АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Вербової І.М. Поливач Л.Д.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» про зобов'язання вчинити певні дії за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою її представником ОСОБА_2, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що нею у ПАТ КБ «ПриватБанк» було відкрито картковий рахунок та їй було надано платіжну картку № НОМЕР_1VisaPlatinum.У квітні 2014 року відповідачем було заблоковано зазначену платіжну куртку, а також доступ до інтернет-банку Пиват24, що позбавило можливості переглянути інформацію про свої рахунки, кредити і відкриті депозити, контролювати ліміти кредитних карт і мати доступ до виписок за всіма рахункам. 29 квітня 2015 року вона звернулась до банку із заявою, в якій просила розблокувати банківський картковий рахунок. Проте жодної письмової відповіді на дане звернення відповідач не надав та відповідний картковий рахунок не розблокував. 26 травня 2015 року їй була надана довідка №44951075, в якій було зазначено, що станом на 26.05.2014 року на картковому рахунку №НОМЕР_1 перебуває сума коштів у розмірі 56017,82 доларів США. 12 грудня 2014 року вона звернулась до відповідача з письмовою заявою, в якій просила надати інформацію про те, яким чином вона може отримати нову платіжну картку, у зв'язку з тим, що в серпні 2014 року закінчився строк дії зазначеної платіжної картки. Відповідач направив листа від 05.01.2015 року, в якому посилався на те, що на окупацію території Автономної Республіки Крим, яка змусила їх припинити там свою діяльність. Так, з квітня 2014 року вона була позбавлена можливості користуватися своїми коштами, тому що відповідач посилався на відсутність в нього інформації по зазначеному картоковому рахунку. Також, 09 лютого 2015 року відповідач направляв за допомогою sms-інформування їй повідомлення про стан його рахунків та вказував, що на рахунку знаходяться кошти в розмірі 56017,82 дол. США. Просила зобов'язати ПАТ КБ «ПриватБанк» усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні грошовими кошами, що знаходяться на рахунку № НОМЕР_1, в межах їх залишку, шляхом розблокування зазначеного карткового рахунку.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування своїх доводів, апелянт, вказує зокрема, що судом першої інстанції не взято до уваги, що відповідач у справі повинен доводити в суді відсутність своєї вини у невиконанні зобов'язання за договором банківського вкладу, або ж довести факт виконання ним даного зобов'язання. Блокуючи картковий рахунок відповідач позбавляє можливості позивача користуватися коштами, які належать їй, яким порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У судовому засіданні представник позивача підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із необґрунтованості позовних вимог, у зв'язку з їх недоведеністю.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: "1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…".

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положення ст. 5 Закону України «Про звернення громадян» передбачають вимоги до звернення адресованого громадянином органам державної влади і місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форм власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань, а саме, вимогу направлення письмового звернення поштою чи через уповноважену ним особу.

Вимоги до письмових доказів встановлені ст. 64 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У той час, ст. 59 ЦПК України, яка регулює питання допустимості доказів, передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

У суді першої інстанціях встановлено, що позивач посилається на той факт, що 12.07.2010 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір вкладу «Депозит VIP», №SAMDN348 та 01.07.2011 року договір вкладу «Депозит VIP», № SAMDN387. Нараховані відсотки по обом депозитним договорам зараховуються на платіжну картку № НОМЕР_1 VisaPlatinum, яка відкрита на ім'я позивача. Однак вказана платіжна картка була безпідставно заблокована банком, чим було порушено право позивача користування належними їй грошовими коштами.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З огляду на визначення договору банківського вкладу, закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України від 7 грудня2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення статті 1059 ЦК України врегульовують питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно з пунктом 1.4 Положення залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до положень Інструкції № 492 банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8); договір банківського вкладу укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції № 174 передбачено, що банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі її здійснення в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Статтею 1064 ЦК України установлено, що укладення договору банківського вкладу з фізичною особою і внесення грошових коштів на її рахунок за вкладом підтверджуються ощадною книжкою. В ощадній книжці вказуються найменування і місцезнаходження банку (його філії), номер рахунка за вкладом, а також усі грошові суми, зараховані на рахунок та списані з рахунка, а також залишок грошових коштів на рахунку на момент пред'явлення ощадної книжки у банк. Відомості про вклад, вказані в ощадній книжці, є підставою для розрахунків за вкладом між банком і вкладником. Видача банківського вкладу, виплата процентів за ним і виконання розпоряджень вкладника про перерахування грошових коштів з рахунка за вкладом іншим особам здійснюються банком у разі пред'явлення ощадної книжки. Якщо ощадну книжку втрачено або приведено у непридатний для пред'явлення стан, банк за заявою вкладника видає йому нову ощадну книжку.

Вирішуючи питання щодо стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу, суди зазвичай встановлюють факт укладення відповідного договору, з'ясовують повноваження сторін на його укладення, факт внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника, а також дотримання вимог, передбачених законами та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності щодо укладення договору банківського вкладу та внесення грошових коштів.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Разом з цим, у позовній заяві позивач посилається на те, що нею ПАТ КБ «ПриватБанк» було відкрито картковий рахунок та їй було надано платіжну картку № НОМЕР_1VisaPlatinum.

Відносини, які складаються з приводу відкриття, використання та закриття рахунка у банку, визначаються договором банківського рахунка.

Відповідно до вимог частин 1-3 ст.1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» поточним рахунком визнається рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Предметом договору банківського рахунку виступає надання послуг з приводу розрахунково-касового обслуговування, під яким розуміються послуги, що надаються банком клієнту на підставі відповідного договору, укладеного між ними, які пов'язані із переказом коштів з рахунка (на рахунок) цього клієнта, видачею йому коштів у готівковій формі, а також здійсненням інших операцій, передбачених договорами ( ст.1 Закону України « Про платіжні системи та переказ грошей в Україні»).

Відповідно до загальних положень про форму правочину договір банківського рахунку повинен бути укладений у простій письмовій формі.

Встановивши, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що відповідач у справі повинен доводити в суді відсутність своєї вини у невиконанні зобов'язання за договором банківського вкладу, або ж довести факт виконання ним даного зобов'язання; блокуючи картковий рахунок відповідач позбавляє можливості позивача користуватися коштами, які належать їй, яким порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є безпідставними, оскільки матеріали справи не містять ні оригіналу договору банківського вкладу ні договору банківського рахунку, ні їх копій, які в свою чергу могли би підтвердити наявність грошових коштів на рахунку№ НОМЕР_1, відкритому на підставі договорів. Також матеріали справи не містять жодних доказів внесення позивачем на вказаний нею картковий рахунок грошових коштів.

Крім цього, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що на відкритому у відповідача картковому рахунку знаходяться належні їй грошові кошти в сумі 56017,82 доларів США.

На підтвердження наявності коштів на рахунку № НОМЕР_1 VisaPlatinum позивач посилається на довідку яка видана Кримським регіональним управлінням ПАТ КБ «ПриватБанк» 26 травня 2014 року та відповідно до якої на рахунку позивача перебувають кошти в сумі 56017,82 доларів США, проте зазначена довідка не є належним доказам, оскільки не завірена належним чином уповноваженою особою банку, видана після припинення, на підставі протоколу №18 від 15 травня 2014 року, діяльності відокремленого підрозділу Кримське регіональне управління ПАТ КБ «ПриватБанк».

За таких обставин довідка яка видана Кримським регіональним управлінням ПАТ КБ «ПриватБанк» 26 травня 2014 року, копія витягу з сайту ПАТ КБ «ПриватБанк», копія скрин-шотів з комплексу Приват-24 не є належними та допустимими доказами тане підтверджують обставини внесення позивачем грошових коштів на картковий рахунок № НОМЕР_1. Позивач також не надано доказів, що номер картки збігається з номером рахунку - та який саме рахунок необхідно розблоковувати, враховуючи, що строк дії картки № НОМЕР_1 VisaPlatinum закінчився.

Відповідно до ч.4ст.60 ЦПК Українидоказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи, що належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог позивачем не надано, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову у зв'язку з його недоведеністю.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Ураховуючи наведене, колегія суддів уважає, що висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану її представником ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді