У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_9 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 грудня 2013 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 07 липня 2015 року, та за касаційною скаргою ОСОБА_11 в особі представника ОСОБА_12 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 грудня 2013 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 7 липня 2015 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулись до суду з позовом, у якому, з урахуванням уточнень позовних вимог, просили визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 8 листопада 2010 року, як такий, що вчинений в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною.

Позов мотивовано тим, що у березні-червні 2009 року позивачі, перебуваючи у Сполучених Штатах Америки, видали на ім`я ОСОБА_8 довіреності, відповідно до яких уповноважили її на укладення від їх імені договору-купівлі продажу належної їм на праві спільної часткової власності квартири. 8 листопада 2010 року ОСОБА_8, діючи на підставі зазначених вище довіреностей, здійснила продаж спірної квартири ОСОБА_9, яка є дочкою ОСОБА_8 та ОСОБА_10, за ціною 60 000 грн, при тому, що ринкова вартість зазначеної квартири на момент укладення договору становила 58 072 доларів США, що еквівалентно 460 974 грн. В подальшому, 11 квітня 2011 року ОСОБА_9 відповідно до договору дарування подарувала спірну квартиру своїм батькам ОСОБА_8 та ОСОБА_10 Посилаючись на вказані обставини, позивачі просили позов задовольнити.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11 грудня 2013 року позов задоволено.Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири укладений 8 листопада 2010 року між ОСОБА_8, яка діяла в інтересах ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, та ОСОБА_9, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. та зареєстрований в реєстрі за № 5324, як такий, що вчинено в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 7 липня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_9 відхилено, рішення районного суду залишено без змін.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_11 в особі представника ОСОБА_12 відхилено, рішення районного суду залишено без змін.

ОСОБА_9, не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, звернулась з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

ОСОБА_11 в особі представника ОСОБА_12, не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, звернулась з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов виходив з того, що укладений між ОСОБА_8, яка діяла в інтересах ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, та ОСОБА_9, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, вчинений в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою, оскільки здійснений за значно заниженою вартістю. Вказані обставини є правовою підставою, відповідно до ст. 232 ЦК України, для визнання такого правочину недійсним.

Суд апеляційної інстанції погодився з такими висновками місцевого суду та, вважаючи, що ухвалене ним рішення є законним і обґрунтованим, залишив його без змін.

З такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що квартира АДРЕСА_2, відповідно до розпорядження Ленінградської РДА м. Києва від 5 листопада 1998 року № 6665 приватизована в рівних частках на позивачів.

ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, знаходячись у США, видали на ім'я відповідача ОСОБА_14 довіреності № NYC-10661321 від 12 березня 2009 року, № NYC-10379114В від 4 червня 2009 року, № NYC- 10379113В від 4 червня 2009 року на укладення від їх імені договору купівлі-продажу належної їм на праві спільної часткової власності квартири.

8 листопада 2010 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу РильськоюЛ.С. та внесений до реєстру за №5324, відповідач ОСОБА_14, діючи на підставі вказаних вище довіреностей, здійснила продаж спірної квартири за ціною 60 000 грн ОСОБА_15 (своїй дочці).

11 квітня 2011 року, ОСОБА_15, відповідно до договору дарування квартири, подарувала спірне житлове приміщення своїм батькам ОСОБА_14 та ОСОБА_10

Згідно висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №3487/13-42 від 19.07.2013, дійсна ринкова вартість квартири АДРЕСА_2, станом на дату її відчуження, складала 426 690 грн.

У серпні 2012 року позивачі, посилаючись на те, що договір купівлі-продажу спірної квартири був здійснений за значно нижчою ціною ринкової вартості, за зловмисною домовленістю між відповідачами, звернулися з відповідним позовом до суду.

8 грудня 2012 року ОСОБА_14, ОСОБА_10 продали квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_11 за ціною 364 230 грн, відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Шпитковською C.B.

Статтею 232 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Представник має діяти в інтересах особи, яку він представляє. Тому якщо він вступив у зловмисну домовленість з другою стороною і діяв при цьому у власних інтересах, нехтуючи інтересами особи, яку він представляв, і це доведено в суді, правочини мають визнаватися судом недійсними.

Згідно п. 22 роз`яснення Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ» від 6 листопада 2009 року №9, для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою, є:

1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди;

2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками;

3) дії представника здійснювалися в межах наданих йому повноважень.

Таким чином, при розгляді справи про визнання правочину недійсним саме з підстав наявності зловмисної домовленості позивачу слід доводити, а суду необхідно встановити саме ці обставини.

При цьому наведені обставини є обов'язковими умовами, встановленняяких необхідно для вирішення питання про визнання договору недійсним з підстав, передбачених ст. 232 ЦК України.

Частиною першою статті 237 ЦК Українипередбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно із частиною третьою статті 238 ЦК Українипредставник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Для задоволення позовних вимог за ст. 232 ЦК необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє.

Визнання такого правочину недійсним має різні правові наслідки, які залежать від того, що було підставою для представництва - довіреність, договір, акт юридичної особи чи інше. Якщо таке представництво здійснювалося за правочином, то в цьому випадку настають наслідки з відшкодування збитків та моральної шкоди, завданих довірителю. Тому для застосування наслідків за таким недійсним правочином суд має встановлювати не тільки факт зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, а й наявність збитків та причинний зв'язок між зловмисною домовленістю і завданими збитками.

Перевіряючи рішення місцевого суду на предмет законності і обґрунтованості та залишаючи його без змін, суд апеляційної інстанції вказаних положень не врахував, належним чином не визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, не встановив та не надав належної оцінки підставам на яких ОСОБА_8 представляла інтереси позивачів укладаючи оспорюваний договір та які правові наслідки можуть мати місце за таким договором, не перевірив і не встановив, у чому саме виражався умисел ОСОБА_8 та її змова з покупцем діяти всупереч інтересів позивачів, наявність збитків та причинний зв'язок між зловмисною домовленістю і завданими збитками.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України, яка поширюється і на суд апеляційної інстанції, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції вказаних вимог не виконав.

За таких обставин, постановлені судом апеляційної інстанції ухвали не можуть вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України їх слід скасувати з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_9 та касаційну скаргу ОСОБА_11 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 07 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року скасувати.

Справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук
судді В.С. Висоцька
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська