Справа № 1309/3639/12
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2016 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді Боровкова Д.О.

при секретарі Журавльовій А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Львові цивільну справу за заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення третейського суду (заінтересовані особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»),

встановив:

Заявники звернулися до суду зі заявою, яку згодом уточнювали /Т-2 а.с.60,61/, та в якій просять визнати незаконним та скасувати рішення Постійно діючого Третейського суду при УНК МТП від 18.02.2009 року (справа № 27/08) за позовом ОСОБА_5 до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «А-Спектр» м. Дрогобич третя особа: ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», м. Львів про визнання недійсним договору та визнання права власності, яким було визнано недійсним укладений між ОСОБА_5 та ТзОВ «А-Спектр» Попередній договір від 20.11.2008 року, визнано право власності ОСОБА_5 на житлову квартиру в будинку № 11 по вул. Глибокій у місті Львові загальною площею 122,2 кв.м. в частині нежитлового підвального приміщення площею 40,6 кв.м. Свої вимоги мотивують тим, що оскаржуване рішення суперечить ст. 321 ЦК України, якою встановлено непорушність права власності, а справа, по якій прийнято зазначене рішення третейського суду не була підвідомча третейському суду відповідно до ст. 6 Закону України "Про третейські суди", а тому на підставі ст. 51 вказаного Закону є підставою для їх скасування.

У судовому засіданні заявники та представник заявника адвокат ОСОБА_7 підтримали заявлені вимоги, дали пояснення аналогічні вищенаведеному, просять їх заяву задовольнити.

У судовому засіданні представник заінтересованих осіб ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проти заяви заперечив, пояснивши, що нежитлове приміщення площею 40,6 м.кв., яке розташоване будинку № 11 по вул. Глибокій у м. Львові, є напівпідвалом, а відтак не відноситься до допоміжних приміщень, і тому заявники ніколи не мали на це приміщення ніяких прав. Крім того, вважає, що заявники не долучили до матеріалів заяви оригінали рішення третейського суду та третейської угоди або належним чином завірені їх копії, і тому заяву слід повернути заявникам, про що подав письмове клопотання /Т-2 а.с.62,63,85/. Також, вважає, що заявники пропустили трьохмісячний строк подання зави про скасування рішення третейського суду, і тому заяву слід повернути з тих підстав.

Представник ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», будучи належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, жодних документів до суду про причини своєї неявки не надав, суд ухвалив заяву розглядати без його участі, оскільки його неявка не є перешкодою для розгляду даної заяви.

Заслухавши пояснення заявників, представника заявника, представника заінтересованих осіб, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали цивільних справ № 466/2605/13-ц та № 2-1735/11, матеріали інвентаризаційної справи квартири АДРЕСА_1, суд прийшов до висновку, що заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням постійно діючого Третейського суду від 18 лютого 2009 року (третейський суддя Мартин Д.І.) по справі № 27/08 за позовом ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю «А-Спектр» (третя особа: ОКП ЛОР «БТІ та ЕО») про визнання недійсним договору та визнання права власності /Т-1 а.с.8-15/ було ухвалено:

визнати недійсним попередній договір, укладений між ОСОБА_5 та ТзОВ «А-Спектр»;

визнати право власності ОСОБА_5 на житлову квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 122,2 м.кв., в тому числі житлову площу 54,9 м.кв. та напівпідвал 40,6 м.кв., комора в підвалі 2,0 м.кв.;

зобовязати ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» зареєструвати право власності за ОСОБА_5 на житлову квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 122,2 м.кв., в тому числі житлову площу 54,9 м.кв. та напівпідвал 40,6 м.кв., комора в підвалі 2,0 м.кв. та видати витяг про реєстрацію права власності.

Суд не бере до уваги твердження представника заінтересованих осіб про те, що дану заяву слід повернути заявниками з тих підстав, що до вказаної заяви не долучені оригінали рішення третейського суду та третейської угоди або належним чином завірені їх копії, з огляду на таке.

У листі постійно діючого Третейського суду № 3/6 від 19.06.2015 року /Т-2 а.с.25/ зазначено, що відповідно до регламенту Третейського суду при УНК МТП, в редакції, чинній до 07.12.2012 року, третейські справи, які розглядались третейськими суддями, розташованими за адміністративно-територіальним принципом (зокрема, третейським суддею Мартином Д.І.), знаходились безпосередньо у цих третейських суддів та до секретаріату третейського суду не передавались. Враховуючи викладене, в секретаріаті Третейському суді при УНК МТП відсутня третейська справа №27/08 за позовом ОСОБА_5 до товариства «А-Спектр» від 18.02.2009 року, скільки вказані документи третейським суддею Мартином Д.І. до секретаріату Третейського суду при УНК МТП не передавались. Рішенням Правління УНК МТП від 7 грудня 2012 року ОСОБА_8 виключено зі Списку третейських суддів Третейського суду при УНК МТП.

За таких обставин, судом достовірно зясовано, що отримати матеріали третейської справи №27/08 не надається можливим навіть за сприянням суду.

Разом з тим, належним чином завірена копія рішення постійно діючого Третейського суду від 18 лютого 2009 року знаходиться в матеріалах інвентаризаційної справи квартири АДРЕСА_1, яка була оглянута судом.

Крім того, рішенням апеляційного суду Львівської області від 22 травня 2014 року в справі № 466/2605/13 за позовом ОСОБА_9, ОСОБА_1, ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», реєстраційної служби ЛМУЮ, ОСОБА_5 про визнання неправомірними дій ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_5 в частині нежитлового приміщення площею 40,6 кв.м. та скасування частково державної реєстрації права власності було ухвалено в позові відмовити, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20.12.2013 року було скасоване.

Вказаним рішенням апеляційного суду було встановлено, що висновки Шевченківського районного суду м. Львова про відсутність оригіналу рішення третейського суду, як і третейської угоди, а також відсутність судді Мартин Д.І. у списку суддів зазначеного суду, то такі висновки не ґрунтуються на належних та допустимих доказах (в матеріалах справи № 466/2605/13 такі відсутні).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Беручи до уваги, той факт, що матеріали цивільної справи № 466/2605/13 були оглянуті в судовому засіданні, то в суду немає правових підстав вважати, що твердження представника заінтересованих осіб про відсутність оригіналу рішення третейського суду та третейської угоди ґрунтується на належних та допустимих доказах, а відтак такі твердження не беруться судом до уваги.

Відповідно до ст. 51 Закону України «Про третейські суди» (в редакції чинній на момент винесення рішення третейського суду) рішення третейського суду є остаточним і оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим Законом. Рішення третейського суду може бути оскаржене стороною у випадках, передбачених цим Законом, до компетентного суду відповідно до встановлених законом підвідомчості та підсудності справ.

Законом України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо оскарження рішення третейського суду та видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду» від 03.02.2011 року № 2979-УІ, який набрав чинності з 01.03.2011 року, ЦПК України було доповнено розділом УІІ-І «Провадження у справах про оскарження рішень третейських судів та про видачу виконавчих листів на примусове виконання рішень третейських судів».

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 389-5 ( яка міститься у розділі УІІ-І) ЦПК України рішення третейського суду може бути скасовано у разі якщо третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участі у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України (в редакції чинній на момент винесення рішення третейського суду) власником квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належить на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Згідно із положеннями ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобовязані брати участь у загальних витратах, повязаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 02.03.2004 року (№4-рп/2004) допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладочки, горища, колясочні та ін.) передаються безплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення обєднання співвласників, вступу до нього, тощо.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», Європейська Конвенція «Про захист прав людини і основоположних свобод» (надалі по тексту - Конвенція) і практика Європейського Суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) є джерелом права.

У пункті 51 Рішення ЄСПЛ від 10.05.2010 року справа «Серявін проти України» № 4909/04 зазначено, що труднощі тлумачення застосованого законодавства протягом перехідного періоду стали предметом розгляду Конституційного Суду України, який зрештою дав розяснення цього питання, визнавши наявність у власників квартир автоматичного права часткової власності на допоміжні приміщення відповідного будинку.

У матеріалах справи містяться документи, в яких нежитлове приміщення площею 40,6 кв.м., яке розташоване в будинку № 11 по вул. Глибокій у м. Львові, має різний статус. Так, згідно з довідкою ЛКП «Старий квартал» від 11.03.2009 року зазначене приміщення числиться як підвал від 13.11.1984 року за № 473 /Т-1 а.с.28/, а в розпорядженні Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 28.03.2011 року № 147 «Про перепланування квартири № 1 на вул. Глибокій,11» зазначені приміщення вказані, як нежитлові /Т-2 а.с.91/, а в інших документах вказані приміщення зазначаються як напівпідвал, зокрема, і в рішенні Франківського районного суду м. Львова від 24.10.2008 року ухваленому в цивільній справі № 2-3765/2008р. за позовом ОСОБА_5 до Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, ОСОБА_11-Ю.С. про визнання недійсним договору оренди , наказу управління комунальної власності та визнання переважного права на користування приміщеннями /Т-2 а.с.72,73/.

Разом з тим, незважаючи на те, що в різних документах нежитлове площею 40,6 кв.м., яке розташоване в будинку № 11 по вул. Глибокій у м. Львові, зазначається по різному, суд приходить до висновку, що в силу положень вищевказаних нормативних актів вказане приміщення є допоміжним приміщенням.

Крім того, в рішенні Франківського районного суду м. Львова від 24.10.2008 року (справа № 2-3765/2008р.) чітко встановлено, що нежитлове приміщення площею 40,6 кв.м. в будинку № 11 по вул. Глибокій у м. Львові відноситься до допоміжних приміщень.

З матеріалів справи та з пояснень заявників ОСОБА_1, ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_4 убачається, що вони є мешканцями та власниками приватизованих квартир у будинку № 11 по вул. Глибокій в м. Львові, а відтак вони на час винесення оскаржуваного рішення постійно діючого Третейського суду від 18 лютого 2009 року були співвласниками допоміжного нежитлового приміщення площею 40,6 кв.м., і тому заявники мали всі права на зазначене приміщення, які має власник в силу положень ст. 319 ЦК України.

Таким чином, третейський суд, ухвалюючи рішення від 18 лютого 2009 року вирішив питання про права заявників ОСОБА_1, ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_4, які не брали участі у справі, при цьому, позбавивши їх права власності на допоміжне нежитлове приміщення в їх будинку, і тому зазначене рішення третейського суду слід скасувати в частині визнання права власності за ОСОБА_5 на напівпідвал площею 40,6 кв.м., який розташований в будинку № 11 по вул. Глибокій у м. Львові в силу вимог п. 5 ч. 2 ст. 389-5 ЦПК України.

Щодо клопотання заявників про поновлення строку подання до суду заяви про визнання незаконним та скасування рішення третейського суду, то таке підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 ст. 389-1 ЦПК України заява про скасування рішення третейського суду подається до суду за місцем розгляду справи третейським судом сторонами, третіми особами протягом трьох місяців з дня прийняття рішення третейським судом, а особами, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки, - протягом трьох місяців з дня, коли вони дізналися або повинні були дізнатися про прийняття рішення третейським судом.

Частиною 1 ст.6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Згідно висновків, викладених у п.п.23, 25 Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України» № 63566/00, суд зобов'язаний надавати відповідь на кожен з специфічних, доречних та важливих доводів заявника, а також давати обґрунтування своїх рішень.

В рішенні у справі «ОСОБА_9 проти Туреччини» ЄСПЛ зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду, у зв'язку з пропуском строку звернення, повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Судом з'ясовано та підтверджується матеріалами справи, що, як до подання даної заяви, так і після заявники самостійно зверталися до Франківського районного суду м. Львова (справа № 2-1735/11), Шевченківського районного суду м. Львова (справа № 466/2605/13-ц) та Залізничного районного суду м. Львова /Т-2 а.с.132/ з різного роду позовами, що свідчить про те, що вони ніколи не витрачали інтерес до нежитлового приміщення, та вживали всіх заходів для відновлення свого порушеного права.

Крім того, суд звертає увагу на те, що з першим позовом заявники звернулися до Франківського суду м. Львова 02.03.2011 року, про що свідчить штам загальної канцелярії зазначеного суду, тобто на наступний день, як набрав чинності Закон України від 03.02.2011 року № 2979-УІ, яким було встановлено трьох місячний строк для подання заяви про скасування рішення третейського суду.

Таким чином, протягом всього цього часу заявники самостійно вживали заходи для того, щоб поновити свої порушені права.

За таких обставин, на переконання суду, наслідки пропуску строку звернення до суду, підлягають застосуванню виключно у разі наявності сумніву у можливості встановлення об'єктивної істини у справі внаслідок значного спливу часу.

Приймаючи до уваги наведені обставини, суд відмовляє у задоволенні клопотання представника заінтересованих осіб у поверненні заяви про скасування рішення третейського судув звязку з пропуском строку подання такої заяви та вважає за можливе визнати поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду із зазначеними вище вимогами.

Разом з тим, суд вважає, що у задоволенні вимог заяви про визнання рішення третейського суду незаконним слід відмовити, оскільки положеннями ч. 6 ст. 389-4 ЦПК України не передбачено, що за наслідками розгляду заяви про скасування рішення третейського суду суд має право постановити ухвалу про визнання рішення третейського суду незаконним.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 299,389-1,389-5,389-6 ЦПК України, суд

ухвалив:

Поновити ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 строк подання до суду заяви про визнання незаконним та скасування рішення третейського суду.

Заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення третейського суду задовольнити частково.

Скасувати рішення Постійно діючого Третейського суду при УНК МТП від 18 лютого 2009 року в справі № 27/08 за позовом ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю «А-Спектр» (третя особа: Обласне комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки») про визнання недійсним договору та визнання права власності в частині визнання права власності за ОСОБА_5 на напівпідвал площею 40,6 кв.м., який розташований в будинку № 11 по вул. Глибокій у м. Львові.

У решті вимог заяви відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова шляхом подачі в 5- денний строк з дня винесення ухвали апеляційної скарги. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя:

Оригінал ухвали.