Провадження № 2/554/357/2016
РІШЕННЯ

Іменем України

15 червня 2016 року Октябрський районний суд м.Полтави в складі:

Головуючого судді - Тімошенко Н.В.,

при секретарі Бойко А.В.,

за участю позивача ОСОБА_1, його представника адвоката ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Полтави цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус ОСОБА_5 про визнання спільним майном подружжя, визнання права власності на частину спільного майна, про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та про вселення в квартиру, -

ВСТАНОВИВ:

10.11.2015 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому прохав:

1.Визнати спільним майном ОСОБА_6 та його у квартирі АДРЕСА_1 2000 гривень, які складають 8/9 частини квартири померлої ОСОБА_6 та 1/9 частину ОСОБА_1

2.Визнати за ним право власності на 1/9 частину квартири АДРЕСА_1.

3. Визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане23 липня 2014 року приватним нотаріусом ОСОБА_7 на імя ОСОБА_3 - частково недійсним.

4.Вселити його у квартиру АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обгрунтував тим, що він разом із ОСОБА_6 зареєстрували шлюб 18 серпня 1998 року, який розірвали 26 лютого 2008 року.

Однак після розірвання шлюбу до смерті ОСОБА_6 вони продовжували проживати однією сімєю і вели спільне господарство в однокімнатній квартирі АДРЕСА_2, площею 11,7 кв. м., яку на праві власності мала остання.

23березня 2001 року ОСОБА_6 по договору міни обміняла свою однокімнатну квартиру на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 з ОСОБА_8,за яку було здійснено доплату 2000 гривень із спільного бюджету.

Вважає, що 2000 грн. є спільним майном із ОСОБА_6 а тому після смерті 20.11.2013 року останньої має право на 1/9 частини квартири АДРЕСА_3.

Відповідачка ОСОБА_3, яка успадкувала зазначену квартиру після смерті ОСОБА_6, чинить перепони у проживанні та користуванні нею.

Вважає, що є співвласником квартири АДРЕСА_4, тому свідоцтво про право на спадщину від 24 липня 2014 року, видане приватним нотаріусом ОСОБА_7 на імя відповідачки є частково недійсним.

У судовому засіданні позивач та його представник вимоги підтримали, пояснення надали аналогічні викладеним в позові та прохали задовольнити.

Відповідачка та її представник у судовому засіданні позов не визнали, та прохали відмовити в його задоволенні в повному обсязі, надавши заяву про застосування строків позовної давності.

Третя особа надала до суду заяву, в якій прохала справу розглядати у її відсутність, при винесені рішення покладалася на розсуд суду.

Суд заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідчення свідків, дослідивши матеріали справи приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Судом встановлено, що з 18 серпня 1998 року по 26 лютого 2008 року позивач перебував шлюбі з ОСОБА_6,

20.11.2013 року ОСОБА_6 померла.

Після смерті ОСОБА_6 залишила заповіт від 16.10.2013 року, зареєстрований приватним нотаріусом Полтавського МНО ОСОБА_7 за № 901, відповідно до якого померла заповіла належну їй на праві власності квартиру за номером 88, яка знаходиться за адресою: місто Полтава, вулиця Полюсна, будинок 8, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зазначений заповіт не оскаржувався.

Вищезазначена квартира належала ОСОБА_6 на праві приватної власності за договором міні від 23.03.2001 року, предметом договору міни було наступне майно: квартира № 96 в будинку номер 8 по вул. Полюсна в м. Полтаві, житловою площею 11,70 кв.м., власницею якої являлася ОСОБА_6 на підставі Свідоцтва про право власності зареєстрованого Полтавським відділом приватизації житла від 26.08.1998р., зареєстрованого у Полтавському МЕТІ у реєстрову книгу №123 під № 16713, 26.08.1998р. перейшла у власність ОСОБА_8;

квартира № 88 в будинку номер 8 по вул. Полюсна в м. Полтаві, житловою площею 16,90 кв.м., власником якої був ОСОБА_8 на підставі Договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського МНО ОСОБА_9 від 08.02.2000р., реєстровий № 530 зареєстрованого у Полтавському МЕТІ у реєстрову книгу № 123 під № 16713, 09.02.2000р., перейшла у власність ОСОБА_6.

Пунктом 5 Договору Міни передбачено, що доплата за даним договором міни становила - 2000 грн., яку сплатила ОСОБА_6.

Враховуючи вищезазначений договір, ОСОБА_6 у 1998 році приватизувала квартиру, тобто ще до укладання шлюбу з Позивачем, яку у 2001 році обміняла на квартиру уклавши договір міни.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Не є спільною сумісною власністю подружжя відповідно до ст. 57 СК України:

1)майно, набуте одним з подружжя до шлюбу;

2)майно, набуте одним з подружжя за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3)майно, набуте одним з подружжя за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто.

Оскільки предметом договору міні була квартира, на яку померла ОСОБА_6 набула право приватної власності (приватизувала) до шлюбу, квартира яка перейшла у власність їй за цим договором міни не може являтися спільною сумісною власністю подружжя.

Проведення доплати за даним договором міни в розмірі 2000 грн. була здійснена ОСОБА_6 з особистих зберігань, про що зазначили у судовому засіданні, допитані як свідки, рідна сестра померлої ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14.

Твердження позивача про спільне проживання з ОСОБА_15 після розірвання шлюбу до її смерті спростовується довідкою 10.03.2016 року, наданою Кіровською сільською радою Полтавського району Полтавської області, в якій зазначено, що ОСОБА_6 проживала у ІНФОРМАЦІЯ_2 без реєстрації та здійснювала догляд за батьками до дня їх смерті (ОСОБА_16 помер 02.11.2009 р., ОСОБА_17 померла 18.04.2012 р.) та довідкою від 11.03.2016 року, виданої Писарівською сільською радою Новосанжарського району Полтавської області, в якій зазначено, що ОСОБА_1 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3 без реєстрації з 2001 року та на даний час проживає один.

Окрім того, ОСОБА_6 після розірвання шлюбу з позивачем проживала та вела спільне господарство з іншим чоловіком ОСОБА_18. Цей факт підтвердили свідки ОСОБА_19, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12

Відповідно до квитанцій з ритуального бюро та квитанцією за виготовлення памятника, доданих до матеріалів справи відповідачем, похованням ОСОБА_6 займалася лише відповідачка та її мати - рідна сестра померлої. Даний факт не заперечував позивач в судовому засіданні.

До пояснень свідків: ОСОБА_20, яка є донькою позивача та ОСОБА_14 рідної сестри позивача, суд відноситься критично та не приймає їх до уваги, оскільки доводи спростовані доказам, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч.2 ст. 72 СК України встановлено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Ст. 261 цього ж кодексу встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Стаття 115 СК України зазначає, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Рішенням суду від 26.02.2008 року було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 і видано свідоцтво про розірвання шлюбу серія 1-КЕ № 036888.

Таким чином, саме із дати прийняття судового рішення у справі про розірвання шлюбу, почав спливати термін позовної давності щодо будь-яких майнових претензій ОСОБА_1 до ОСОБА_6 та закінчився 26.02.2011 року.

Наслідками пропущення строку позовної давності є відмова у задоволенні позову (стаття 267 ЦК України).

Враховуючи викладене, та те, що під час розгляду справи позивачем не доведено факту проживання з ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_1 у період з 2008 по 2013 рік, позивачем не надано доказів того, що зазначена квартира є спільною сумісною власністю подружжя та позивачем пропущено строк позовної давності із вимогою про визнання спільним майном подружжя, тому позов не підлягає задоволенню.

Керуючись 57, 60, 72, 115 СК України, ст.ст. 257, 261, 267 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 212, 213, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус ОСОБА_5 про визнання спільним майном подружжя, визнання права власності на частину спільного майна, про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та про вселення в квартиру, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області шляхом подачі апеляційної скарги через Октябрський районний суд м. Полтави протягом 10 днів з дня проголошення рішення суду.

Рішення набирає законної сили після спливу строку на подачу апеляційної скарги, якщо така скарга не буде подана.

Суддя Н.В. Тімошенко