Єдиний унікальний номер 227/915/14-ц Номер провадження 22-ц/775/1349/2016
Категорія 27 Доповідач Новосядла В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2016 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Новосядлої В.М.,

суддів: Мальованого Ю.М., Новосьолової Г.Г.,

за участю при секретарі Ротар Я.Б.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на ухвалу Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 10 травня 2016 року по справі за скаргою ОСОБА_1 на неправомірну бездіяльність державного виконавця,

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 10 травня 2016 року було частково задоволено скаргу ОСОБА_1 на неправомірну бездіяльність державного виконавця, а саме:

- було визнано неправомірною Постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Балдинюка М.Ю. №50349434 від 1 березня 2016 року в частині відмови у відкритті виконавчого провадження через відсутність у виконавчому документі ідентифікаційного коду суб'єкта господарської діяльності боржника (юридичної особи). В іншій частині скарги було відмовлено;

- стягнуто з відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на користь заявника витрати на проїзд до суду у розмірі 108 гривень 89 копійок;

- визнані такими, що не підлягають виконанню, як такі що були видані помилково виконавчі листи від 17 лютого 2016 року про визнання неправомірними дій державного виконавця Бестик І.С. при виконанні рішення Апеляційного суду Запорізької області від 10 лютого 2015 року про стягнення зі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь приватного підприємства «Новодонецька ремонтно-експлуатаційна контора» заборгованості в частині не направлення боржникові своєчасно постанови про відкриття виконавчого провадження №47633472 від 14 квітня 2015 року, стягнення 10% виконавчого збору у сумі 131 гривня 48 копійок та витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій у сумі 52 гривні 30 копійок.

Не погодившись із ухвалою суду, відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області приніс апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні скарги відмовити з таких підстав:

- суд першої інстанції не врахував, що виконавчі листи не відповідають вимогам статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: не зазначено ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності боржника (юридичної особи), що є обов'язковим реквізитом виконавчого документу,

- стягуючи з відділу примусового виконання рішень на користь заявника судові витрати у розмірі 108 гривень 89 копійок, суд першої інстанції не врахував, що відділ не має права розпоряджатись переданим йому майном. Фактичним власником майна є Головне управління юстиції у Донецькій області, відкритих рахунків відділ немає, через що оплата на користь заявника вказаних судових витрат є неможливою. У такому випадку згідно із пунктом 36 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року, згідно із яким: якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

Під час розгляду справи в апеляційній інстанції представник відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити.

ОСОБА_1 у судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи, надіслав до апеляційного суду заяву з проханням розглядати справу у його відсутність.

Вислухавши суддю-доповідача, представника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Балдинюка М.Ю., дослідивши матеріали цивільної справи апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду скасуванню із направленням на новий судовий розгляд з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається.

5 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на неправомірні на дії начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Буханцова О.В., в якій просив:

1. Визнати незаконною бездіяльність начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Буханцова О.В. в частині надання йому недостовірної інформації, надання якої заборонено пунктом 2 частини 1 статті 16 Закону України «Про запобігання корупції».

2. Визнати незаконною бездіяльність начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Буханцова О.В. в частині ігнорування його порушених прав, гарантованих статтею 2 Декларації прав людини і статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних прав людини за 1950 рік,

3. Визнати незаконними постанови №50349434, №50349454, №50349477 про відмову у відкритті виконавчого провадження щодо відсутності ідентифікаційного коду боржника,

4. Зобов'язати Буханцова О.В. задовольнити його вимоги, викладені у заяві №с-11/03/16 від 11 березня 2016 року.

10 травня 2016 року заявник уточнив свої вимоги і просив прийняти до розгляду пункти 1 і 2 скарги, тобто визнати незаконною бездіяльність начальника відділу, по пункту 3 - визнати незаконним постанову №50349477 від 1 березня 2016 року про відмову у відкритті виконавчого провадження, а пункт 4 скарги не розглядати.

Частково задовольняючи скаргу, суд першої інстанції не врахував наступне.

Згідно із частиною 1 статті 386 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю заявника і державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржуються.

Відповідно до частини 4 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» постанова державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження може бути оскаржена заявником у десятиденний строк з дня її надходження у порядку, встановленому цим Законом.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» №6 від 7 лютого 2014 року передбачено, що коли в законі встановлено спеціальний порядок обчислення строків звернення заявника зі скаргою до суду (наприклад, стаття 26 - оскарження постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження, стаття 58 - оскарження оцінки майна, визначеної за результатами рецензування звіту про оцінку майна (Закону про виконавче провадження), їх перебіг має визначатися за цими нормами, а не за нормами статті 385ЦПК.

Такі строки є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання.

Із матеріалів справи вбачається, що на копіях постанов про відмову у відкритті виконавчого провадження від 1 березня 2016 року, долучених заявником до скарги, є відмітка про те, що «получил 09.03.16 под роспись» - (а.с. 5, 7, 9).

Із скаргою на неправомірність винесених постанов заявник звернуся 5 квітня 2016 року.

Питання щодо строків звернення заявника до суду судом першої інстанції не з'ясовувалось, що свідчить про недотримання судом першої інстанції норм ЦПК України.

Крім того, відповідно до пункту 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» №6 від 7 лютого 2014 року передбачено, що згідно зі статтею 26 ЦПК сторона виконавчого провадження, яка звернулася до суду зі скаргою, бере участь в її розгляді як заявник, а інші учасники цього провадження, прав і обов'язків яких безпосередньо стосується розгляд і вирішення цієї скарги, - як заінтересовані особи. Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК з особливостями, встановленими статтею 386 ЦПК, за участю державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дії або бездіяльність якої оскаржуються. До участі у справі як заінтересована особа залучається інша сторона виконавчого провадження, оскільки судовим рішенням може бути вирішено питання про її права чи інтереси.

Згідно із частиною 1 статті 7 Закону України «Про виконавче провадження учасниками виконавчого провадження є державний виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерти, спеціалісти, перекладачі, суб'єкти оціночної діяльності - суб'єкти господарювання.

Сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник (частина 1 статті 8 вказаного Закону).

Таким чином, скарги на дії державної виконавчої служби, в яких заявник просить визнати дії державного виконавця незаконними, розглядаються за участю державного виконавця, бездіяльність якого оскаржується, всіх учасників виконавчого провадження і представника виконавчої служби.

Комунальне підприємство «Новодонецька ремонтно-експлуатаційна контора» і ОСОБА_3, як сторони у виконавчому провадженні, а також державний виконавець і посадова особа державної виконавчої служби, дії і бездіяльність яких оскаржуються, не приймали участі у розгляді справи.

Що стосується рішення суду першої інстанції в частині визнання виконавчих листів від 17 лютого 2016 року такими, що не підлягають виконанню (як такі що були видані помилково), про визнання неправомірними дій державного виконавця Бестик І.С. при виконанні рішення Апеляційного суду Запорізької області від 10 лютого 2015 року про стягнення зі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь приватного підприємства «Новодонецька ремонтно-експлуатаційна контора» заборгованості в частині не направлення боржникові своєчасно постанови про відкриття виконавчого провадження №47633472 від 14 квітня 2015 року, стягнення 10% виконавчого збору у сумі 131 гривня 48 копійок та витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій у сумі 52 гривні 30 копійок, то апеляційний суд виходить із наступного.

Частиною 2 статті 369 ЦПК України передбачено, що суд, який видав виконавчий лист, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на користь боржника безпідставно одержане стягувачем за виконавчим листом.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема:

- видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню);

- коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню;

- видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа;

- помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване;

- видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката;

- пред'явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред'явлення цього листа до виконання.

Наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до пункту 4 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» є закінчення виконавчого провадження.

З аналізу наведених норм права вбачається, що суд, який видав виконавчий лист, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню.

Однак, така заява у відповідності до вимог статті 11 ЦПК України до суду не подавалась, а тому у суду першої інстанції не було правових підстав розглядати це питання.

Крім того, у відповідності до вимог частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Уточнюючи вимоги викладені у скарзі, ОСОБА_1 просив визнати незаконною постанову №50349477 від 1 березня 2016 року про відмову у відкритті виконавчого провадження.

А суд першої інстанції, в порушення вимог частини 1 статті 11 ЦПК України, визнав неправомірною постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Балдинюка М.Ю. №50349434 від 1 березня 2016 року, а правовий висновок щодо законності постанови №50349477 від 1 березня 2016 року судом не був зроблений.

Поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що при вирішенні питання про стягнення з відділу державної виконавчої служби судових витрат необхідно враховувати пункт 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» №6 від 7 лютого 2014 року, згідно з яким судові витрати, пов'язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на відділ державної виконавчої служби, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника (стаття 388 ЦПК). Розподіл таких судових витрат здійснюється судом незалежно від того, чи оскаржуються рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, оскільки відповідно до частини другої статті 4 Закону України "Про державну виконавчу службу" державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом.

Виходячи із встановлених апеляційним судом обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, розглядаючи скаргу на дії державного виконавця, суд першої інстанції порушив порядок, встановлений для вирішення цієї категорії справ.

Відповідно до пункту 3 статті 312 ЦПК України апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Виходячи з наведеного, ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись статтею 315 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області задовольнити частково.

Ухвалу Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 10 травня 2016 року скасувати і справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Судді: