Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 315/984/15 головуючий у 1 інстанції Романько О.О.
провадження № 22-ц /778/1669/16 суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Осоцького І.І.,

суддів: Кухаря С.В.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 03 лютого 2016 року та на додаткове рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 22 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про відшкодування доходів від безпідставно набутого майна,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування доходів від безпідставно набутого майна, зазначивши, що 04.01.2007 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір міни належної позивачу на праві власності земельної ділянки кадастровий номер :37:009:0012 площею 13,1363 га, розташованої на території Гуляйпільської міської ради, яка належить йому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 020171, виданого 01.12.2003 року. З 04.01.2007 року відповідач отримав реальну можливість користуватися та розпоряджатися майном позивача, а саме зазначеною земельною ділянкою, оскільки вона була фактично йому передана.

Відповідач, реалізуючи свою можливість розпоряджатися цим майном, з 04.01.2007 року використовував на власний розсуд земельну ділянку, отримуючи спочатку доходи від її оренди від ТОВ «Лілія», а потім ця земельна ділянка разом з іншими землями відійшли у користування новоствореного від ТОВ «Лілія» нового підприємства - ТОВ «Основа-Агро» і відповідач продовжував отримувати доходи у вигляді орендної плати, від фактичного використання та користування земельною ділянкою. Однак, юридично укласти від свого імені договір оренди з ТОВ «Основа-Агро» відповідач не міг, оскільки договір міни між ними не було нотаріально посвідчено і тому відповідач, усвідомлюючи, що набув майно, а саме належну позивачу земельну ділянку без достатньої правової підстави, звернувся до суду з вимогою визнання дійсним нотаріально не посвідченого договору міни.

Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 24.12.2008 року у справі № 2-815/2008 позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено у повному обсязі і договір міни від 04.01.2007 року було визнано дійсним.

23.11.2009 року відповідачем від свого імені було укладено договір оренди земельної ділянки позивача з ТОВ «Основа-Агро» і він продовжував вже офіційно отримувати прибутки від використання земельної ділянки позивача.

Ухвалою того ж суду від 18.06.2010 року у справі № 2-375/2010 за позовом ОСОБА_3, було здійснено поворот рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 24.12.2008 року у справі № 2-815/2008, яке було скасоване після його виконання, внаслідок чого ОСОБА_3 було зобов'язано повернути позивачу належну йому земельну ділянку та припинено його право власності на неї.

Реалізувати своє право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а саме вищевказаною земельною ділянкою, позивач не зміг, оскільки ОСОБА_3 мав договірні правовідносини з питань оренди даної земельної ділянки з ТОВ «Основа-Агро», які були припинені лише восени 2013 року, а у відповідності до укладеного між ними договору оренди та ч. 4 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» -«перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі».

Таким чином, відповідач користувався та утримував у себе без достатньої правової підстави земельну ділянку аж до осені 2013 року і реалізувати своє законне право на це майно позивач зміг лише 12.12.2013 року, уклавши договір оренди зазначеної земельної ділянки з ТОВ «Основа-Агро» від свого імені. Однак 30.07.2014 року відповідач звернувся до Гуляйпільського районного суду Запорізької області з позовом до нього про застосування наслідків недійсної (нікчемної) угоди та приведення сторін у первісний стан із вимогою стягнення з нього вартості 10 тон зерна фуражного, начебто отриманого на виконання умов договору міни від 04.01.2007 року. Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 28.10.2014 року у справі № 315/992/14-ц у задоволенні позову відмовлено, але рішенням апеляційного суду Запорізької області від 16.12.2014 року вищевказане рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області скасоване та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за недійсним правочином було задоволено у повному обсязі та стягнуто з позивача за даним позовом на користь ОСОБА_3 23000 грн. та 246,60 грн. судових витрат. Касаційну скаргу позивача було відхилено, рішення апеляційної інстанції залишено без змін.

06.05.2015 року позивачем було виконано судове рішення та перераховано кошти до ВДВС Гуляйпільського РУЮ на надані реквізити, 26.05.2015 року виконавче провадження було закрито.

Позивач вважає, що відповідач безпідставно користувався його земельною ділянкою та одержував від неї прибуток.

У звязку з зазначеним, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь у цінах на 2015 рік, які існують на момент відшкодування, грошові кошти у сумі 37 534,40 грн., які він одержав, або міг би одержати за користування його майном, набутим ним без достатньої правової підстави внаслідок недійсного правочину на протязі 6 років 8 місяців, а саме за період з 04.01.2007 року по 04.09.2013 року користування ним земельною ділянкою кадастровий номер :37:009:0012 площею 13,1363 га, що розташована на території Гуляйпільської міської ради і яка належить йому на праві приватної власності.

Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 03 лютого 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 суму безпідставно набутих коштів в розмірі 5630 (пять тисяч шістсот тридцять) гривень, 18 копійок, судовий збір в сумі 73 (сімдесят три) гривні, 08 копійок.

Додатковим рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 22 квітня 2016 року: - в другому абзаці після слова «копійок» продовжено речення: «за період з 04.01.2007 року по січень 2008 року та в розмірі 5630,18 грн. за період з січня 2008 року по січень 2009 року, а всього 11 260,36 грн.; - в третьому абзаці словосполучення «в сумі 73,08 грн.» замінено словосполученням «в сумі 146,16 грн.»; - окремим абзацом такого змісту: «В решті позовних вимог відмовити».

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду та додатковим рішенням суду ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасуватирішення та додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.4 ч.1 ,ч.2 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неправильне застосування норм матеріального права, якщо не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів за період 2007-2009 років, суд помилково вважав, що до вказаних позовних вимог не застосовується загальний порядок обчислення позовної давності.

З матеріалів справи вбачається, що 04.01.2007 року між сторонами було укладено договір міни належної позивачу на праві власності земельної ділянки площею 13,1363 га, розташованої на території Гуляйпільської міської ради, яка належала йому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 020171, виданого 01.12.2003 року, відповідно до якого позивач взамін земельної ділянки отримав 10 тонн пшениці фуражної по ціні 500 грн. за одну тону на загальну суму 5000 грн..

З 04.01.2007 року відповідач отримав реальну можливість користуватися та розпоряджатися цією земельною ділянкою, оскільки вона була фактично йому передана.

Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 24.12.2008 року у справі № 2-815/2008 позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено у повному обсязі і договір міни від 04.01.2007 року було визнано дійсним.

Проте ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 17.03.2010 року рішення рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 24.12.2008 року було скасоване з направленням справи на новий розгляд до того ж суду, бо договір міни земельної ділянки не відповідав вимогам норм законодавства і не було залучено до участі Державну інспекцію з контролю за використанням і охороною земель.

При повторному розгляді цієї справи ухвалою Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 18.06.2010 року, яка набрала законної сили 06.07.2010 року, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання дійсним договору міни та визнання права власності на земельну ділянку залишено без розгляду, було здійснено поворот виконання рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 24.12.2008 року у справі № 2-815/2008, внаслідок чого ОСОБА_3 було зобов'язано повернути позивачу належну позивачу земельну ділянку та припинено право власності ОСОБА_3 на неї. 12.07.2010 року ОСОБА_5 на виконання цієї ухвали суду отримав виконавчі листи( справа № 2-375/2010, а.с.125 ).

Отже з часу набрання законної сили вищевказаної ухвали суду, а саме: з 06.07.2010 року ОСОБА_5 дізнався про те, що 04.01.2007 року між ним та ОСОБА_3 було укладено нікчемний договір міни земельної ділянки та що за ОСОБА_3 припинено право власності на цю земельну ділянку, а тому у позивача виникло право на відшкодування від відповідача отриманих у період з 2007-2009 років доходів від безпідставно набутої земельної ділянки, що передбачено вимогами норм ст.1214 ЦК України.

Відповідно до ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Позивач з позовом до відповідача про відшкодування доходів від безпідставно набутого майна звернувся до суду лише 15.09.2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про заявлено представником відповідача.

Нормами ст., ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Як було встановлено у судовому засіданні позивачу стало відомо про порушення його прав після отримання ним копії ухвали Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 18.06.2010 року, яка набула законної сили, а саме з 06.07.2010 року.

У зазначений період ч. 4 ст. 258 ЦК України передбачала, що позовна давність у десять років застосовується до вимог про застосування наслідків нікчемного правочину.

Згідно з п.п.1 п. 2 розділу І Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" ч.,ч.3, 4 258 ЦК України виключено. ОСОБА_6 набрав чинності 15 січня 2012 року.

Відповідно до п.5 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про застосування наслідків нікчемного правочину, тобто - до 16 січня 2015 року. При цьому норми ст.5 ЦПК України не надають можливості дії норм ст.258 ЦК України більш тривалого часу.

Посилання позивача про те, що рішенням апеляційного суду Запорізької області від 16.12.2014 року при задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів за недійсним правочином не було встановлено пропуску строку позовної давності як на предюдиційний факт згідно ч.3 ст.61 ЦПК України погодиться неможливо, бо у тій справі встановлювалися обставини щодо іншої особи, ОСОБА_3 та щодо іншого предмету спору.

За таких обставин справи, рішення суду та додаткове рішення в частині їх оскарження підлягають скасуванню внаслідок пропуску позивачем строку позовної давності з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 безпідставно набутих коштів за період 2007- 2009 років у розмірі- 11 260,36 грн.. При цьому з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 С, А. підлягають стягненню витрати судового збору понесені останнім при апеляційному перегляді справи у розмірі - 535,92 грн.(487,20 *110%). В решті судове рішення не оскаржено і апеляційноу перегляду не підлягає.

Керуючись ст. , ст. 307, 309, 313, 317 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 03 лютого 2016 рокуу цій справі та додаткове рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 22 квітня 2016 рокуу цій справі скасувати і ухвалити в частині їх оскарження нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 безпідставно набутих коштів за період 2007- 2009 років.

В решті судове рішення не оскаржено.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 витрати судового збору у розмірі- 535,92 грн..

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: