Справа № 577/2345/16-ц
Провадження № 2/577/817/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 червня 2016 року м. Конотоп
Конотопський міськрайонний суд Сумської області
в складі: головуючого-судді Разумової І.Є.,
при секретарі Цукановій О.В.,
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримав, просить їх задовольнити, пояснив, що в березні 2015 року його знайомий ОСОБА_3 попросив дати у борг відповідачу гроші зі сплатою 7 % за користування позикою. Він передав ОСОБА_2 гроші на початку березня минулого року, а 11 березня 2015 року в його присутності та присутності двох свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідач особисто написав розписку про отримання позики та повернення її до 8 серпня 2015 року, яку дотепер не повернув.
Відповідач ОСОБА_2 повторно не зявився в судове засідання, про розгляд справи повідомлений у встановленому порядку відповідно до вимог ч. 5 ст.74 ЦПК України, згідно якої вважається, що судовий виклик вручений належним чином у разі відсутності особи, яка бере участь у справі, за адресою її місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку (а.с.8,16,19-24), про причину неявки не сповістив, заяв про розгляд справи за його відсутністю чи про відкладення розгляду справи не надав, тому справа розглядалася за відсутністю відповідача у порядку заочного провадження з дотриманням вимог, встановлених законом.
Суд, вислухавши пояснення позивача, допитавши свідка, оглянувши оригінал розписки, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню.
Згідно ч. 1,2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч.1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Статтею ст.1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
В ст.1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Виходячи з положень чинного законодавства, договір позики є одностороннім договором, оскільки після його укладення всі обов'язки за договором, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Однак доказів, що кошти були передані в борг перед написанням розписки позивач не надав, оскільки в ній зазначено, що ОСОБА_2 позичає їх, а не вже позичив.
Крім того, в наданій позивачем розписці відсутня дата отримання коштів, що підтвердив у судовому засіданні сам позивач, зі слів якого, кошти були отримані відповідачем на початку березня 2015 року, а саме: до 8 березня. При цьому в розписці лише вказано, що сума позики визначена станом на 8 березня 2015 року. В той же час ОСОБА_4 виступив гарантом повернення грошових коштів 11 березня 2015 року.
Також з розписки вбачається, що вона не підписана відповідачем, що також підтвердив в судовому засіданні сам позивач, що суперечить вимогам ч.1, 2 ст.207, ч.2 ст. 1047 ЦК України щодо дотримання письмової форми договору позики, що має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дата її отримання.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15, і ці позиції відповідно до ст.360-7 ЦПК України мають враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.
Тому показання свідка ОСОБА_4 не можуть бути враховані судом. До того ж цей свідок лише пояснив, що весною 2015 року відповідач в його присутності та в присутності ще одного чоловіка писав якусь розписку, яку він не читав і зі змістом якої не був ознайомлений. Він зрозумів, що ОСОБА_2 бере гроші в цього незнайомого чоловіка, який був разом з ними, але це був не позивач. Він повинен був підтвердити, що відповідач ці гроші поверне, більше нічого щодо отримання коштів не знає.
При цьому пояснення вищевказаного свідка навіть суперечать поясненням самого позивача, який розповідав, що був присутній при написанні розписки відповідачем і що на той момент саме він передав гроші відповідачу.
Згідно ч. 3 ст.10, ч.1 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Однак позивач, виходячи з положень ст. 207, 1047 ЦК України, не надав доказів на підставу того,що між ним та відповідачем був укладений договір позики.
За таких підстав у задоволенні його позову слід відмовити.
Керуючись ст.ст.202, 207,1046-1049 ЦК України, ст. 10, 60, 74, 212, 360-7, 226 ЦПК України,
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Сумської області через Конотопський міськрайонний суд шляхом подання в 10-денний строк з дня отримання копії рішення апеляційної скарги.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя Разумова І. Є.