АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Борисової О.В.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргоюпредставника ОСОБА_1 за договором - ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 759/3480/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8194/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Чала А.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі, в якому просила стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 5 000 грн. щомісяця.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 29.08.2003р. уклала шлюб з ОСОБА_6 від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка ОСОБА_7. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17.02.2011р. їх шлюб було розірвано і 06.06.2014р. вона уклала новий шлюб із ОСОБА_8, від якого вони мають малолітнього сина ІНФОРМАЦІЯ_2. Малолітня дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження є дитиною інвалідом, оскільки має проблеми зі здоров'ям, зокрема, із розвитком та пропорційним ростом кісток тазу, у зв'язку із чим на її оперування, лікування та реабілітацію, а також спеціальне харчування, яке збагачене кальцієм, а також спеціальний одяг позивач витрачає щомісячно багато грошей. Крім цього, вона несе поточні витрати, які необхідні для звичайного життя, навчання і розвитку дитини її віку. Відповідач надавав їй матеріальну допомогу на утримання та лікування хворої дитини, але в недостатньому розмірі, а з жовтня 2015р. взагалі перестав пересилати кошти. У зв'язку із чим просила задовольнити позов на підставі ст.ст. 180, 181, 184 СК України.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дитини у 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця з 29.02.2016р. і до повноліття дитини, але не менше 30% прожиткового мінімум для дитини відповідного віку.

Стягнуто з відповідача на користь держави 487,2 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог апелянт посилалася на те, що суд першої інстанції не забезпечив повного з'ясування обставин справи та не врахував, що відповідач хоч і працює офіційно, проте має не регулярний та мінливий дохід, що є підставою застосувати до спірних правовідносин положення ст.184 СК України та визначити аліменти у твердій грошовій сумі.

Також, на думку апелянта, судом першої інстанції не враховано, що дитина сторін є інвалідом, яка потребує постійного лікування, спеціальних медичних препаратів та продукти харчування, спеціальних фізичних вправ, зокрема відвідування басейну, санаторно-курортного лікування тощо, на тому потребує чітко визначений розмір аліментів, який був зазначений у позові.

Представник відповідача в судовому засіданні просив апеляційну скаргу відхилити.

Інші особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за відсутності не з'явившихся осіб.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 і ОСОБА_1 уклали шлюб 29.08.2003р. (а.с. 10 - копія свідоцтва про шлюб), від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка ОСОБА_7 (а.с. 11 - копія свідоцтва про народження), яка є дитиной-інвалідом до 18 років (а.с. 12 - копія посвідчення).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17.02.2011р. шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_10 розірвано (а.с. 13 - копія рішення суду).

06.06.2014р. ОСОБА_10 уклала шлюб із ОСОБА_8 і змінила прізвище на шлюбне «ОСОБА_1» (а.с. 14 - копія свідоцтва про шлюб).

Від даного шлюбу у подружжя ІНФОРМАЦІЯ_2 син ОСОБА_8 (а.с. 15 - копія свідоцтва про народження).

Як пояснили в судовому-засіданні позивачка і її представник, малолітня дочка сторін ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження має проблеми зі здоров'ям, зокрема проблеми із розвитком та пропорційним ростом кісток тазу, про що надали суду медичну документацію (а.с. 17-46 - копії медичних документів).

В матеріалах справи є довідки про рух коштів на банківських картках позивачки (а.с.47-59 копії), а також товарні чеки на придбання продуктів харчування (а.с. 87-95).

З 03.09.2007р. ОСОБА_3 працює за основною формою працевлаштування у ТОВ «Інноваційний комерційний центр», де займає посаду директора і отримує щомісячний заробіток (а.с. 115 - копія довідки).

Згідно довідки №10 від 11.04.2016р., ОСОБА_3, з 02.06.2015р., також, працює в національному заповіднику «Софія Київська» на посаді завідувача сектором інформаційного забезпечення інформаційно-видавничого відділу, де отримує щомісячну заробітну плату (а.с. 113, 114 - копії довідок).

В період часу з 15.01.2015р. по 29.05.2015р. ОСОБА_3 працював в комунальному підприємстві Київської міської ради «Вечірній Київ» на посаді оглядача, де отримував щомісячну заробітну плату (а.с. 116, 117 - копії довідок).

Крім цього, ОСОБА_3 є батьком малолітньої доньки ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 118-копія свідоцтва про народження).

Відповідач має два постійні місця роботи: з 03.09.2007р. у 'ГОВ «Інноваційний комерційний центр» на посаді директора та з 02,06.2015р. в Національному заповіднику «Софія Київська» на посаді завідувача сектором інформаційного забезпечення інформаційно-видавничого відділу, де отримує регулярну щомісячну заробітну плату.

Задовольняючи частково позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач має стабільну роботу та дохід, а тому не має правових підстав для застосування положення ч.1 ст.184 СК України, які дають можливість для суду визначити аліменти в твердій грошовій сумі, у зв'язку з чим суд вважав за необхідне стягнути аліменти з відповідача у частковому відношенні до його щомісячного заробітку (доходу).

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повного та всебічного розгляду справи та ухвалив рішення із правильним застосуванням норма матеріального права.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що відповідач не має стабільного заробітку, який є мінливим, оскільки дані твердження не відповідають наявним у справі доказам.

Так, як вже було встановлено, з 03.09.2007р. ОСОБА_3 працює за основною формою працевлаштування у ТОВ «Інноваційний комерційний центр», де займає посаду директора і отримує щомісячний заробіток (а.с, 115 - копія довідки).

Відповідно до вказаної довідки, вона видана за період з січня 2015 року по грудень 2015 року, що зазначено під таблицею, а тому вказаний у самій таблиці 2013 рік є опискою.

Згідно довідки №10 від 11.04.2016р., ОСОБА_3, з 02.06.2015р., також, працює в національному заповіднику «Софія Київська» на посаді завідувача сектором інформаційного забезпечення інформаційно-видавничого відділу, де отримує щомісячну заробітну плату (а.с. 113, 114 - копії довідок).

З вказаних вище довідок про заробітну плату відповідача вбачається, що він отримує стабільний заробіток, який не опускається нижче певної межі (7 629 грн. + 1378 грн.).

Доводи апелянта про те, що в деякі місяці дохід відповідача складає більшу суму ніж вказана вище, а тому це свідчить про не стабільність та мінливість його доходу, що є підставою для призначення аліментів у твердій сумі, є безпідставними та такими, що суперечать логіці, оскільки, як зазначено вище, нижче певного рівня дохід відповідача не опускається, а отримання більшого доходу, при визначенні аліментів у виді 1/3 частки доходу, означає і їх отримання у більшому розмірі позивачем, що є в її інтересах та ніяким чином не порушує її права та права дитини.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що дитина сторін є інвалідом, яка потребує постійного лікування, спеціальних медичних препаратів та продукти харчування, спеціальних фізичних вправ, зокрема відвідування басейну, санаторно-курортного лікування тощо, на тому потребує чітко визначений розмір аліментів, який був зазначений у позові, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Аналізуючи викладені норми права вбачається, що кожна сторонами сама обирає стратегію захисту своїх прав, а суд розглядає справи тільки в межах заявлений сторонами вимог.

Як вбачається із позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача саме аліменти у твердій грошовій сумі.

Разом з тим, вказані доводи апеляційної скарги відносяться до додаткових витрат на дитину, участь у яких не звільняє того з батьків, який сплачує аліменти.

Так, статтею 185 Сімейного Кодексу України встановлено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді прав щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» звернено увагу судів на те, що до передбаченої ст. 185 СК участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

При одночасному розгляді вимог про стягнення аліментів і додаткових витрат їх має бути визначено у рішенні окремо.

Враховуючи наведене, те що суд розглядає справи тільки в рамках заявлених вимог, а також те, що позивачем не заявлялися вимоги про стягнення з відповідача додаткових витрат, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення позовних вимог про встановлення аліментів у твердій грошовій сумі.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з виниклими правовідносинами, врахував, що ОСОБА_3 має не одну постійну роботу та постійний заробіток та законно задовольнив позовні вимоги позивача частково, визначивши аліменти у виді частини від доходу відповідача, вирішивши справу у відповідності до норм чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 за договором - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року - залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді