22-ц/775/520/2016(м)
Головуючий у 1-ій інстанції ОСОБА_1
Категорія 46, Суддя доповідач Ткаченко Т.Б.
РІШЕННЯ

І м е н е м У к р а ї н и

22 червня 2016 року

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі :

головуючого - Ткаченко Т.Б.,

суддів - Песоцької Л.І., Баркова В.М.

секретар - Брежнєв Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Маріуполі справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про виселення та вселення, третя особа: Орган опіки та піклування Лівобережної (Орджонікідзевської) районної адміністрації Маріупольської міської ради, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7, просив виселити відповідачів із квартири АДРЕСА_1. та вселити його у вищезазначену квартиру.

В обґрунтування позову посилався на те, 16 вересня 2003 року за договором купівлі- продажу придбав у відповідача ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2, право власності на яку зареєстрував у встановленому законом порядку. До теперешньогог часу продавець, разом зі своїми близькими родичами, не звільнили квартиру, чим перешкоджають користуватися належною йому власністю. Оскільки колишній власник квартири та члени його родини після продажу квартири втратили право користування нею, просив задовольнити його вимоги

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста.Маріуполя Донецької області від 19 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_8 ОСОБА_9., ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_11 про виселення та вселення, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду і посилаючись в апеляційній скарзі на невідповідність висновку суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, позивач просить апеляційний суд скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Зокрема зазначає, що суд дійшов помилкового висновку щодо виникнення між сторонами правовідносин, що витікають з договору найму та обовязку позивача розірвати неіснуючий договір найму. Законодавством не передбачено виникнення договору найму при незаконному проживанні особи в житловому приміщенні.

Рішення суду в частині відмови позивачу у вселенні в квартиру ґрунтується на суперечливих висновках, оскільки судом встановлено, що відповідач заперечує проти позивних вимог, у тому числі і проти вселення позивача у квартиру.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутності відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та представника третьої особи, які належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, через членів їх сімї, відповідачів по справі ОСОБА_8 ОСОБА_12О, ОСОБА_7 (а.с. 97, 99). Від третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи без участі їх представника..

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача, який підтримав апеляційну скаргу, просив рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, заперечення відповідачів ОСОБА_8 ОСОБА_12, ОСОБА_7, які просили апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими ґрунтувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні данні (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_3.

Згідно копії особового рахунку за № 6712, виданої ПП «Ваш двір», в спірній квартирі зареєстровані з 05 квітня 2002 року ОСОБА_8 ОСОБА_12, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 Відповідач ОСОБА_7 зареєстрований в спірній квартирі з 02 липня 2003 року (а.с.8). Факт реєстрації місця проживання відповідачів за адресою в спірній квартирі підтверджено довідками Орджонікідзевського відділу ГУ ДМС України в Донецькій області (а.с.43 47).

Судом також встановлено, що сторони не є членами однієї сімї. Відповідач є власником спірної квартири, починаючи з 16 вересня 2003 року, а відповідачі зареєстровані та постійно проживають в спірній квартирі з 05.04.2002 року по теперішній час.

Відмовляючи у задоволенні позову про виселення відповідачів із квартири, суд виходив з того, що між сторонами з 16 вересня 2003 року фактично склалися стосунки договору найму житлового приміщення, яке належить особі на праві приватної власності, на невизначений строк. Позивач до суду з позовом про виселення відповідачів звернувся лише у вересні 2015 року, тобто протягом дванадцяти років позивач до суду з вимогами про виселення відповідачів не звертався, що свідчить, що протягом тривалого часу позивач визнавав за відповідачами право користування спірною квартирою. При цьому позивачем не доведено, що відповідачі здійснювали передбачені законом дії, які є підставою для позбавлення їх права користування житловим приміщенням. Окрім того, в межах дії договору найму, позивач не може просити визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням чи виселення, оскільки перед умовою таких дій, договір найму має бути розірваний з послідуючим виселенням відповідачів на підставі ст. 169 ЖК України, про що позивач не ставив питання у позовній заяві.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позивачем обрано не належний спосіб захисту порушеного права, тому позовні вимоги про виселення є незаконними і не обґрунтованими, і в їх задоволенні слід відмовити.

Оскільки позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що відповідачі перешкоджають йому вселитися в спірну квартиру, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині вселення позивача в спірну квартиру.

Але з таким висновком погодитися не можна з наступних підстав.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до положень ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст.321 ЦК України).

З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1486962, вбачається що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі - продажу від 16 вересня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_13 за реєстром № 1249, є власником квартири АДРЕСА_4 (а.с.3).

Зазначені відомості підтверджені інформаційною довідкою з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.18-19).

В апеляційному суді відповідачі ОСОБА_8 ОСОБА_12, ОСОБА_7 підтвердили, що право власності на зазначену квартиру на підставі договору купівлі продажу перейшло до ОСОБА_2 від відповідача ОСОБА_8 ОСОБА_12

Як в суді першої інстанції так і в апеляційному суді позивач заперечував проти того, що дозволив відповідачам проживати в спірній квартирі на підставі договору оренди, пояснив, що відповідач ОСОБА_8 ОСОБА_12 в рахунок повернення грошових коштів отриманих на підставі договору позики, продала вказану квартиру, яку в подальшому мала намір повернуту у свою власність, уклав з ним також договір купівлі-продажу. Після укладення договору купівлі-продажу він тимчасово дозволив відповідачам проживати в спірній квартирні, і з цих підстав раніше не ставив питання про виселення відповідачів з квартири. Будь-яких коштів за користування квартирою відповідачі йому не платили, сплачували лише комунальні послуги підприємствам, які їм надавали ці послуги.

Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як розяснено в п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( частина четверта статті 60 ЦПК).

В матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо укладення між сторонами договору оренди.

Отже, суд першої інстанції допустився припущень, дійшовши висновку про те, що між сторонами склалися стосунки договору найму житлового приміщення і що відповідачі можуть бути виселені із спірного житлового приміщення лише внаслідок розірвання договору оренди, з підстав, передбачених ч.2 ст. 825 ЦК України.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно п.1 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч.1 ст.405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно із ч.1 ст.156 ЖК України члени сімї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Оскільки доказів щодо укладення між ОСОБА_2 та відповідачами договору найму (оренди) житла не мається, після відчуження 16 вересня 2003 року ОСОБА_8 ОСОБА_12 зазначеної квартири, її право на користування квартирою перестало існувати, а право користування квартирою членів її сімї є похідним від права власника, і з припиненням для власника права власності на житлове приміщення, власник, члени його сімї (відповідачі по справі), за відсутністю договірних відносин з новим власником, втрачають право користування цим приміщенням.

Враховуючи зазначене та вимоги закону, колегія суддів вважає, що рішення суду, як таке що не відповідає вимогам ст.ст.10, 60, 214-215 ЦПК України, ст.317, 319, 321, 346, 383, 391, 405 ЦК України, підлягає скасуванню в повному обсязі.

Ухвалюючи нове рішення, колегія суддів, виходячи з того, що позивач набув право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, відповідач ОСОБА_8 ОСОБА_12 та члени її сімї відповідачі по справі після зміни власника спірної квартири не набули самостійного права на житло з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем тощо - ст. 810 ЦК України), а тому підлягають виселення із квартири.

Як встановлено судом, відповідачі не звільняють спірне житлове приміщення, продовжують ним користуватися. Відповідачі ОСОБА_8 ОСОБА_12 та ОСОБА_7 в апеляційному суді заперечували проти вселення ОСОБА_2 в квартиру. За таких обставин суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку, щодо не надання позивачем жодного доказу на підтвердження того, що відповідачі перешкоджають йому вселитися в спірну квартирну.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_2 про вселення його в квартиру АДРЕСА_5 підлягають задоволенню.

Ті обставини, що позивач тривалий час не звертався до суду з вимогами про виселення відповідачів із належної йому квартири, не впливає на об'єм його прав та обовязків відповідачів. Більш того, як поясняв позивач та підтвердили в апеляційному суді відповідачі ОСОБА_8 ОСОБА_12, ОСОБА_7, відповідачі мають намір придбати у ОСОБА_2К зазначену квартиру.

Оскільки неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення спору, судове рішення відповідно до вимог ч.1 ст. 309 ЦПК підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог, у звязку з чим апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи підстави звільнення позивача за Законом України «Про судовий збір» від сплати судового збору, як інвалід ІІ групи (а.с.2), звернення позивача з двома позовними вимогами, згідно із положеннями ч. 3 ст. 88 ЦПК України, судовий збір підлягає сплаті відповідачами ОСОБА_14, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 в дохід держави за ставками, що діють з 01 вересня 2015 року в розмірі 2046 грн. 24 коп. ( 974 грн.40 коп., що підлягало оплаті за подачу позовної заяви та 1071 грн.84 коп. - при подачі апеляційної скарги).

Тобто з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 підлягає стягненню в дохід держави на розрахунковий рахунок 0015, код бюджетної класифікації доходів: 22030101 «Судовий збір (Державна судова адміністрація України)», МФО 834016, Банк: ГУ ДКСУ у Донецькій області, , отримувач: Артемівське УК /м.Артемівськ/22030101, призначення платежу: судовий збір Апеляційний суд Донецької області (м.Маріуполь) судовий збір по 511 гривень 56 копійок з кожного (9747,40 грн. + 1071,84 грн.) : 4 = 510,56 грн.).

Керуючись ст.ст.307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 Костянтиновуича задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 квітня 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про виселення із квартири та вселення у квартиру задовольнити.

Виселити ОСОБА_15, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 із квартири АДРЕСА_6.

Вселити ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_7.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2), ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_3), ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_4), ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_5) в дохід держави в на розрахунковий рахунок 0015, код бюджетної класифікації доходів: 22030101 «Судовий збір (Державна судова адміністрація України)», МФО 834016, Банк: ГУ ДКСУ у Донецькій області, , отримувач: Артемівське УК /м.Артемівськ/22030101, призначення платежу: судовий збір Апеляційний суд Донецької області (м.Маріуполь) судовий збір по 511 гривень 56 копійок з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.Б.Ткаченко

Судді: Л.І.Песоцька

ОСОБА_16