Єдиний унікальний номер 243/3331/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1245/2016
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2016 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Санікової О.С., Корчистої О.І.,

за участю секретаря Марченко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 18 травня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду державного майна України про стягнення заборгованості по заробітній платі,

В С Т А Н О В И В:

Заочним рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 18 травня 2016 року в задоволені позову ОСОБА_1 до Фонду державного майна України про стягнення заборгованості по заробітній платі відмовлено.

Із вказаним заочним рішенням не погодилась позивачка ОСОБА_1 та подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 18 травня 2016 року та постановити нове рішення, яким стягнути з Фонду Державного майна України заборгованість по заробітній платі в сумі 1122,98 гривень.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є неправильним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню в звязку з тим, що судом не застосовано норми матеріального права, зокрема, статті 3, 6, 8, 21, 24, 28, 32, 43, 46, 55, 59 Конституції України, статті 5, 115, 116, 117 Кзпп України, ст. 1 Першого Протоколу, ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини. Вважає, що Фонд Державного майна України є належним відповідачем по справі і несе субсидіарну відповідальність з підприємством, що ліквідоване.

Зазначила, що згідно з ч. 2 ст. 619 ЦК України, якщо основний боржник відмовився задовольнити вимогу кредитора або кредитор не одержав від нього в розумний строк відповіді на предявлену вимогу, кредитор може предявити вимогу в повному обсязі до особи, яка несе субсидіарну відповідальність.

Сторони в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчить отримання ними телефонограм.

Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю сторін.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Словянського міського суду Донецької області від 20 жовтня 1997 року у справі №2-2332-97, яке набрало законної сили 30 жовтня 1997 року, стягнуто з Відкритого акціонерного товариства «Содовий завод» на користь ОСОБА_1 заробітну плату в розмірі 1122,38 гривень (а.с. 3).

В позовній заяві позивачка зазначила, що вказане рішення суду від 20 жовтня 1997 року до теперішнього часу не виконано.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для субсидіарної відповідальності Фонду державного майна України за зобовязаннями Відкритого акціонерного товариства «Содовий завод».

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і відповідає фактичним обставинам справи.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до Фонду державного майна України про стягнення заборгованості по заробітній платі, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона працювала у відповідача на різних посадах в період з 24 серпня 1987 року по 4 вересня 2000 року. Рішенням Словянського міського суду Донецької області від 20 жовтня 1997 року у справі №2-2332-97, яке набрало законної сили 30 жовтня 1997 року, стягнуто з Відкритого акціонерного товариства «Содовий завод» на користь ОСОБА_1 заробітну плату в розмірі 1122,38 гривень. Виконавчий лист за вказаним рішенням суду було своєчасно надане до Відділу держаної виконавчої служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції.

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осібпідприємців та громадських формувань та детальної інформації про юридичну особу постановою господарського суду Донецької області від 04 вересня 2003 року ВАТ «Содовий завод» визнано банкрутом та Відкрите акціонерне товариство «Содовий завод» перебуває в стані припинення з 27.05.2009 року (а.с. 6-8).

Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 5 статті 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.

Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, обовязковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно частини 2 статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року №4901-VI, держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобовязання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган, державні підприємства, установа, організація, юридична особа примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Статтею 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року №4901-VI, передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження».

Законом України «Про виконавче провадження» визначено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

У статті 21 Кзпп України визначено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (ст. 94 Кзпп).

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (ст. 1 Закону «Про оплату праці»).

Заробітна плата виплачується працівникам роботодавцем (ст. 97 Кзпп).

Положеннями ст. 115 Кзпп України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці» передбачені порядок та умови виплати заробітної плати.

Відповідно до норм ч. 1 ст. 116 Кзпп України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно з ч. 1 ст. 117 Кзпп України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вказані норми Закону передбачають, що заробітну плату виплачує роботодавець або уповноважений ним орган.

Стаття 119 ЦК України регламентує, що держава не відповідає за зобов'язаннями створених ними юридичних осіб.

За правилами ст. 619 ЦК України лише договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи.

Відповідно до ст.ст. 1, 5 Закону України «Про Фонд державного майна України», Фонд державного майна України (далі - ФДМУ) є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об'єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об'єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

До повноважень ФДМУ належить погодження мирових угод, планів санації і переліків ліквідаційних мас та змін і доповнень до них у справах про банкрутство господарських організацій з корпоративними правами держави понад 50 відсотків їх статутного капіталу, які перебувають у процесі приватизації.

З системного аналізу зазначених вище норм закону та встановивши, що боржник ВАТ «Содовий завод» не є казенним підприємством, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ФДМУ не несе поряд з боржником додаткову (субсидіарну) відповідальність за обставинами, які наведені у позовній заяві.

Відповідно до ч. 1 ст. 152 ЦК України акціонерне товариство - господарське товариство, статутний капітал якого поділено на визначену кількість часток однакової номінальної вартості, корпоративні права за якими посвідчуються акціями.

Згідно з ч. 2 ст. 152 ЦК України акціонерне товариство самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями усім своїм майном. Акціонери не відповідають за зобов'язаннями товариства і несуть ризик збитків, пов'язаних з діяльністю товариства, у межах вартості акцій, що їм належать.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про акціонерні товариства», засновниками акціонерного товариства визнаються держава в особі органу, уповноваженого управляти державним майном, територіальна громада в особі органу, уповноваженого управляти комунальним майном, а також фізичні та/або юридичні особи, що прийняли рішення про його заснування.

Отже, ч. 2 ст. 152 ЦК України, а також ч. 2 ст. 3 Закону України «Про акціонерні товариства» встановлено, що акціонерне товариство самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями усім своїм майном.

Акціонери не відповідають за зобов'язаннями товариства і несуть ризик збитків, пов'язаних з діяльністю товариства, тільки в межах належних їм акцій. До акціонерів не можуть застосовуватись будь-які санкції, що обмежують їх права у разі вчинення протиправних дій товариством або іншими акціонерами.

Посилання позивача на ст. 619 ЦК України є безпідставним, оскільки до спірних правовідносин має застосовуватись трудове законодавство, зокрема КЗпП, а додаткова (субсидіарна) відповідальність не може застосовуватись до трудових правовідносин, оскільки виникає лише у разі порушення зобов'язання, якого між сторонами не існувало.

Не може бути підставою для задоволення апеляційної скарги і посилання позивача на норми Конституції України і міжнародного права, а саме - ст. 1 Першого Протоколу, ст.ст. 6, 13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, оскільки вони не виключають застосування законодавства України, яке регулює спірні правовідносини ними не передбачено стягнення вказаної заборгованості з Фонду державного майна України.

За таких обставин, враховуючи зазначено вище, а також те, що апеляційним судом не встановлено порушень судом першої інстанції при розгляді справи вимог матеріального чи процесуального законів або неправильної оцінки досліджених по справі доказів, підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення немає.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 18 травня 2016 року відхилити.

Заочне рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 18 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвалу може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: