Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 336/4631/15Головуючий у 1-й інстанції Жупанова І.Б.
Пр. № 22-ц/778/2278/16Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Каракуші К.В., Стрелець Л.Г.

за участі секретаря Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_4 про поділ земельної ділянки в натурі

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, який у подальшому уточнила (а.с.29-31) та в якому просила:

- виділити їй в натурі 7/25 частин земельної ділянки із спільної часткової власності за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий № НОМЕР_1);

- доручити спеціалістам управління земельних ресурсів КП «Градпроект», які мають сертифікати землеустроітеля 000677, 011756 геодезії, розробити варіанти поділу земельної ділянки між нею та відповідачем та виділити їй 7/25 часток в натурі;

- присвоїти її частині домоволодіння згідно експлікації до плану будинку , за технічним паспортом, поштову адресу: АДРЕСА_1;

- зобов'язати відповідача забезпечити вільний доступ спеціалістам земельних ресурсів для виконання вимірювальних робіт;

- звільнити її від сплати судового збору, як інваліда 2 групи.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що вона є власником 7/25 частин житлового будинку за вказаною адресою, розташованого на земельній ділянці площею 727 кв. м. Співвласнику ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер у 2011 році, належало на праві власності 18/25 частин цього ж домоволодіння, яку він подарував ОСОБА_4 З початку побудови будинку в 1964 році і по 1977 рік земельна ділянка була в загальному користуванні. В 1977 році Запорізьким БТІ на підставі рішення товариського суду було проведене обстеження домоволодіння на предмет визначення порядку користування земельною ділянкою. Домоволодіння, розташоване на земельній ділянці площею 727 кв. м, поділу підлягала земельна ділянка площею 536 кв. м на підставі договору на забудівлю від 24.10.1959 р. реєстр. № 2/1209. За рішенням виконкому Шевченківського району № 68 від 04.03.1977 р. залишок землі 191 кв. м був вилучений та в розрахунок не включений. В техпаспорті на будинок, в розділі експлікація земельної ділянки, відмічено: 536 кв. м землі за документами, а 727 кв. м - фактичне користування земельною ділянкою. При визначенні порядку користування земельною ділянкою площею 536 кв. м, на 7/25 виділено земельну ділянку площею 150 кв. м, а на 18/25 - 386 кв. м. Фактично, на 7/25 виділений земельна ділянка площею 137 кв. м, згідно плану поділу земельної ділянки від 22.03.1977 року Варіант № 2. Інших варіантів через будівлі співвласників не було. У 2011 році співвласники приватизували свої 18/25 частин земельної ділянки в долях, без відома і згоди позивача. Рішенням Запорізької міської ради від 10.09.2014 року № 74/310 позивачу передано із спільної власності 0,0774 га без визначення меж в натурі земельну ділянку площею 0,0216 га, що складає 7/25 частин. 09.10.2014 року позивачу було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на 7/25 частин земельної ділянки.

ОСОБА_4 та ОСОБА_4 подали зустрічний позов у цій справі до ОСОБА_2 про виділ земельної ділянки в натурі (а.с.74-76), в якому просили виділити в натурі їм земельну ділянку площею 0,0557 га відповідно до схеми розподілу № 1.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2015 року (а.с.88) зазначений зустрічний позов прийнято до провадження у цій справі.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2015 року (а.с.52) у справі за клопотанням позивача призначалась судова експертиза для визначення варіантів поділу земельної ділянки, яка не була проведена через неоплату її позивачем (а.с.111).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2015 року (а.с.131) за клопотанням позивача призначалась судова експертиза для визначення варіантів поділу земельної ділянки.

08.02.2016 року позивач подала суду першої інстанції заяву про відмову від оплати експертизи, провадження у справі поновлено, матеріали повернуті з експертизи (а.с.153).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2016 року (а.с.170) зазначений зустрічний позов залишено без розгляду за заявою зустрічного позивача (а.с.160).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2016 року (а.с.204-207) у позові ОСОБА_2 у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі (а.с.211-212) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою позивача відкрито апеляційним судом (а.с.217), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 219).

У судовому засіданні 19 травня 2016 року апеляційний перегляд цієї справи по суті апеляційним судом розпочато, суддя-доповідач доповів матеріали справи; особи, які беруть участь у справі, надали апеляційному суду пояснення з приводу апеляційної скарги позивача; оголошено апеляційним судом перерву у цій справі до 28 липня 2016 року, з урахуванням навантаженості судді-доповідача, колегії суддів, яка має постійний склад, відпустки колегії суддів у період з 06 червня 2016 року по 24 червня 2016 року включно, наявності святкових і вихідних днів у період з 25 червня 2016 року по 28 червня 2016 року включно.

Оскільки, апеляційним судом у судовому засіданні 19 травня 2016 року в порядку ст. 10 ч. 4 ЦПК України було роз'яснено позивачу ОСОБА_2 та представникові останньої за дорученням - адвокату (а.с.42) ОСОБА_3 право в апеляційному суді заявити клопотання про проведення судової експертизи, яка не була проведена у суді першої інстанції за клопотанням позивача, та правові наслідки нез'явлення ними такого клопотання в апеляційному суді, а саме те, що тоді апеляційним судом дана справа буде переглядатись в апеляційному порядку в межах доводів апеляційної скарги позивача, але в межах наявних у цій справі матеріалів та доказів.

За клопотанням позивача ОСОБА_2 та представника останньої за дорученням - адвоката (а.с.42) ОСОБА_3 апеляційний суд оголосив перерву у розгляді цієї справи для обговорення необхідності та доцільності заявлення останніми в апеляційному суді клопотання про судову експертизу та, відповідно, оформлення останнього у письмовому вигляді.

У судове засідання 28 липня 2016 року належним чином повідомлений про час і місце розгляду цієї справи апеляційним судом відповідач ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, (молодший а.с. 79) не з'явився, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавав, навпаки, раніше через відповідача ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_3 (старшого а.с. 77) подав апеляційному суду заяву (а.с.221-222), в якій просив розглядати апеляцію без його особистої присутності.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду ухвалила заяву відповідача ОСОБА_4 (молодшого) задовольнити, на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останнього за присутністю позивача ОСОБА_2, представника останньої за дорученням - адвоката (а.с.42) ОСОБА_3 , відповідача ОСОБА_4 (старшого).

На запитання колегії суддів апеляційного суду у судовому засіданні 28 липня 2016 року позивач ОСОБА_2 та представник останньої за дорученням - адвокат (а.с.42) ОСОБА_3 відповіли, що вони не будуть заявляти клопотання про проведення судової експертизи в апеляційному суді, оскільки вважають це недоцільним, правові наслідки незаявлення останнього їм апеляційним судом роз'яснені та зрозумілі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст. ст. 10 - 11, 27, 57, 60 - 61, 146, 208, 209, 212 - 215, 218 ЦПК України, ст.ст. 356, 358, 364, 367ЦК України та виходив із недоведеності позовних вимог позивача ОСОБА_2 у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, суд першої інстанції правильно виходив з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст. 212 ЦПК України, з урахуванням положень ст.ст. 57-66 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно з'ясувати фактичні обставини справи, однак не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог та тієї доказової бази, яка сформована за рахунок доказів, поданих до суду самими учасниками процесу.

Згідно із ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ч. 1 ст. 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

В силу ч. 1 ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що у спільній частковій власності позивача ОСОБА_2 (ідеальна частка 7/25) та відповідача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 (ідеальна частка 18/25), перебуває земельна ділянка загальною площею 0,0774 га за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), спільної згоди власників на порядок користування якою не досягнуто.

Ухвалою суду першої інстанції від 16.10.2015 року за клопотанням позивача для визначення можливих варіантів поділу земельної ділянки було призначено судову експертизу (а.с.92).

У судовому засіданні 04.11.2015 року позивач заявила суду першої інстанції клопотання про відвід експерту, а, згодом і про відмову від проведення експертизи, призначеної судом першої інстанції (а.с.97).

Судом першої інстанції повторно - 27.11.2015 року за клопотанням позивача було призначено у цій справі судову експертизу (а.с.131).

25.01.2016 року на адресу позивача експертом був надісланий рахунок для сплати вартості проведення експертизи, та доведено до відома, що у випадку несплати вартості проведення експертизи матеріали справи будуть повернуті до суду першої інстанції без виконання (а.с. 146, 147).

08.02.2016 року на адресу суду надійшла заява ОСОБА_2 про її відмову в оплаті даної експертизи та підписання розрахунку (а.с. 135).

21.03.2016 року на адресу суду першої інстанції були повернути матеріали цивільної справи без виконання експертизи.

Згідно із ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Ч. 1 ст. 146 ЦПК України передбачає, що у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Оскільки для визначення можливості поділу земельної ділянки в натурі необхідні спеціальні знання, суд першої інстанції правильно був переконаний, що висновки зазначеної експертизи є необхідними при вирішенні даної справи по суті, а позивач ухиляється від її проведення.

Запропонований позивачем варіант поділу земельної ділянки, що був зроблений в 1977 році для поділу земельної ділянки товариським судом, правильно не був прийнятий до уваги судом першої інстанції у цій справі, оскільки він є неналежним і недопустимим доказом у цій справі.

Інших доказів позивачем суду першої інстанції в обґрунтування свого позову у цій справі надано не було.

За змістом ст. ст. 11, 27 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд, але користуватися ними повинна добро сумлінно, не зловживаючи процесуальним правом.

Враховуючи викладене та те, що позивач неодноразово відмовлявся від проведення експертизи, не здійснивши оплату, суд першої інстанції правильно вважав, що в позові позивача у цій справі слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену нею в її позові у цій справі, та яку вона та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Апеляційний суд у цій справі на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду цієї справи в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3, а саме: роз'яснював позивачу ОСОБА_2 та представникові останньої за дорученням - адвокату (а.с.42, 213-214) ОСОБА_3 справо в апеляційному суді заявити клопотання про проведення судової експертизи, яка не була проведена у суді першої інстанції за клопотанням позивача, та правові наслідки незаявлення ними такого клопотання в апеляційному суді, а саме те, що тоді апеляційним судом дана справа буде переглядатись в апеляційному порядку в межах доводів апеляційної скарги позивача, але на підставі наявних у цій справі матеріалів та доказів; оголошував для цього у розгляді цієї справи перерву більш, ніж на місяць - достатній час для оформлення та подачі клопотання про експертизу позивачем та його представником апеляційному суду.

В силу вимог ст. 20 ч. 1 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Згідно із ст. 27 ч. 3 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

На запитання колегії суддів апеляційного суду у судовому засіданні 28 липня 2016 року позивач ОСОБА_2 та представник останньої за дорученням - адвокат (а.с.42) ОСОБА_3 відповіли, що вони не будуть заявляти клопотання про проведення експертизи в апеляційному суді, оскільки вважають це недоцільним, правові наслідки незаявлення останнього їм апеляційним судом роз'яснені та зрозумілі.

Таким чином, на час апеляційного перегляду цієї справи апеляційним судом в межах доводів апеляційної скарги позивача докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Апеляційний суд переглядав дану справу в межах доводів апеляційної скарги позивача в межах матеріалів та доказів, які були наявні у цій справі на час ухвалення оскаржуємого рішення судом першої інстанції у цій справі.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав належну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Оскільки, відповідачі позов позивача у цій справі не визнали.

Позивач та представник останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Суд першої інстанції правильно вважав, що варіант поділу земельної ділянки, що був зроблений в 1977 році для поділу земельної ділянки товариським судом (а.с.10-11), є неналежним і недопустимим доказом у цій справі.

Оскільки, відповідач ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, вже має на руках державний акт № 467632 на право власності на 18/25 частин від 0,0774 га земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 80-82) на підставі рішення Запорізької міської ради № 99 від 06.102010 року.

Зазначений правовстановлюючий документ на 18/25 частин земельної ділянки відповідача та рішення ради були чинними на час ухвалення судом першої інстанції оскаржуємого рішення у цій справі.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Крім того, позивач у цій справі не заявляла позовних вимог до відповідача ОСОБА_4 про визнання вищезазначеного його державного акту на вказану земельну ділянку недійсним.

Таким чином, суд мав виходити із правомірності цього державного акту на земельну ділянку відповідача в силу вимог ст. 204 ЦПК України.

При наявності зазначеного чинного державного акту на земельну ділянку у відповідача будь-які інші розміри земельної ділянки, межі останньої, зазначені у технічному паспорті на будинок (а.с. 5) який не є правовстановлюючим документом на землю) чи варіант поділу земельної ділянки (а.с.10-11), що був зроблений ще до отримання вищезазначеного державного акту відповідачем, в 1977 році для поділу земельної ділянки товариським судом, не мають ніякого значення для правильного вирішення цієї справи.

Крім того, позивач у цій справі взагалі просила у своєму позові в його резолютивній частині згідно її позовних вимог (а.с.30) виділити їй в натурі 7/25 частин земельного ділянки за адресою: АДРЕСА_1, без зазначення саме відповідно до варіанту поділу земельної ділянки, що був зроблений в 1977 році для поділу земельної ділянки товариським судом, а суд мав розглядати та розглядав дану справу саме в межах заявлених позовних вимог позивача на виконання вимог ст. 11 ч. 1 ЦПК України.

Поділ земельної ділянки з метою визначення порядку користування земельною ділянкою та виділ в натурі частки у праві спільної часткової власності на земельну ділянку - це різні речі.

Відповідачі у цій справі із поділом земельної ділянки, що був зроблений в 1977 році для поділу земельної ділянки товариським судом, не погодились.

Для виділу 7/25 частки позивача, як співвласника у праві спільної часткової власності на земельну ділянку, в натурі потрібні спеціальні знання, це неможливо зробити без висновку відповідної судової експертизи, від проведення якої у цій справі позивач ухилилась у суді першої та апеляційної інстанцій.

При цьому, не має значення причина такого ухилення, у тому числі матеріальне становище позивача, яка є інвалідом 2 групи. Оскільки, в силу вимог ст. 86 ч. 2 ЦПК України кошти на оплату судової експертизи вносяться стороною , яка заявила клопотання про проведення експертизи.

Крім того, виділ частки земельної ділянки в натурі, а не ідеальної частки, має здійснюватись відповідно до виділеної співвласникові в натурі частки житлового будинку, для розміщення та обслуговування яких ця земельна ділянка призначена (виділена) - присадибна ділянка.

У матеріалах цієї справи відсутні належні, допустимі докази того, що житловий будинок АДРЕСА_1 був поділений в натурі між його співвласниками - сторонами у цій справі позивачем ОСОБА_2 (а.с.6) та відповідачем ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.48-49), виділені частки у цьому будинку його співвласників є ідеальними.

Відмова судом першої інстанції у цій справі у задоволенні позовних вимог позивача про виділ їй в натурі 7/25 частин земельної ділянки із спільної часткової власності за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер № НОМЕР_1), які за своїм змістом є первісними позовними вимогами до решти позовних вимог позивача у цій справі (похідних від них), є підставою для відмови судом у задоволенні останніх також.

Крім того, для вирішення питання присвоєння поштової адреси будь-якому житловому будинку чи його частині, виділеній в натурі, передбачено законом позасудовий порядок.

В силу вимог ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

Дійсно в силу вимог ст. 143 ч. 4 ЦПК України ОСОБА_2, як позивач, мала право просити суд першої інстанції провести судову експертизу у відповідній судово-експертній установі чи доручити її проведення певному експерту.

Проте, правом, а не обов'язком суду першої інстанції було у цій справі провести експертизу у відповідній судово-експертній установі чи доручити її проведення певному експерту, про якого просила (не просила) позивач, або провести останню в іншій судово-експертній установі чи доручити іншому експерту.

Підстави для відводу експерта та порядок вирішення заяви осіб, які беруть участь у справі, про відвід експерта передбачені ст. ст. 22- 24 ЦПК України.

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи позивача ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Судом першої інстанції питання про розподіл між сторонами судових витрат, понесених ними при розгляді цієї справи судом першої інстанції, оскаржуємим рішенням не вирішувалось, а тому воно не було предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом, та може бути у подальшому вирішено судом першої інстанції за ініціативою останнього або за заявою осіб, які беруть участь у справі, в порядку ст. 220 ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідачів судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи судом апеляційної інстанції.

Окрім цього, встановлено, що позивач ОСОБА_2, як інвалід 2 групи безтерміново (а.с. 7), була звільнена від сплати судового збору за подачу до апеляційного суду вищезазначеної апеляційної скарги у цій справі в силу вимог Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Каракуша К.В.Стрелець Л.Г.