Справа № 219/4367/16-ц
Провадження № 2/219/2413/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.06.2016 року м. Бахмут

Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі

головуючого судді Шевченко Л.В.

при секретарі судового засідання Брагіній М.В.

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовною заявою ОСОБА_3

до Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат»

про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3, позивач у справі, звернувся до Артемівського міськрайонного суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідача Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» 10000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок трудового каліцтва при виконанні трудових обовязків. В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у звязку з виробничою травмою йому було встановлено ступінь втрати працездатності. Вказує, що моральна шкода полягає у фізичних стражданнях у зв'язку з ушкодженням здоров'я.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, які викладені у позовній заяві, просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні та відзиві на позовну заяву проти позову заперечувала у повному обсязі з підстав його необґрунтованості. Зокрема, зауважила, що дійсно позивач тривалий час працював на підприємстві відповідача, і 01 серпня 1997 року з позивачем стався нещасний випадок Відповідач вважає, що нещасний випадок стався з причин винної поведінки позивача та порушення ним правил безпеки, незважаючи на те, що ним були пройдені усі необхідні інструктажі. На підприємстві було складено акт про нещасний випадок на виробництві. Крім того вказує на те, що позивачем в судовому засіданні не доведено те, що внаслідок трудового каліцтва йому було завдано моральну шкоду. Просить суд відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази в їх сукупності, суд встановив, що між сторонами склалися правовідносини з приводу завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обовязків шкоди та регулюються ст.ст. 21, 153, 173, 237-1 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Обов'язок по відшкодуванню заподіяної працівнику моральної шкоди.

Як свідчать матеріали справи, з 11.07.1994 року по 30.09.2002 року позивач, ОСОБА_3, працював на підприємстві відповідач на різних посадах (арк.с.7-11).

01.08.1997 року під час роботи з ним стався нещасний випадок при наступних обставинах: в обовязки ОСОБА_3, якому було видано посвідчення на право обслуговування питателя, входило здійснювати надзор за роботою живильника і вивантаженням маси в течку. Під час роботи живильника (питателя) забилася течка подачі маси в кюбель, і ОСОБА_3, не виключивши питатель, почав пробивати течку, однак, втративши рівновагу і падаючи, пальцями правої руки попав в люк видачі маси з живильника в течку розміром 200Х 125 та, внаслідок чого, нижніми гребками петателя, що обертаються, в нього був травмований 3-й палець правої руки (арк.с.12-14).

Відповідно до довідки закладу охорони здоровя выд 01.08.1997 року внаслідок виробничої травми встановлено діагноз: травматична ампутація 3-го пальця правої руки.

За наслідками розслідування нещасного випадку роботодавцем (відповідачем) були складений акт форми Н-1 від 03 серпня 1997 року, відповідно до якого було встановлено факт нещасного випадку на виробництві, який трапився з ним.

За висновком МСЕК від 30 вересня 1997 року йому було встановлено 10% стійкої втрати професійної працездатності, причиною інвалідності зазначене трудове каліцтво.

Відповідно до зазначеного акту причинами даного нещасного випадку є: незадовільна організація робіт та порушення ОСОБА_3 виробничої дисципліни, що виразилося в порушенні Інструкції з охорони праці пресувальника 2 розряду.

Ухвалюючи рішення суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких частиною 2 вказаної статті цього Кодексу покладено на власника або уповноважений ним орган.

З акту про нещасний випадок на виробництві форми Н-1, складеного 03 серпня 1997 року, вбачається наявність вини роботодавця, що виразилися у незадовільній організації робіт. Право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з втратою 10% професійної працездатності виникло в ОСОБА_3 з 30 вересня 1997 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 440 Цивільного кодексу УРСР (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), шкода, заподіяна особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством Союзу РСР.

Згідно зі ст. 440-1 Цивільного кодексу УРСР (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Водночас, на час виникнення спірних правовідносин відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалось п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (далі Правила), відповідно до якого моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, слід враховувати встановлені законодавством обмеження максимального розміру відшкодування моральної шкоди, які були передбачені Правилами на день встановлення потерпілому працездатності (правова позиція Верховного Суду України згідно з постановою № 6-27цс12).

Отже, чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством, зокрема ст. 440-1 Цивільного кодексу УРСР ЦК, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, який не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата- це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Як визначено правовою позицією Верховного Суду України у постанові № 6-156цс14 вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи і цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української РСР про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.

На час розгляду справи відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 20016 рік» мінімальна заробітна платає складає 1450 грн., отже моральна шкода, яка має бути стягнута з відповідача не може бути менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати, тобто 7250 грн.

З урахуванням вищевикладеного, ураховуючи доведеність наявності шкоди та вини роботодавця, тяжкість професійного захворювання та відповідні ускладнення для здоровя позивача, ступінь втрати професійної працездатності, глибину і тривалість моральних і фізичних страждань позивача, настання негативних змін у його житті після отримання травми та неможливість відновлення стану, який мав позивач до нещасного випадку на виробництві, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а саме стягнення на його користь 7250 грн. моральної шкоди, в іншій частині позовних вимог в суму 2750 грн. слід відмовити.

Вказаний розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 7250 грн., на переконання суду, буде відповідати характеру та обсягу моральних переживань позивача, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та вимогам розумності і справедливості.

Заперечення відповідача щодо того, що вина підприємства у нещасному випадку є формальною, оскільки позивачем пройдено всі необхідні інструктажі та навчання з охорони праці, а позивач своїми винними діями заподіяв шкоду власному здоровю не приймаються судом у якості доказу відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди, з урахуванням того, що згідно висновку комісії з охорони праці та промсанітарії при профкомі комбінату було встановлено 50 % вини позивача у даному нещасному випадку (арк.с.31).

Судові витрати покласти на відповідача пропорційно задоволених вимог у відповідності до положень ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 4, 10, 60, 88, 212, 215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. - задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» (84500, Донецька область, м. часів Яр, вул. Комсомольська, 1) на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, НОМЕР_1, виданий 09 вересня 2011 року Артемівським МВ ГУМВС України в Донецькій області) моральну шкоду в розмірі 7250 грн.

У частині вимог ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про відшкодування моральної шкоди в розмірі 2750 грн. відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на користь держави 399,62 грн. судового збору.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті 30.06.2016 року, вступну та резолютивну частини рішення проголошено 30.06.2016 року. Повний текст рішення оформлено та підписано суддею 02.07.2016 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Донецької області через Артемівський міськрайонний суд Донецької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Л.В.Шевченко