Провадження №: 2/752/1149/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2016 року Голосіївський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Ладиченко С.В.

за участю секретаря - Рожок В.В..,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту,-

Встановив

Представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом, змінивши обсяг позовних вимог в ході судового розгляду, в якому просив:

-визнати дії відповідача протиправними щодо надання кредиту позивачу як резиденту України в іноземній валюті заздалегідь для розрахунку цією валютою з іншими резидентами України на території України;

-визнати бездіяльність відповідача щодо здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів, в даному випадку за тим, щоб позичальник використав отриману в нього валюту саме на розрахунки з іншими резидентами України;

-визнати кредитний договір № ML 400/420/2007 від 05 листопада 2007 року укладений між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 недійсним.

В обґрунтування позову представник вказував, що 05 листопада 2007 року між позивачем та ЗАТ «ОТП Банк» укладено договір про надання споживчого кредиту № ML 400/420/2007 відповідно до якого позивач мав отримати в кредит грошові кошти в іноземній валюті в сумі 60594 доларів США.

Представник позивача вважає, що при укладенні кредитного договору Банком не дотримані вимоги Закону України «Про банки і банківську діяльність», постанови Правління Національного Банку України № 200 від 30.05.2007 р., якою затверджені Правила використання готівкової іноземної валюти на території України, оскільки Банк мав право видати кредит готівковою іноземною валютою тільки з поточного рахунку клієнта, однак такий рахунок не відкривався Позичальником, на підставі відповідних платіжних документів, що оформлені відповідно до Інструкції про касові операції в банках України.

Разом з тим, представник позивача зазначає, що використання на території України іноземної валюти як засобу платежі, в разі, якщо ця валюта отримана за рахунок кредиту, є незаконним, про що був поінформований відповідач, однак наполягав на укладенні Кредитного договору в іноземній валюті і здійснення її подальшого обміну на національну валюту.

Крім того, посилаючись на положення Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» позивач посилається на те, що Банк повинен був перевірити цільове використання наданих валютних коштів для подальшого розрахунку з резидентами України, однак не вчинив таких дій.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав до суду заперечення проти позовних вимог, в яких просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 05 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (правонаступником якого є позивач по справі) та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір ML 400/420/2007, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 60 594 доларів США, зі сплатою фіксованої процентної ставки 12,49 % річних, з кінцевим терміном повернення до 05 листопада 2015 року.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до п. 1.7 Кредитного договору Банк здійснює видачу Кредиту Позичальнику однією сумою чи Траншами згідно з Кредитною/ними заявкою/ками Позичальника. Кредит надається однією сумою чи Траншами шляхом дебатування позичкового рахунку Позичальника та перерахування кредитних коштів за реквізитами, вказаними в Кредитній заявці/ках Позичальника.

Відповідно до умов Кредитного договору Позичальник відкрив поточний рахунок № 5888 на оплату комісії Банку та проведення ремонту нерухомого майна.

Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже суд приходить до висновку, що сторони, підписавши спірний договір, досягли згоди між собою щодо всіх істотних умов кредитного договору.

З кредитного договору вбачається, що кредит позивачу надавався у іноземній валюті.

Представник позивача посилається у позові на порушення Банком умов чинного законодавства щодо порядку видачі кредиту в іноземній валюті.

Статтею 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня.

Вказана стаття Конституції України визначає правовий статус грошової одиниці України, але не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до положень Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (стаття 1) надання кредитів в іноземній валюті слід відносити до валютних операцій.

Спеціальне банківське законодавство не містить приписів, які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті.

Разом з тим, ч. 2 ст. 192, ч. 2 ст. 524, ч. 3 ст. 533 ЦК України передбачено, що у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом допускається використання іноземної валюти при виконанні зобов'язань.

Отже, чинне законодавство передбачає можливість вираження та виконання зобов'язань у іноземній валюті, у випадках встановлених законом.

Статтею. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначено, що кредитними операціями є операції, вказані зокрема в п. 3 ч. 1 ст. 47 Закону, а саме операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 47 Закону передбачено, що операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик банки мають право здійснювати на підставі ліцензії.

Згідно абзацу 8 ч. 1 ст. 2 Закону, банківською ліцензією є документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 Закону «Про банки і банківську діяльність», операції, визначені пунктами 1-3 частини першої цієї статті (серед яких операції з розміщення залучених коштів в національній та іноземній валюті) належать виключно до банківських операцій, здійснювати, які у сукупності дозволяється тільки юридичним особам, які мають банківську ліцензію.

Згідно ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» - індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Пунктом «в» ст. 5 Декрету встановлено вимогу щодо отримання індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

Пунктом 1.5 Положення НБУ № 843 від 14.10.2004 року визначено, що використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 рок № 15-93, генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальних ліцензій, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Таким чином, спеціальне законодавство у сфері банківської діяльності не містить приписів, які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті. Чинне законодавство України, чітко визначає правомочність банків на підставі банківської ліцензії надавати кредити та бути суб'єктом кредитних зобов'язань.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В свою чергу, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Також, статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як визначає п.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У даному випадку, наявність підписаного правочину свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти правочин і, що зовнішній вираз волі відповідає внутрішньому.

Крім того, законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 Цивільного кодексу України).

Зокрема, відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Обставин, визначених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України при розгляді даної справи судом не встановлено.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Як зазначалось вище, при укладенні кредитного договору саме Позичальник визначив валюту кредитування - долар США, а отже воля позивача була спрямована на отримання коштів саме в доларах США, між сторонами було досягнуто згоди щодо предмету договору - надання кредиту в доларах США, позивач був ознайомлена з умовами укладеного договору, підписавши його, а отже погодилась на всі викладені в ньому умови.

Позивач при підписанні Кредитного договору не був обмежений у виборі Банку та валюти кредитування.

З огляду на викладені обставини, оцінюючи всі досліджені докази в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими, недоведеними, в зв'язку з чим позов не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203, 215, 509, 526, 549, 551, 626, 628, 1054 ЦК України, ст.ст.10,11,57-61,208,209,212-215,ЦПК України, суд,-

Вирішив

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С. В. Ладиченко