У Х В А Л А

09 червня 2016 року

Суддя Рівненського міського суду Рівненської області Бучко Т.М.

розглянувши в місті Рівне заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення її позову до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Просить накласти арешт на автомобіль марки «Mitsubishi Galant», легковий В-седан, реєстраційний номер НОМЕР_1, та заборонити будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо нього до набрання законної сили рішенням суду.

В обґрунтування заяви покликається на те, що вказаний автомобіль, вартістю 120000 грн., є спільною сумісною власністю подружжя, зареєстрований на неї, однак ним користується ОСОБА_2, а тому існує велика ймовірність, що відповідач може відчужити його та, таким чином, значно утруднити або взагалі зробити неможливим виконання рішення суду.

Заява про забезпечення позову відповідно до ч.1 ст.153 ЦПК України розглядається судом без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ст.151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову.

Відповідно до ч.1 ст.152 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб, забороною вчиняти певні дії.

Разом з тим, як вбачається з роз'яснень, викладених у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 2 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

У поданій позивачем заяві про забезпечення позову відсутнє обґрунтування, яким чином дії відповідача можуть утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду в майбутньому, позивачем не наведено доказів про вчинення відповідачем дій, спрямованих на відчуження майна.

Крім того, власником автомобіля є ОСОБА_1, адже він зареєстрований на неї. Однак, на якій правовій підставі автомобіль знаходиться у користуванні ОСОБА_2 і яким чином він має змогу його відчужити без її згоди як власника позивачем не вказано та не підтверджено належними доказами.

Таким чином, суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову не підлягає до задоволення.

На підставі наведеного та керуючись ст.151-153 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд шляхом подання апеляційної скарги протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя