У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів: Демяносова М.В., Ситнік О.М.,Маляренка А.В., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_8, яка діє в інтересах ОСОБА_7, на рішення апеляційного суду Одеської області від 20 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 21 грудня 2012 року він передав відповідачу автомобіль ПАЗ 32051, реєстраційний номер НОМЕР_1, для поточного ремонту на підставі усної домовленості. 22 червня 2013 року позивач виявив, що доки автомобіль був у відповідача з нього зникли деталі та агрегати, які були демонтовані та викрадені.

Зазначав, що загальна сума матеріального збитку становить 61 490 грн. Також у зв'язку з вказаною крадіжкою позивач сильно захворів та витратив на своє лікування 311 037 грн. Крім того, вказаний автомобіль використовувався позивачем як маршрутне таксі, тому упущена вигода становить 70 400 грн. Також позивач просив суд стягнути з відповідача 150 000 грн моральної шкоди.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 20 січня 2016 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 матеріальну шкоду у розмірі 61 490 грн, яка становить вартість запасних частин.

У касаційній скарзі ОСОБА_8, яка діє в інтересах ОСОБА_7, просить суд касаційної інстанції скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позивачем вимоги не доведені ним у встановленому законом порядку.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у відшкодуванні матеріальної шкоди, апеляційний суд виходив із того, що вказаний автобус був переданий відповідачу для ремонту, а тому він у силу ст. 841 ЦК України повинен був вжити усіх заходів щодо збереження майна.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 21 грудня 2012 року позивач передав відповідачу автомобіль ПАЗ 32051, реєстраційний номер НОМЕР_1, для поточного ремонту на підставі усної домовленості. Вказаний факт сторонами не заперечувався.

Згідно з актом огляду автобуса ПАЗ-32051 від 14 вересня 2013 року встановлено, що у вказаному транспортному засобі відсутні наступні деталі: стартер, паливний агрегат, коробка передач, корзина зчеплення, диск зчеплення, обігрівальний апарат; головний циліндр зчеплення, вижимний підшипник, дві акумуляторні батареї марки 6 СТ 90, генератор, карданний вал, дзеркала, протитуманні фари, склоочищувачі, дві стійки.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК України. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК України (відповідним пунктом) та нормою ЦПК України, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку»).

Відповідно до п. п. 11, 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України).

У мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах, на статті 10, 11, 60, 212 та 214 ЦПК України (статті 224-226 ЦПК України - при ухваленні заочного рішення) й інші норми процесуального права, керуючись якими суд установив обставини справи, права та обов'язки сторін.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 про відшкодування вартості деталей автомобіля, апеляційний суд на порушення вимог статей 214, 215 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них, належним чином не перевірив та не встановив наявності вини ОСОБА_7, не звернув уваги на те, що постановою слідчого СВ Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 13 березня 2014 року кримінальне провадження за фактом крадіжки майна закрито у зв'язку з відсутністю складу злочину.

Крім того, апеляційний суд як на підтвердження розміру матеріальної шкоди посилався на акт огляду автотранспортного засобу, який підписав, зокрема, сам позивач та завірив своєю печаткою (а. с. 93), а також на рахунок на оплату деталей № 1700 від 18 березня 2014 року на суму 60 594 грн (а. с. 94).

Проте із вказаних доказів не вбачається, що під час повернення автомобіля позивачу були відсутні саме перелічені деталі, оскільки, як вказав позивач, про вчинення злочину йому стало відомо у червні 2013 року, однак акт огляду автотранспортного засобу на предмет відсутності деталей було складено лише 14 вересня 2013 року, тобто майже через три місяці. Інших доказів на підтвердження розміру завданої позивачу шкоди матеріали справи не містять.

За правилами ч. 4 ст. 60, ст. ст. 213, 214 ЦПК України судове рішення у справі не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому оскаржуване в касаційному порядку рішення апеляційного суду Одеської області від 20 січня 2016 року визнати законним і обґрунтованим не можна, воно підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8, яка діє в інтересах ОСОБА_7, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 20 січня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.В. Маляренко

О.М.Ситнік

О.В.Ступак