. та комісію за передачу предмета лізингу в розмірі 21 270 грн.

За період з 14 по 16 березня 2016 року ОСОБА_2 сплатив на рахунки позивача 354 500 (триста пятдесят чотири тисячі пятсот) гривень авансового платежу ( а.с. 17-20). Однак, предмет лізингу, автомобіль КАМАЗ Автопотяг, позивачу передано так і не було.

До істотних умов договору лізингу Закон України Про фінансовий лізинг відносить умову про лізингові платежі, які, згідно ч. 2 ст. 16 цього Закону можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним.

Умовами спірного договору передбачені такі лізингові платежі:

перший лізинговий платіж, який складається із: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору, яка розраховується як вартість фінансування, яка визначена у додатку № 2 до даного договору (становить 141 800 грн.); авансу ціни предмета лізингу, який розраховується як авансовий платіж, який визначений у додатку № 2 до даного договору; комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача, розмір визначений у додатку №2 до даного договору (становить 21 270 грн.); періодичний авансовий платіж ціни предмета лізингу, розмір якого визначений у додатку № 2 до даного договору (становить 29 542, 67 х 12 міс = 354 500 грн.).;

другий лізинговий платіж, який складається з періодичних лізингових платежів, кількість періодичних лізингових платежів відповідає кількості періодів лізингу, зазначених у додатку № до цього договору ( загальна сума становить 354 500 грн.).

Як вбачається із договірних умов, лізингові платежі, передбачені договором значно виходять за межі переліку таких платежів, передбачених законом.

Розділом 12 договору встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем. Так, пунктами 12.1-12.12 договору стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Споживач же позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору.

Крім того, п. 12.11 договору передбачає, що у випадку розірвання даного Договору Лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі Предмета Лізингу, Лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за строковое розірвання 20 % від сплаченої суми Авансового платежу. В такому випадку вартість фінансування даного Договору Лізингоодержувачу не повертається.

Тобто, відповідач в договорі надав собі можливість не повертати кошти, сплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору останнім. Однак, при розірванні договору лізингодавцем ніяких санкцій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних умов та порушує норми законодавства.

Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Обто лізингоодержувачу в даному випадку повино бути надано право на розірваня договору впродовж 14 днів з моменту його укладення. Однак, відповідачем не враховано вищевказані норми законодавства, навпаки, всупереч зазначених норм, лізингодавець взагалі не надав можливості лізиногоодержувачу відмовитися від договору.

Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу, поєднання створених норм, спрямованимх на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства. Однак, даний договір не відповідає зазначеним вимогам законодавства.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України "Про фінансовий лізинг".

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів"); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів").

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в спірному договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України Про фінансовий лізинг, положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

За таких обставин, суд вважає доведеним включення відповідачем у договір несправедливих умов.

Крім того, згідно пункту 4 частини першої ст. 34 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 ст. 4 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг).

Відповідно до частини першої ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

В судовому засіданні не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

Згідно ч. 5, 6 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.

На думку суду, визнання недійсними вказаних положень договору окремо призведе до необхідності зміни інших умов договору, суттєво змінить зміст договору, а тому договір може бути визнаний недійсним в цілому.

Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно ч. 5,6 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.

На думку суду, визнання недійсними вказаних положень договору окремо призведе до необхідності зміни інших умов договору, суттєво змінить зміст договору, а тому договір може бути визнаний недійсним в цілому.

Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Враховуючи вищевказану норму, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача

496 300 ( чотириста дев'яносто шість тисяч триста) грн. сплачених коштів та 4 963 ( чотири тисячі дев'ятсот шістдесят три) грн. судового збору, сплаченого позивачем при поданні позовної заяви.

Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України слід стягнути з відповідача до державного бюджету Конотопського району 1 102 (одну тисячу сто дві) грн. 40 коп. судового збору.

Керуючись Законом України Про захист прав споживачів, Законом України Про фінансовий лізинг, Законом України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, ст. ст. 15,16, 216, 220, 227, 509, 628, 799, 806, 808 ЦК України, ст. ст. 10, 15, 57,58, 60, 88, 212 - 215, 218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсним пункт 12.11. договору майнового лізингу від 13 січня 2016 року № 902146, укладеного між ОСОБА_2 та товариством з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія Авто інтернейшнл+.

Розірвати договір майнового лізингу № 902146 від 13 січня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та товариством з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія Авто інтернейшнл+.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія Авто інтернейшнл+ на користь ОСОБА_2 496 300 ( чотириста дев'яносто шість тисяч триста) грн. сплачених коштів.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія Авто інтернейшнл+ на користь ОСОБА_2 4 963 ( чотири тисячі дев'ятсот шістдесят три) грн. судового збору.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія Авто інтернейшнл+ до державного бюджету Конотопського району 1102 (одна тисяча сто дві) грн. 40 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Сумської області через Конотопський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні в той же строк з моменту отримання копії рішення.

Суддя Буток Т. А.