АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/7386/2016 Головуючий у суді першої інстанції - Батрин О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Майданець К.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_3,

представників відповідача

ОСОБА_4 ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 березня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ОСОБА_7 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 (далі - відповідач), в якому просив встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з квітня 1996 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 та усунути ОСОБА_4 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування заявлених вимог вказував, що з квітня 1996 року він та ОСОБА_8 проживали однією сім'єю у квартирі позивача за адресою: АДРЕСА_1, а з жовтня 1996 року він та ОСОБА_8 постійно проживали у квартирі останньої за адресою: АДРЕСА_2. Вони разом робили в квартирі ремонт, купували усі необхідні меблі та побутову техніку. Влітку 2001 року ОСОБА_8 захворіла на цукровий діабет, а в лютому 2015 року зламала тазову кістку, у зв'язку з чим перенесла складну операцію і тривалий час перебувала в лікарні, де він надавав їй необхідну допомогу по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1. Протягом всього часу, починаючи з квітня 1996 року і по день смерті ОСОБА_9 він з останньою проживав однією сім'єю, як чоловік та жінка, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, дбали один про одного, проте офіційно шлюбу не реєстрували. Встановлення факту проживання однією сім'єю необхідно позивачу для оформлення спадщини, як спадкоємцю четвертої черги. При цьому, також вказував, що спадщину після смерті ОСОБА_8 прийняла відповідач, яка є сестрою померлою, однак вважає, що вона не має права на отримання спадщини, оскільки ухилялась від надання допомоги сестрі, яка тривалий час була у безпорадному стані.

З урахуванням наведеного, позивач просив встановити факт проживання його з ОСОБА_8 однією сім'єю з квітня 1996 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 та, за наслідком встановлення даного факту, усунути ОСОБА_4 - рідну сестру померлої від права на спадкування, оскільки вона ухилялась від надання допомоги свої сестрі, коли та через тяжку хворобу тривалий час була у безпорадному стані.

Під час судового розгляду справи позивач звернувся до суду з заявою, в якій просив залишити позов без розгляду в частині вимог про усунення від права на спадкування (а.с. 122).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.03.2016 позовну заяву ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю та усунення від права на спадкування, в частині вимог про усунення від права на спадкування, залишено без розгляду (а.с. 124).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28.03.2016 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи і суд надав невірну оцінку наявним у справі доказам, внаслідок чого ухвалив незаконне рішення.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представники відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечували за її безпідставністю та необґрунтованістю і просили рішення суду залишити без змін, оскільки воно постановлене з дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Разом з цим, згідно із ч. 3 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з його недоведеності, оскільки позивачем не надано суду належних доказів, які б свідчили про факт його спільного проживання з померлою ОСОБА_8, ведення спільного господарства та спільного сімейного бюджету.

Колегія суддів, виходячи за межі апеляційної скарги, не може погодитись з висновком суду про відмову в задоволенні позову у зв'язку його недоведеністю, з огляду на наступне.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦПК України визначено, що суду розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Частиною 2 вказаної норми процесуального закону закріплено, що суди розглядають справи, визначені у частині першій цієї статі, в порядку позовного, наказного та окремого провадження.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охороні прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_7 вказував, що він є спадкоємцем четвертої черги, оскільки проживав з померлою ОСОБА_8 однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (ст. 1264 ЦК України) та просив встановити факт такого проживання і, як наслідок, вирішити спір щодо його права на спадщину усунувши від права на спадкування відповідача.

Проте, під час розгляду справи позивач реалізував своє право, передбачене п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України, і залишив позов без розгляду в частині усунення відповідача від права на спадкування, тобто залишив позов без розгляду в частині вирішення спору про право задля вирішення якого одночасно просив встановити певний юридичний факт.

Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснив, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо.

Аналізуючи означені вище норми процесуального закону та беручи до уваги роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, колегія суддів приходить до висновку, що у суду першої інстанції були відсутні належні процесуальні підстави для вирішення по суті в позовному провадженні лише вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю за відсутності спору про право на спадкування (виникнення у позивача права на спадкування у зв'язку із встановленням юридичного факту та усуненням від права на спадкування відповідача).

Отже, за обставин даної справи, розгляд заяви про встановлення факту заявленого позивачем, за відсутності спору, можливий лише в порядку окремого провадження, а відтак суду першої інстанції слід було відмовити в задоволенні позову про встановлення факту проживання однією сім'єю не у зв'язку з його недоведеністю, розглянувши справу по суті, а саме з підстав неможливості розгляду такої вимоги в порядку позовного провадження, без одночасного вирішення спору про право.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Таким чином, з огляду на неправильне застосування судом норм процесуального права оскаржуване рішення підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з інших правових підстав.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 березня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І.Оніщук

Судді Л.Д.Українець

В.А.Шебуєва