У х в а л а

іменем україни

11 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Кадєтової О.В.,

Карпенко С.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» до ОСОБА_2, третя особа - Дніпровська районна у м. Києві державна адміністрація, про виселення без надання іншого житла, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року Комунальне підприємство «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» (далі - КП «Керуюча дирекція м. Києва») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення.

На обґрунтування вимог позивач посилався на те, що предметом спору є кімната № 5 у квартирі АДРЕСА_1, яка належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва. На підставі розпорядження від 19 листопада 1996 року № 1422 на право зайняття житлової площі у сімейному гуртожитку ОСОБА_3 була надана кімната № 105 (згідно попередньої нумерації) на період праці у ВАТ «Київхімволокно».

Згідно із розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 10 листопада 2003 року будинок АДРЕСА_1 був прийнятий до комунальної власності м. Києва та переданий на баланс Комунальному підприємству по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва, розпорядженням від 17 серпня 2005 року визнаний жилим будинком із загальними квартирами, а розпорядженням від 17 червня 2013 року будинок був переданий на баланс КП «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва», яке здійснює утримання та експлуатаційне обслуговування вказаного будинку.

Згідно із рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 квітня 2013 року ОСОБА_3 був визнаний таким, що втратив право користування кімнатою № 5 у квартирі АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 був знятий з реєстраційного обліку 21 травня 2013 року на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 квітня 2013 року.

Згідно із актом ЖРЄО-412 від 02 вересня 2014 року на період перевірки вказаної вище кімнати у ній знаходилася ОСОБА_2, яка зареєстрована у квартирі АДРЕСА_4, яка була надана її матері на сім'ю з 3-х осіб, у тому числі і на відповідача у справі.

Посилаючись на вказані обставини, зокрема на те, що відповідач користується вказаною кімнатою без законних на те підстав, позивач просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 квітня 2015 року у позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 квітня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимог КП «»Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» задоволено.

Вирішено виселити ОСОБА_2 з кімнати № 5 квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 порушує питання про скасування рішення суду апеляційної інстанції із залишенням у силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що згідно до розпорядження Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 17 червня 2013 року № 335 з 02 вересня 2013 року за КП «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» закріплено на праві господарського відання об'єкти житлового та нежитлового фонду територіальної громади м. Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, зокрема будинок АДРЕСА_1 (а. с. 11)

ОСОБА_2, не маючи ордеру на жилу площу, проживає у кімнаті № 5 квартири АДРЕСА_1, напроти вона зареєстрована за іншою адресою, має право на зайняття та користування квартирою АДРЕСА_4, в ній вона зареєстрована з 1995 року по теперішній час.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 цього Кодексу осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, встановивши, що вказаний житловий будинок знаходиться на балансі позивача, є комунальною власністю, на нього покладено обов'язок контролю додержання громадянами Правил користування приміщеннями житлових будинків, правильно вважав, що таке має право на звернення з даним позовом до суду.

При цьому, встановивши, що відповідач самоправно зайняла вказане жиле приміщення без відповідного договору найму житлового приміщення, суд на підставі наведених норм матеріального права дійшов правильних висновків про її виселення без надання іншого жилого приміщення.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни або скасування не встановлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: О.В. Кадєтова

С.О. Карпенко