Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/2903/16-ц
Провадження № 2/553/1036/2016
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
16.11.2016м. Полтава
Ленінський районний суд міста Полтави у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві у складі:
головуючого судді Кононенка С.Д.,
при секретарі Модіній В.В.,
розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-
Від представника позивача до суду надійшла заява, в якій він просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, попередньо не повідомивши суд про причину своєї неявки, хоча був повідомлений про час та місце розгляду справи в установленому законом порядку.
Суд, відповідно до ст. 224 ЦПК України розглянув справу без участі відповідача на основі наявних у справі даних та доказів.
Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 01 лютого 2014 року надав в позику відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 28 000,00 (двадцять вісім тисяч) гривень 00 коп., котрі були передані позичальнику в строк до 01 лютого 2016 року. Згідно наданих відповідачем зобовязань, останній повинен був повертати позику частинами в розмірі 1200 грн. 00 коп. кожного місяця по дату повернення позики.
Згідно умов позики, позичальник зобовязувався в разі непогашення боргу, сплачувати кредитодавцю пеню в розмірі 2 (два) відсотка річних від суми отриманої позики за кожен місяць прострочення, починаючи з дати отримання коштів.
Також згідно умов позики, позичальник зобовязувався у разі порушення грошового зобов'язання з повернення коштів, позичальник зобовязувався сплачувати кредитодавцю штраф в розмірі 3 (три) відсотка річних від суми отриманої позики.
На виконання зазначених умов була надана розписка від 01.02.2014 року, яка була позичальником власноручно надана в присутності 2 (двох) свідків.
Статтею 11 Цивільного кодексу України чітко вказано підставу виникнення цивільних прав та обовязків у сторін, які виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільною законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.
Гак статтею 202 Цивільного кодексу України визначено поняття правочину, що це с дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.
Договір позики у формі розписки являються правочином, тобто дії які спрямовані на добровільне та законне надання в борг та отримання від позикодавця грошових коштів при певній домовленості.
Законодавцем визначено поняття конклюдентних дій де вказано, що це звичайна за таких обставин поведінка особи, з якої ясно випливає намір (бажання) особи здійснити правочин на заздалегідь відомих умов.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Згідно ч. 1 ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.
Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.
Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватись належним чином.
Згідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Відповідно до ч. 1,2 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до статей 546, 549 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язань може забезпечуватися неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові уразі порушення боржником зобов»язання.
На сьогоднішній день позичальником зобовязання по позики не виконуються, борг не погашається, тим самим кредитору наносяться збитки, заборгованість збільшується та нараховуються штрафні санкції за невиконання умов кредитного договору.
Сіамом па «01» липня 2016 р. ОСОБА_2 прострочені всі платежі за договором позики, та загальна заборгованість за договором позики від 01 лютого 2014 року складає 55 170,98 (пятдесят пять тисяч сто сімдесят) гривень 98 копійок, з яких:
- 28 000 (двадцять вісім тисяч) гривень 00 коп. - основна заборгованість за позикою;
- 2027 (дві тисячі двадцять сім) гривень 49 коп. - заборгованість за відсотками за прострочення виконання зобов язання;
- 1 351 (одна тисяча триста п ятдесят одна) гривня 55 коп. - заборгованість за пенею;
- 9 844 (девять тисяч вісімсот сорок чотири) гривні 60 коп. - заборгованість за інфляційними втратами;
- 840 (вісімсот сорок) гривень 00 коп. - заборгованість за штрафом.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора іобов'язании сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК розміщена в розд. І «Загальні положення про зобовязання» кн. 5 ЦК, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань.
Водночас формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно повязується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і с особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі №6- 49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі №6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11).
Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.
Згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа зобовязана повернути майно тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей, нараховуються проценти за користування ними.
Необхідно враховувати, що, оскільки стягнення неустойки є самостійною мірою цивілно-правової відповідальності, на суму неустойки не нараховуються проценти (ч.2 ст. 550 ЦК). ІІід процентами в цьому випадку слід розуміти проценти за користування чужими грошовими коштами, стягнення яких передбачене ст. 536 ЦК, та проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання, які стягуються відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК.
Слід мані на увазі, що проценти, визначені статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК, є за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої - домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими штами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд з цим за порушення сконання грошового зобовязання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового обов»язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК, і процентів, що стягуються відповідно до ст. 625 ЦК, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536 ЦК та іншими статтями, і відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК, є правомірним (за умов, що такі вимоги заявлені кредитором).
Ця позиція підтверджується практикою Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 29 травня 2013 р. у справі № 6-39цс13).
Таким чином, у звязку з невиконанням відповідачем його зобов'язань по сплаті заборгованості, що виникла на підставі договору позики, позивач вимушений звернутися до суду із позовом про стягненням коштів які нараховувалися весь цей період, як захист свого майнового права.
Підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур'єр».
При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.
На відміну від інфляційних збитків, розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.11,202, ч.1 ст.509, ч.1 ст.524, ст. 526, ч.1 ст.530, ч.1 ст.533, ст.ст.546,549, ч.1 ст.612, ст. 625, ст.1046, 1047, ч.1 ст.1048, ч.1,3 ст.1049, ч.1,2 ст.1050 ЦК України, ст. ст. 10,30, 60, 88, 224 -228 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Полтавської області через Ленінський районний суд м. Полтави шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Ленінського районного суду м. Полтави ОСОБА_4