Справа № 534/622/16-ц
Провадження № 2/534/414/16
Рішення

Іменем України

11 травня 2016 року Комсомольський міський суд

Полтавської області

в складі головуючого судді Окунь Т.В.

при секретарі Гончар С.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Комсомольську цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства „Універсал Банк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованності по відсотках, інфляційних втрат та 3% річних в звязку із простроченням грошового зобовязання,

в с т а н о в и в :

В березні 2016 року ПАТ „Універсал Банк звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в сумі 141 520 грн. 20 коп. та судові витрати в сумі 2 122 грн. 81 коп. Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем умов кредитного договору.

До суду представник позивача не зявився, надіславши відповідну заяву про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні заявлених вимог наполягає з підстав, наведених в позові.

Відповідач вимоги Банка не визнав з підстав, наведених в письмовому запереченні на позов (а.с. 42), до суду не зявився, направивши заяву про розгляд справи за його відсутності.

Дослідивши представлені сторонами докази, з урахуванням викладених ними позицій у справі, суд встановив наступне:

11 липня 2008 року між ВАТ „Універсал Банк, правонаступникм якого є ПАТ „Універсал Банк та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № CL 63918, згідно з яким позивач надав відповідачу кредит у розмірі 34 000 грн. зі строком його повернення 25 червня 2015 року та сплатою 36 % річних. Погашення основної суми кредиту та сплата процентів за умовами укладеного договору /п.5.1/ мали здійснюватись позичальником у формі ануїтетних платежів (а.с. 5-14).

На виконання умов кредитного договору /п.3.1 Договору/, надання кредиту було проведене позивачем шляхом перерахування готівкових коштів з кредитного на поточний рахунки Позичальника, а відтак, взяті за договором зобовязання позивач виконав повністю.

Проте, в порушення п. 5.1 Договору, взяті за договором зобовязання по поверненню сум кредиту та сплаті процентів за користування кредитом, не виконує Позичальник.

Судовим наказом, виданим Комсомольським міським судом 13 травня 2010 року, з ОСОБА_1 на вимогу Банка за згаданим кредитним договором було стягнуто заборгованість в сумі 56 478 грн. 65 коп. (а.с. 15), яка на теперішній час залишається не погашеною. Згідно представленим Банком розрахункам станом на 24 лютого 2016 року загальна сума заборгованості по кредитному договору /яка обрахована позивачем за період з 25 лютого 2013 року до 24 лютого 2016 року і складається з сум відсотків, підвищених відсотків, інфляційних витрат та 3% річних/ становить 141 520 грн. 72 коп. (а.с. 16-20).

Заперечуючи позов, відповідач оспорюючи правильність представленого Банком розрахунку заборгованості /без наведення відповідного механізму проведення такого розрахунку, який на його погляд є правильним/, водночас вважає договір закінченим, що на його думку є підставою для його розірвання.

Визначаючи характер спірних правовідносин та правову норму, яку належить до них застосувати, суд виходить з наступного:

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулються гл.16, 47-51 ЦК України, ЗУ Про захист прав споживачів, ЗУ Про банки і банківську діяльність та умовами укладеного між сторонами договору.

Аналіз представлених у справі доказів /факт укладення договору з зазначенням виду, суми та строку кредиту, типу відсоткової ставки, сукупної вартості кредиту, умов його повернення та наявності заборгованості по кредиту відповідачем не оспорюється/ дає суду підставу дійти висновку про порушення ОСОБА_1 взятих по кредитному договору зобовязань /в формі їх неналежного виконання/ повернути кредит та проценти за його використання в строки, визначені кредитним договором, а відтак, вимога позивача щодо стягнення виниклої за договором заборгованості має правову природу і ґрунтується на положеннях укладеного договору та діючого ЦК України.

У відповідності із розясненнями, наданими Пленумом ВССУ в п.17 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Ця правова позиція підтверджена і судовою практикою Верховного Суду України (Постанова Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі № 3-57гс10, від 4 липня 2011 р. у справі № 3-65гс11, від 12 вересня 2011 р. у справі № 3-73гс11, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 3-89гс11, від 14 листопада 2011 р. у справі № 3-116гс11, від 23 січня 2012 р. у справі № 3-142гс11).

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

За умовами укладеного договору (п.5.1) погашення основної суми кредиту та сплата процентів мала здійснюватись Позичальником у формі ануїтетних платежів у строки та сумах, встановлених Графіком для сплати таких платежів /Додаток № 2 до Договору, /а.с. 12,13/. Позичальник зобовязався щомісячно, в дату сплати щомісячних платежів здійснювати погашення щомісячних платежів шляхом зарахування включно до такої дати відповідної суми коштів на поточний рахунок Позичальника із одночасним дорученням Кредитору самостійно направляти кошти на погашення заборгованості Позичальника у порядку та черговості, визначених п.5.5 кредитного договору.

Згідно із представленим Банком розрахунком станом на 24 лютого 2016 року загальна сума заборгованості по кредитному договору /яка обрахована позивачем за період з 25 лютого 2013 року до 24 лютого 2016 року становить 141 520 грн. 72 коп. (а.с. 16-20) і складається із:

заборгованості по підвищеним відсоткам в сумі 80 660 грн. 54 коп. ( п.2.4. Договору, Додаток №1 до Договору)

заборгованості по відсотках в сумі 10 309 грн.14 коп. (п.2.1 Договору, Додаток №1 до Договору)

інфляційних витрат в сумі 45 495 грн. 93 коп.

3% річних на суму 5 055 грн. 10 коп.

Дві останні вимоги обгрунтовані позивачем посиланням на положення ч.2 ст.625 ЦК України.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11).

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. В цьому сенсі є такими, що не можуть бути прийнятими до уваги судом посилання Боржника щодо відсутності його вини у неможливості здійснення розрахунку за кредитним зобовязанням.

По своїй правовій природі, проценти, визначені статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобовязання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК, і процентів, що стягуються відповідно до ст. 625 ЦК, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536 ЦК та іншими статтями, і відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК, є правомірним (за умов, що такі вимоги заявлені кредитором).

Ця позиція підтверджується практикою Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 29 травня 2013 р. у справі № 6-39цс13), відповідно до якої правильним є стягнення з відповідача на користь позивача процентів за банківськими вкладами за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладнику, а також трьох процентів річних і суми відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобовязання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК.

Разом з тим, якщо в договорі позики чи кредитному договорі встановлено збільшення розміру процентів у звязку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшена плата за користування позикою (кредитом), слід вважати іншим розміром процентів, встановленим договором відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК /в даному випадку п.2.4 Договору/, з огляду на що вимога позивача про стягнення 3% річних є зайвою, оскільки ініціюється позивачем одночасно із вимогою щодо стягнення відсотків за розміром ставки, на яку збільшена плата за користування кредитом.

В іншій частині заявлені позивачем вимоги є обгрунтованими і підлягають до задоволення з огляду на доведеність факту порушення ОСОБА_1 взятих за кредитним договором зобовязань.

Питання про судові витрати вирішене судом у відповідності до положень ст.88 ЦПК України. Понесені позивачем судові витрати стягнуті з відповідача /за відсутності в матеріалах справи відповідних даних на підтвердження факту його інвалідності/ пропорційно сумі задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 610, 1054 ЦК України, ст.ст. 213, 215 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства „Універсал Банк задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства „Універсал Банк заборгованість по підвищеним відсоткам в сумі 80 660 грн. 54 коп., заборгованість по відсоткам в сумі 10 309 грн.14 коп. та інфляційні витрати в сумі 45 495 грн. 93 коп.

В решті заявлених позовних вимог позивачу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства „Універсал Банк судові витрати повязані з оплатою судового збору в сумі 2046 грн. 97 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: підпис ОСОБА_2

Згідно з оригіналом:

Суддя Т.В. Окунь