РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Чобіток А.О., Немировської О.В.,

при секретарі Заліській Г.Г., Майданець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Радосинь», третя особа: Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», про визнання права власності за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 грудня 2010 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2010 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Радосинь», третя особа: КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», про визнання права власності.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що у 1997 році було створено АГК «Радосинь» і кооперативу було надано в користування 5 0031 га землі. У 1998 році позивач прийнята в члени АГК та зробила необхідні платежі, а також щомісячно сплачує членські внески.

15.09.1999 на зборах уповноважених членів АГК позивачу, а також іншим членам АГК були виділені місця під будівництво блоків № 1,2, 3, СТО, металевого боксу, а також топкових № 1, 2, 3. ОСОБА_1 виділено місце під будівництво групи приміщень, загальною площею 1124, 0 кв.м. в блоці № 2, топкова № 3 та СТО. За угодою з АГК позивач повинна була, крім пайових внесків, завести понад пай за власний рахунок на території АГК 39800 тон піску.

15.10.1999 вона уклала з ВАТ БМУ ТЕЦ-6 договір підряду № 19 КС на капітальне будівництво, відповідно до умов якого завезла за свій рахунок і передала підряднику необхідні будівельні матеріали та сплатила вартість виконаних робіт в сумі 489 000 грн.

Всі взяті на себе зобов'язання позивач виконала в повному обсязі.

Згідно з договірною домовленістю між позивачем, іншимичленами АГК, та АГК «Радосинь» вони повинні були побудувати вищевказані об'єкти силами генпідрядної організації за свій рахунок, а АГК передати ці об'єкти їм у власність.

Справа № 2-9395/10
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/10418/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Лісовська О.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В. .
Вказувала, що на її неодноразові звернення Голова правління АГК відповідає, що не може передати у власність вказані об'єкти, так як відповідно до Статуту АГК прийняття рішень стосовно володіння, користування та розпорядження майном на суму більше 500 000 грн. відноситься до компетенції загальних зборів.

Наголошувала, що на даний момент позивач користується побудованими за власний рахунок приміщеннями і сплачує податок на землю, встановлений Управлінням земельних ресурсів як для комерційного використання.

Враховуючи наведене, та з урахуванням в подальшому уточнення позовних вимог, просила визнати за ОСОБА_1 право власності на 49/400 частини нежитлової будівлі літери «Г», що складає 283, 7 кв.м. від загальної площі 572, 9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; визнати право власності на 51/100 частини нежитлової будівлі літери «В», що складає 795, 3 кв.м. від загальної площі 1554, 1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; визнати право власності на нежитлову будівлю площею 45 кв.м. літери «Ж», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язати Київське міське БТІ зареєструвати за ОСОБА_1 право власності на вказані приміщення.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 грудня 2010 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 49/400 частини нежитлової будівлі літери «Г», що складає 283, 7 кв.м. від загальної площі 572, 9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; визнати право власності на 51/100 частини нежитлової будівлі літери «В», що складає 795, 3 кв.м. від загальної площі 1554, 1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; визнати право власності на нежитлову будівлю площею 45 кв.м. літери «Ж», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Зобов'язано Київське міське БТІ зареєструвати за ОСОБА_1 право власності на вказані приміщення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Вказував, що ним було подано апеляційну скаргу на підставі ч. 1 ст. 292 ЦПК України, оскільки при розгляді справи суд першої інстанції не викликав його, як члена кооперативу в судове засідання, а ухваленим рішенням порушив його права як власника майна.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06.07.2016 суд відкрив апеляційне провадження за скаргою ОСОБА_2, оскільки дійшов висновку про те, що оскаржуваним рішенням суду порушуються його права, як члена кооперативу. Відтак, в ході апеляційного провадження суд не вбачав підстав для задоволення клопотання представника відповідача про закриття провадження.

ОСОБА_2, обґрунтовуючи апеляційну скаргу зазначав, що у вказаному кооперативі ним було побудовано два гаражні бокси НОМЕР_1 та НОМЕР_2, які в подальшому були об'єднанні у один гаражний бокс. Вступні внески членів кооперативу були використані на будівництво адміністративних приміщень кооперативу, право власності на частину яких належить ОСОБА_2

Наголошував, що вказаний гаражний бокс на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_3 від 23.10.2008 знаходиться у його власності.

Враховуючи наведене, просив рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 грудня 2010 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представники просили апеляційну скаргу задовольнити з наведених у ній підстав.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, заслухавши пояснення учасників процесу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, у 1997 році було створено АГК «Радосинь».

Відповідно до довідки АГК «Радосинь» №101 від 7 грудня 2010 року ОСОБА_1 є членом кооперативу з 1998 року на підставі рішення загальних зборів (а.с. 12).

На підставі рішення Київської міської ради від 19 серпня 1999 року №5/491 АГК «Радосинь» надано у постійне користування 5.0031 гектарів землі по АДРЕСА_1, що підтверджується державним актом від 3 грудня 1999 року (а. с. 47-53).

Відповідно до листа Ватутінської районної державна адміністрації від 8 червня 1998 року №02-48 АГК «Радосинь» запропонувало зарезервувати площу в межах 900 кв. м. під учбові класи по правилам дорожнього руху для потреб району (а. с. 61).

У 1999 році адміністрація відмовилась від будівництва. АГК «Радосинь» звернувся до Ватутінської районної державної адміністрації з проханняи перепрофілювати приміщення під магазини та СТО, на що листом від 21 серпня 1999 року №02-56 кооператив повідомлено, що державна адміністрація не заперечує щодо розміщення на території АГК «Радосинь» СТО та магазинів в існуючих приміщеннях при умові, що замовник внесе зміни в проектну документацію та погодить її з відповідними службами міста.

Відповідно до виписки із протоколу № 3 зборів уповноважених членів АГК «Радосинь» від 15 вересня 1999 року ОСОБА_1, а також іншим членам кооперативу були виділені місця під будівництво блоків № 1,2, 3, СТО, металевого боксу, а також топкових № 1, 2, 3. ОСОБА_1 виділено місце під будівництво групи приміщень, загальною площею 1124, 0 кв.м. в блоці № 2, топкова № 3 та СТО. За угодою з АГК АГК «Радосинь» позивач повинна була, крім пайових внесків, завести понад пай за власний рахунок на території АГК 39800 тон піску.

15 жовтня 1999 року ОСОБА_1 уклала з ВАТ БМУ ТЕЦ-6 договір підряду № 19 КС на капітальне будівництво, відповідно до умов якого завезла за свій рахунок і передала підряднику необхідні будівельні матеріали та сплатила вартість виконаних робіт в сумі 489 000 грн. (а.с. 16-19). Таким чином, всі взяті на себе зобов'язання позивач виконала в повному обсязі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з положень ст. ст. 331, 376, 392 ЦК України та вважав, що право власності на результат самочинного будівництва набувається не в загальному порядку, а в спеціальному - на підставі рішення суду.

Колегія суддів не погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

За змістом ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою, по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених в постанові від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14 та в постанові від 24 червня 2015 року № 6- 318цс15, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Чинним цивільним законодавством не передбачено такої підстави для визнання права власності за особою, як невиконання зобов'язання за домоленістю, тобто закон не пов'язує виникнення права власності у набувача за договором з невиконанням його умов. У разі невиконання умов договору однією із сторін, інша сторона може вимагати його виконання.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Враховуючи викладене, порушення зобов'язання АГК «Радосинь» не тягне за собою правові наслідки у вигляді визнання за ОСОБА_1 права власності на майно.

Крім того, відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

За змістом положень ст. 331 ЦК встановлено право особи, яка створила об'єкт нерухомого майна зі своїх матеріалів, або набуває на нього право власності на підставі договору або закону, укладати договори щодо зазначеного об'єкта незавершеного будівництва.

При цьому для реєстрації права власності набувача на об'єкт незавершеного будівництва надаються документи, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозвіл на виконання будівельних робіт, проектно-кошторисна документація, а також документи, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-504цс16, цивільні права і обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК передбачає лише у статтях 335 і 376. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК).

Частиною 5 ст. 376 ЦК України передбачено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази, що позивач є власником або користувачем земельної ділянки під збудованими нею об'єктами будівництва.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК HYPERLINK "http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1822/ed_2012_02_21/T041618.html?pravo=1"України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не дотримався вимог ст.ст. 60, 213, 214 ЦПК України щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи і дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до положень ст. 309 ЦПК України, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 грудня 2010 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Радосинь», третя особа: Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», про визнання права власності відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: