У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Євтушенко О.І.,Карпенко С.О.,
Ізмайлової Т.Л.,Мостової Г.І.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про солідарне стягнення заборгованості за спожитті послуги з централізованого теплопостачання, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 жовтня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області від 16 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2015 року Комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» (далі - КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго»)звернулось до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про солідарне стягнення заборгованості за послуги централізованого теплопостачання. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачами споживались послуги з централізованого теплопостачання, проте оплата за надані послуги не здійснювалась в строк, встановлений діючим законодавством. Позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 заборгованість за надані і спожиті послуги за період з травня 2012 року до травня 2015 року в розмірі 8 465,67 грн, та відповідно до приписів ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати в розмірі 7 760,95 грн та 3% річних в розмірі 996,94 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області від 16 грудня 2015 року, позов КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» заборгованість за спожиті послуги з централізованого теплопостачання в сумі 17 223,56 грн, з яких 8 465,67 грн борг за спожиту теплову енергію, 996,94 грн - 3 % річних, 7 760,95 грн - сума втрат від інфляції. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідачам надавались послуги з центрального теплопостачання, проте оплату належним чином вони не проводили, внаслідок чого за ними утворилась заборгованість зі сплати за такі послуги.

Проте повністю погодитись з такими висновками судів не можна виходячи з наступного.

Судами встановлено, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_6 (а.с. 4).

Відповідно до розрахунку позивача заборгованість відповідачів за надані і спожиті послуги центрального теплопостачання за період з травня 2012 року до травня 2015 року становить 8 465,67 грн (а.с. 105).

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 1875- IV від 24 червня 2004 року) визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Разом з тим, ст. 4 Закону № 1875-ІV від 24 червня 2004 року передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Водночас ч. 1 ст. 19 Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Статті 20, 21 цього Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» (далі - постанова № 529).

З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 - 21 Закону №1875-IV від 24 червня 2004 року, постанови № 529 вбачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року.

Разом з тим виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов'язків (ст. ст. 3, 6, 12 - 15, 20 ЦК України, ст. ст. 3-5 ЦПК України) можна дійти висновку про те, що в разі невизнання споживачем права виробника, (виконавця) послуг на укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, який відповідає вимогам типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії.

Проте, сама по собі відсутність письмового договору між сторонами не може бути підставою для відмови в позові про стягнення заборгованості за фактично надані послуги.

Питання надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання врегульовано Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила).

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 560 «Про затвердження Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» затверджено типовий перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Відповідно до положень ст. 162 ЖК УРСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Згідно з п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями власники приватизованого житла в багатоквартирних будинках (до них належать і власники квартир у кооперативних будинках та викуплених квартир) є співвласниками всіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання і повинні сплачувати свою частку витрат у загальних витратах на утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі. Послуги з утримання будинків, споруд і прибудинкових територій зобов'язані сплачувати як квартиронаймачі, так і власники викуплених та приватизованих квартир.

Відповідно до вимог ст. 360 Цивільного кодексу України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції в порушення ст.ст. 212-215 ЦПК України, не з'ясував належним чином усіх фактичних обставин справи, які мають суттєве значення для її вирішення, не надав відповідної оцінки наданим сторонами доказам в їх сукупності та дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог.

Ухвалюючи рішення про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за послуги з централізованого теплопостачання, суд першої інстанції не перевірив отримання таких послуг всіма відповідачами. Приймаючи до уваги витяг з реєстру особових рахунків житлового фонду КП ОЦ Житлово-комунального господарства м. Вінниця, наданого станом на 30 квітня 2015 року (а.с. 4), суд першої інстанції залишив поза увагою заперечення відповідача ОСОБА_6 щодо реєстрації його у спірній квартирі, зокрема, що відповідно до відбитку про реєстрацію останнього в паспорті (а.с. 76) з 06 липня 2013 року до 20 серпня 2013 року він був зареєстрований АДРЕСА_2, а на період його навчання в Університеті митної справи та фінансів з 04 жовтня 2013 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (гурт.). Не перевіреним судом першої інстанції залишилось те, кому на праві власності належить спірна квартира з урахуванням копії договору дарування квартири (а.с. 60-61). Разом з цим, суд першої інстанції приймаючи до уваги розрахунок суми заборгованості за надані послуги за період з травня 2012 року та ухвалюючи рішення про солідарне стягнення заборгованості в тому числі з відповідача ОСОБА_6 не звернув належної уваги, на те, що останній досяг повноліття ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Вирішуючи питання про солідарне стягнення заборгованості за послуги за централізоване теплопостачання, суд першої інстанції залишив поза увагою, те, що солідарне стягнення такої заборгованості у даних правовідносинах законом не передбачено. Водночас не з'ясовано яким чином розподілено частки у власності спірної квартири, не перевірено на підставі чого особовий рахунок № НОМЕР_1 був переоформлений на ОСОБА_9, 1999 року народження, оскільки співвласником спірної квартири є також ОСОБА_6

Суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в рішенні не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Судові рішення судів попередніх інстанцій в частині стягнення заборгованості з відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_8 не оскаржуються, проте, оскільки суд дійшов висновку про солідарне стягнення заборгованості з відповідачів повністю, ці рішення підлягають скасуванню і в цій частині.

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 жовтня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області від 16 грудня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.І. Євтушенко
Т.Л. Ізмайлова
С.О. Карпенко
Г.І. Мостова