УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Завгородньої І.М., ІваненкоЮ.Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Якимівського районного нотаріального округу Тимченко Євгеній Семенович, про визнання договору про розірвання договору довічного утримання недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 10 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору про розірвання договору довічного утримання недійсним.

Посилалася на те, що 21 квітня 2010 року між нею та ОСОБА_8, яка є її рідною тіткою, був укладений договір довічного утримання. Відповідно до умов договору, до позивачки переходило право власності на квартиру АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_8 В свою чергу ОСОБА_4 виконувала умови договору, утримувала та доглядала ОСОБА_8, надавала їй матеріальну допомогу. У жовтні 2013 року ОСОБА_8 звернулася до позивачки з проханням розірвати договір довічного утримання, оскільки їй необхідно оформити субсидію та інші пільги та пояснила, що фактично квартира залишиться у володінні ОСОБА_4 і вона складе на неї заповіт. В подальшому сторони розірвали договір довічного утримання. 07 жовтня 2013 року ОСОБА_8 оформила на ОСОБА_4 заповіт, яким заповіла останній усе належне їй майно. Після розірвання договору довічного утримання позивачка продовжувала виконувати його умови та доглядати за ОСОБА_8 У ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 стало відомо що ОСОБА_8 18 березня 2014 року скасувала заповіт, складений на користь позивачки та склала новий на користь ОСОБА_9 У ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 померла та після її смерті до нотаріальної контори звернулися відповідачі із заявами про прийняття спадщини. Враховуючи те, що дії ОСОБА_8 були спрямовані на введення позивачки в оману з метою укласти договір про розірвання договору довічного утримання, позивачка просила визнати договір № 570 від 07 жовтня 2013 року про розірвання договору довічного утримання від 21 квітня 2010 року недійсним.

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 30 вересня 2015 року позовні вимоги задоволено. Визнано договір від 07 жовтня 2013 року № 570 про розірвання договору довічного утримання від 21 квітня 2010 року № 185, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 недійсним.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 10 березня 2016 року рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 30 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом встановлено, що 21 квітня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, яка була рідною тіткою позивачки, укладений договір довічного утримання. Відповідно до умов договору, до позивачки переходило право власності на квартиру АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_8

ОСОБА_4 зобов'язувалася здійснювати догляд та утримувати ОСОБА_8

07 жовтня 2013 року сторони розірвали договір довічного утримання та в цей же день ОСОБА_8 склала заповіт на ім'я ОСОБА_4, яким заповіла останній усе своє майно.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 померла.

У ІНФОРМАЦІЯ_1 року позивачці стало відомо, що ОСОБА_8 18 березня 2014 року скасувала заповіт від 07 жовтня 2013 року, складений на ОСОБА_4 та заповіла своє майно іншій особі.

Після смерті ОСОБА_8 із заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які є рідними сестрами померлої.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що дії ОСОБА_8 були спрямовані на введення ОСОБА_4 в оману з метою укласти договір про розірвання договору довічного утримання.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд керувався тим, що з договору від 07 жовтня 2013 року вбачається, що він спрямований на припинення зобов'язань, що випливають з довічного утримання. Сторони за договором попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності угод та розуміють наслідки його розірвання.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що з договору про розірвання договору довічного утримання не вбачається, що він укладався під тими умовами, на які вказує ОСОБА_4, а саме, що відчужувачем буде складений заповіт на ім'я позивачки, а усна домовленість між сторонами у договорі про продовження виконання умов договору довічного утримання після його розірвання, не може впливати на дійсність договору, яким за добровільним погодженням сторін розірвано договір довічного утримання.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення суду апеляційної інстанції, оскільки судове рішення законне та обґрунтоване.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 10 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Завгородня І.М. ІваненкоЮ.Г.

.