Справа № 161/2735/16-ц
Провадження № 2/161/1745/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2016 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді - Олексюка А.В.,

при секретарі - Педич Ю.С.,

з участю представника позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визначення часток у спільному майні подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визначення часток у спільному майні подружжя.

Свій позов обґрунтовує тим, що сторони з 04 жовтня 1986 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 04.11.2008 року рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області.

Оскільки сім'я не була забезпечена житлом, то подружжя вирішило придбати кооперативну квартиру.

ОСОБА_2 була прийнята у члени житлово-будівельного кооперативу та подружжям було сплачено перший внесок в розмірі 3200 крб. Залишок суми за дану квартиру в розмірі 59366 крб. сплачений в третьому кварталі 1992 року. Державний кредит погашено повністю. Ордер НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 виданий 26.12.1990 року на ім'я ОСОБА_2

Вважає, що спірна квартира є спільним майном подружжя виходячи з того, що пайові внески за спірну кооперативну квартиру були сплачені ОСОБА_2 в період шлюбу з ОСОБА_4 за рахунок коштів подружжя.

Зазначає, що на даний час ОСОБА_2 створила для позивача неможливі умови для проживання в спірній квартирі та вважає, що ця квартира є її особистою власністю та поділу не підлягає, а тому він вимушений звернутись за судовим захистом свого права власності.

Просить ухвалити рішення, яким визначити, що ОСОБА_4 належить ? частина у спільному сумісному майні подружжя, а саме: квартирі АДРЕСА_1, вирішити питання щодо судових витрат.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала з підстав в ньому викладених та просила задовольнити. Додатково пояснила, що оскільки позивач набув право власності на ? частину спірної квартири за час перебування в шлюбі з відповідачем і, як співвласник майна, дізнався про порушення своїх прав власника лише у січні 2015 року, то ОСОБА_4 строк позовної давності не пропущено. Також вважає безпідставним посилання відповідача на те, що кошти за спірну квартиру були внесені її мамою ОСОБА_5 виходячи з того, що остання, з часу видачі ордера на зазначене житло до якого був включений позивач, як чоловік відповідача, не заявила про своє право на частину спірної квартири відповідно до розміру внесених коштів в межах строків позовної давності.

Відповідач та її представник позов не визнали з підстав зазначених в письмових запереченнях, просили відмовити в задоволенні позову застосувавши строк позовної давності. Зазначили, що підставою для застосування строку позовної давності, є те, що шлюб між стронами було розірвано в 2009 році, з 2005 року позивач був знятий з реєстрації в спірній квартирі та не ніс витрат щодо утримання квартири. Наголосили, що факт постійного проживання позивача в спірній квартирі до січня 2015 року не є поважною причиною пропущення трирічного строку позовної даності. Зазначили, що ОСОБА_4 на даний час втратив своє право на користування квартирою, оскільки виписався з неї на інше місце проживання.

Заслухавши пояснення учасників процесу, суд дослідивши та оцінивши подані докази, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з врахуванням наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони з 04 жовтня 1986 року по 15 листопада 2008 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішенням Луцького міськрайонного суду від 04.11.2008 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 146 від 24.03.2009 року (а.с.2, 23).

Відповідно до довідки Луцької кооперативної житлово-експлатаційної контори № 8 ЖБК № 33/1 віл 23.06.2015 року членом кооперативу № 67 являється ОСОБА_2 згідно рішення Луцької міської ради № 619 від 26.12.1990 року. Перший внесок був сплачений 3200 крб. в об'єднаний кооператив до заселення будинку. Пайові внески сплачувались поквартально з І кварталу 1991 року, в ІІІ кварталі 1992 року залишок суми сплачено в розмірі 5936 крб. в повному обсязі (а.с.4).

Ордер на житлове приміщення НОМЕР_1 в будинку житлово-будівельного кооперативу виданий 04.04.1991 року ОСОБА_2 з сім'єю з 3 чоловік на підставі рішення загальних зборів членів житлово-будівельного кооперативу 26.12.1990 року. До складу сім'ї входять чоловік ОСОБА_4 та син ОСОБА_6 (а.с.3).

24 вересня 2015 року відповідач ОСОБА_2 оформила в цілому на себе право власності на квартиру АДРЕСА_1, про що їй видано відповідне реєстраційне посвідчення (а.с. 20, 21).

Відповідно до ст. 146 ЖК. п. 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, норм чинного на час виникнення спірних правовідносин КпШС (статті 22, 24, 28. 29), а також роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в підпункті «а» п. 6 постанови від 18 вересня 1987 р. № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» та підпункті «а» п. 11 постанови від 22 грудня 1995 р. № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» у випадку сплати паю в ЖБК подружжям у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів квартира після повної сплати пайового внеску є їх спільним майном.

Статтею 15 Закону України «Про власність», який діяв на час виплати пайових внесків за квартиру, установлено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, гараж, іншу будівлю чи приміщення, надані йому в користування, набуває право власності на це майно. Момент погашення ним пайових внесків є водночас і моментом виникнення у цієї особи права власності, а врешті, якщо ця особа перебуває в шлюбі - то водночас і права спільної сумісної власності подружжя (за умови, що первісні й наступні пайові внески робилися в період шлюбу).

Отже, спірна квартира на підставі ст.ст. 15,16 Закону України «Про власність», ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, належать сторонам на праві спільної сумісної власності.

Згідно ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Підстав для відступу від начала рівності часток подружжя, судом не встановлено і сторони в суд таких доказів не надали.

Таким чином, сторонам належить кожному по ? частині спірної квартири АДРЕСА_1, що являється спільною сумісною власністю сторін.

Доводи відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 щодо пропуску позивачем строку звернення до суду вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст. ст. 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст. ст. 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України).

Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Судом встановлено, що позивач з січня 2015 року виселився зі спірної квартири, так як між сторонами виникли неприязні стосунки. Зазначена обставина була підтверджена письмовими доказами та не заперечувалась відповідачем ОСОБА_2 та її представником ОСОБА_3

Таким чином, позивачем було доведено, що він дізнався про порушення свого права в січні 2015 року, тому підстав для застосування наслідків строку позовної даності у суду відсутні.

Суд також не приймає до уваги посилання відповідача та її представника на те, що кошти за спірну квартиру були внесені її мамою ОСОБА_5, так як суду не представлено належних та допустимих доказів, що дані кошти були подаровані ОСОБА_5 своїй дочці. ОСОБА_5 в свою чергу не зверталась до суду з позовом про визнання за нею права власності на частину спірної квартири відповідно до розміру внесених коштів.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 3, 8, 10, 14, 15, 30, 60, 61, 62, 88, 213, 214, 215 ЦПК України, на підставі ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім' ю України (в ред. 1969 року), ст. 15, 16 Закону України «Про власність», ст. 60, 68, 70, 72 Сімейного кодексу України, ст.261, 267 Цивільного кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати, що ОСОБА_4 належить ? частина у спільному сумісному майні подружжя, а саме: квартирі АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 сплачений та документально підтверджений судовий збір в розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят однієї) гривні 20 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.В.Олексюк