Ухвала

іменем україни

22 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ДемяносоваМ.В., Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відібрання дитини, визначення її місця проживання, стягнення аліментів, відшкодування моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Донецької області від 22 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з 2008 року по вересень 2014 року вона проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 Під час спільного проживання у них народилася дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. З вересня 2014 року стосунки між ними погіршилися і вони стали мешкати окремо, однак дитина залишилася проживати разом із нею. У листопаді 2014 року ОСОБА_5 тимчасово взяв дитину до себе і відмовився від повернення дитини за її постійним місцем проживання із матір'ю.

У зв'язку з цим ОСОБА_4 просила про відібрання дитини у відповідача та визначення її місця проживання разом із нею, стягнути з ОСОБА_5 на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі ј частини від його заробітку (доходу) щомісяця, а також 5 тис. грн. на відшкодування завданої їй моральної шкоди.

У січні 2015 року ОСОБА_5 подав зустрічний позов до суду, в якому просив визначити місцем проживання дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із ним та стягнути з ОСОБА_4 на його користь аліменти на утримання дочки у розмірі ј частини від всіх видів її заробітку щомісяця.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 січня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено. Визначено місцем проживання малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання батька ОСОБА_5 Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ј частини від її заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 6 січня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття. Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 22 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення у справі про часткове задоволення позову ОСОБА_4 Визначено місцем проживання малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання її матері ОСОБА_4 Ухвалено відібрати малолітню дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у ОСОБА_5 та передати її матері. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ј частини від всіх видів його доходу щомісяця, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму, встановленого законом для дитини відповідного віку, починаючи з 22 березня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення, ухвалене судом апеляційної інстанції, і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі -Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Разом із цим відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що, ухвалюючи оскаржуване у справі судове рішення, суд апеляційної інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214, 303, 316 ЦПК України правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_4 з огляду на доведеність заявлених нею позовних вимог про визначення місця проживання дитини разом із нею, відібрання малолітньої дитини у відповідача та стягнення з останнього аліменти на утримання дочки. Разом із цим є правильним висновок суду про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5

Такий висновок апеляційного суду відповідає встановленим у справі обставинам та ґрунтується на вимогах закону.

Наведені в касаційній скарзі доводи заявника є необґрунтованими і правильність вищезазначених висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. За таких обставин рішення апеляційного суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити, рішення апеляційного суду Донецької області від 22 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

М.В. Демяносов А.О. Леванчук
А.В. Маляренко

Колегія суддів: