Номер провадження: 22-ц/785/3071/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.06.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Калараш А.А., Процик М.В.,

при секретарі судового засідання Сідлецька Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.12.2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

17 листопада 2015 року до Київського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява від ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути з відповідачів борг у солідарному порядку в національній валюті у сумі 1145000 грн. і судові витрати.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11.12.2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було задоволено в повному обсязі, стягнуто з відповідачів на користь позивача борг у солідарному порядку в національній валюті 1145000 грн., з розрахунку 50000 доларів США Х 22.30 грн. (курс національної валюти України на день подачі позову), а також витрати позивача на сплату судового збору у сумі 6090 грн. (а.с. 24).

22.02.2016 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на рішення районного суду м. Одеси від 11.12.2015 року. Апелянт вважає оскаржуване рішення суду незаконним та необґрунтованим. Просить про скасування зазначеного рішення, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неповно зясовані обставини, що мають значення для справи. А саме вказує, що надана позивачем розписка була отримана внаслідок застосування психічного тиску та погроз фізичної розправи, а також неодноразового залякування. Крім цього, позивач погрожуючи фізичною розправою апелянту, продовжує погрожувати його сину, а також спонукав дружину, ОСОБА_4 надати довіреність сторонній людині. В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що повідомляв до поліції про вчинення кримінального правопорушення стосовно нього та його сімї. У звязку з цим просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції (а.с. 38-40).

Відповідач ОСОБА_5 в судове призначене на 19.04.2016 року зявився підтримав апеляційну скаргу. Повідомив, що ОСОБА_4 його дружина, знає про факт оскарження ним рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.12.2015 року, але на даний момент находиться за кордоном, в заяву побоюванням за своє життя (а.с. 70-71).

В провадженні оголошувалась перерва для витребування інформації в начальника Київського ВП ГУНП в Одеській області щодо звернення ОСОБА_5 про вчинення кримінального правопорушення відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

В наступні в судові засідання призначені на 17.05.2016 року та 07.06.2016 року відповідачі не зявились, про час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином (а.с. 72, 84). У відповідності з вимогами ч.2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення учасників провадження, які зявлялись, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині мотивування та залишенню без змін виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, з врахуванням вимог ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі зобовязуючись повернути до 01.06.2014 року 1145000 грн. не виконали даних зобовязань. При цьому суд посилався на розписку, яка підтверджує виконання даного зобовязання.

Колегія судді погоджується з даним висновком суду.

За ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до Постанов Верховного суду України від 18.09.2013 року № 6-63цс13, від 11.11.2015 року № 6-1967цс15 письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.06.2013 року відповідачі взяли у нього у борг 50000 доларів США, які зобовязалися повернути до 01.06.2014 року, про що, відповідно була складена розписка (а.с. 11), оригінал якої було оглянуто в судовому засіданні. Таким чином, виходячи з наведеного зобовязаними особами для повернення грошових коштів є відповідачі по справі.

Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги суд виходив з солідарного обовязку подружжя щодо обовязку повернути грошові кошти.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема розписки ОСОБА_4 та ОСОБА_6, які є подружжям, уклали договір позики з позивачем, прийнявши зобовязання повернути грошові кошти. Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. З тексту договору не вбачається солідарного обовязку подружжя щодо повернення грошових коштів. Згідно зі ст. 540 ЦК України якщо у зобов'язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов'язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства. Таким чином, стягнення за укладеним договором позики повинно здійснюватись з відповідачів в рівних частках. В звязку з наведеним рішення суду підлягає зміні.

Крім того, як розяснив ВССУ в п. 34 постанови Пленуму «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» N 10 від 17.10.2014 р. солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено, в звязку з чим судові витрати, правильно стягнуті судом в порядку ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню в рівних частках.

Разом з тим, відхиляючи доводи апеляційної скарги щодо фізичного насилля, а також погроз фізичної розправи щодо ОСОБА_5 та членів його сімї колегія суддів виходить з наступного.

Як зазначено в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості особи» погрозою застосування фізичного насильства як способу подолання чи попередження опору потерпілої особи слід вважати залякування її застосуванням такого насильства до неї і (або) до іншої людини, доля якої потерпілій не байдуже (родича, близької особи), яка може полягати у висловлюваннях, жестах, демонструванні зброї або предметів, що можуть бути використані для нанесення тілесних ушкоджень, предметів, що імітують зброю, які потерпіла особа сприймає за справжню зброю, чи інших діях. Погроза застосування фізичного насильства повинна сприйматися потерпілою особою як реальна, тобто у неї має скластися враження, що у разі, якщо вона протидіятиме винній особі або не виконає її вимог, цю погрозу буде реалізовано.

В підтвердження на застосування психічного тиску та погроз фізичної розправи апелянтом жодних доказів не подається. Натомість, відповідь Київського відділу поліції в м. Одесі від 31.05.2016 року на запит апеляційного суду Одеської області від 17.05.2016 року свідчить про те, що дійсно ОСОБА_5 звертався до Київського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області 11.07.2015 року з заявою про прийняття заходів до малознайомих осіб, які 07.02.2015 року під приводом надання допомоги оформлення та отримання кредиту, шахрайським шляхом заволоділи його грошовими коштами. Вказана заява була зареєстрована до ЄО № 19210 від 11.07.2015 року. Відомості були внесені до ЄРДР № 0003476. Вказане кримінальне провадження було направлене до Київського районного суду м. Одеси з обвинувальним актом. Інших відомостей з приводу даного провадження надано не було.

Те, що позивач спонукав ОСОБА_4 надати довіреність сторонній людині, виходячи з матеріалів справи ОСОБА_7, та в якому звязку це знаходиться з іншими обставинами справи, апелянтом також не обгрунтовується. Зокрема, матеріали справи, а саме заперечення на апеляційну скаргу, подані ОСОБА_3, містять докази, відповідно до яких ОСОБА_8 представляв інтереси ОСОБА_4 в інших провадженнях, не повязаних з борговими зобовязаннями ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь позивача по справі (а.с. 94-95).

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що з ОСОБА_2 стягувався на користь ТОВ «ОТП Банк» борг у розмірі 1 287 087,29 грн за кредитним договором № ML-501/088/2005/ від 21.09.2005 року та № CNL-501/062/06 від 14.08.2006 року. Крім цього з ОСОБА_2 стягувався борг на користь ПАТ «Альфа-Банк» у розмірі 886747,49 грн. Також, відповідно до виконавчого напису № 4-493 від 18.07.2014 року виданий державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 з ОСОБА_5 стягнуто на користь ОСОБА_10 грошову суму у розмірі 678472,92 грн. Крім цього, з ОСОБА_4 стягнуто на користь ОСОБА_11 суми боргу у розмірі 736459,40 грн, на користь ОСОБА_10 суми боргу у розмірі 77000,00 грн. (а.с. 96-100).

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильно застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, проте було встановлено порушення норм матеріального та процесуального права, яке має наслідком обовязкову зміну рішення суду, колегія виходить за межи доводів апеляційної скарги та змінює рішення суду з врахуванням вище викладеного, зокрема викладає резолютивну частину в новій редакції.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.12.2015 року задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.12.2015 року змінити, виклавши резолютивну частину в наступній редакції:

«Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про стягнення боргу - задовольнити.

Стягнути у рівних частках з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 ІПН НОМЕР_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 ІПН НОМЕР_2 на користь ОСОБА_3 борг у сумі 1145000 грн (один мільйон сто сорок пять тисяч гривень).

Стягнути з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 ІПН НОМЕР_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 ІПН НОМЕР_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати по 3045 грн (три тисячі сорок пять гривень) з кожного.»

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Одеської області

ОСОБА_12

ОСОБА_13