Справа № 266/629/15-ц
Провадження№ 2/266/36/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2016 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі : судді Сараєва І.А., при секретарі Сологуб Т.В., представників сторін ОСОБА_1, ОСОБА_2, розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом в якому зазначила, що 28 грудня 2012 року між нею та ОСОБА_5 було укладено письмовий договір позики, за яким останній отримав від неї в борг 100000,00 грн. на потреби сімї, зобовязавшись повернути ці гроші не пізніше 28.12.2013 року. В січні 2013 року відповідач повернув їй частину боргу у сумі 50000,00 грн. 29.06.2013 року вона позичила ОСОБА_5 на потреби сімї ще 150000,00грн., та останній зобовязався повернути ці гроші не пізніше 28.12.2013 року. Однак в зазначений строк гроші він не повернув та ухилився від виконання свого зобовязання. В подальшому їй стало відомо, що ОСОБА_5 помер 09.07.2014 року, а його дружина, відповідачка по справі, яка виступала в якості гаранта виконання зобовязання, борг не повертає. Просила суд стягнути з відповідачки на її користь гроші за договорами позики в сумі 200000,00 грн. та судові витрати, які складаються із суми сплаченого судового збору та витрат на правову допомогу у сумі 500,00 грн.

Позивачка та її представник ОСОБА_1, який діє на підставі договору про надання правової допомоги в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, наполягали на задоволенні позову.

Представник відповідача ОСОБА_2, який діє на підставі договору про надання правової допомоги, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав пояснення аналогічні викладеним у письмових дебатах та залучених до матеріалів справи, просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Вислухавши сторони, допитавши свідка, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28 грудня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, укладений письмовий договір позики, за умовами якого позивачка позичила до 28 грудня 2013 року відповідачу грошові кошти в сумі 100000,00 гривень, а ОСОБА_5 отримав вказані грошові кошти та зобовязався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики) (а.с. 7).

Також судом встановлено, що 29 червня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, укладений письмовий договір позики, за умовами якого позивачка позичила до 28 грудня 2013 року відповідачу грошові кошти в сумі 150000,00 гривень, а ОСОБА_5 отримав вказані грошові кошти та зобовязався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики) (а.с. 12).

Статтею 1046 Цивільного Кодексу України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як вбачається зі свідоцтва про смерть серії І-НО № 774620, виданого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_5 помер 09 липня 2014 року (а.с. 32).

На час смерті ОСОБА_5 був одружений з ОСОБА_4, відповідачкою по справі, про що сторони в судовому засіданні не заперечували та подружжя мають двох синів ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, які на даний час є неповнолітньою та малолітньою особами відповідно (а.с.57-58).

Позивачка стверджує, що відповідачка ОСОБА_4 має відповідати за зобовязаннями свого чоловіка ОСОБА_5, оскільки останній уклав договори позики в інтересах сімї.

Суд прийшов до переконання, що такі твердження позивача є необґрунтованими виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Доказів того, що ОСОБА_5 позичав кошти у позивачки в інтересах сімї, позивачкою суду не надано та в договорі позики (розписка) не згадується про цілі на які ОСОБА_3 позичає грошові кошти. Крім того, договори позики на суму 100000,00грн. та 150000,00грн. виходять за межі дрібного побутового правочину.

Згідно пояснень допитаного судом свідка ОСОБА_8 судом встановлено, що він був присутнім при укладанні зазначених письмових договорів позики, які укладалися в його будинку та при чому відповідачка ОСОБА_4 присутньою не була.

Як вбачається із довідки Жовтневого районного відділу у м. Маріуполі Головного Управління в Донецькій області Державної міграційної служби України № 25-3125 від 18.10.2014 року відповідачка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, з 29.06.2011р. по 08.11.2013р., знята з реєстраційного обліку на адресу: АДРЕСА_1, а гр. ОСОБА_5 був зареєстрований з 12.09.1997р. по 06.08.2014р. за адресою: м. Маріуполь, вул. Фонтанна, буд. 67а (а.с. 56).

Відповідно до ст. 1261 ЦК України відповідачка є спадкоємицею першої черги за законом після смерті ОСОБА_5

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Як вбачається із листа завідуючої Другої маріупольської державної нотаріальної контори № 503/01-16 від 29.04.2015 року спадкоємці із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 до Другої маріупольської державної нотаріальної контори не зверталися.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Як встановлено судом, відповідачка ОСОБА_4 не проживала постійно з ОСОБА_5 на час його смерті, а тому не може вважатись такою, що прийняла спадщину.

Відповідно до ст. 1281 ЦК України, спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Позивачка ОСОБА_3, як кредитор спадкодавця не пред'явила вимогу до спадкоємців та не подала відповідну заяву до нотаріальної контори.

Відповідно до положень ст. ст. 16, 20 ЦК України передбачено право особи захистити своє порушене право шляхом звернення до суду. При цьому право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення.

Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги на даний час не підлягають задоволенню, оскільки спадщину після смерті ОСОБА_5, відповідачка не прийняла та вартість спадкового майна не визначена, а тому в задоволенні позовних вимог позивачки про стягнення 200000,00 грн. згідно розписки з ОСОБА_9, як дружини позичальника та за рахунок спадкового майна, треба відмовити, бо вони є необґрунтованими.

На підставі ст. 65 СК України, ст. ст. 16, 20, 1046, 1047, 1216, 1268, 1273, 1281, 1282 ЦК України, керуючись ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 61, 88, 213, 215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Рішення вступає в законну силу через 10 днів , якщо протягом зазначеного часу не буде подано скарга до Апеляційного суду Донецької області про його скасування.

Суддя Сараєв І. А.