Апеляційний суд Житомирської області
Справа №288/413/16-ц Головуючий у 1-й інст. Сікан В. М.
Категорія 39 Доповідач Шевчук А. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Павицької Т.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Єрчицької сільської ради Попільнянського району Житомирської області про продовження строку для прийняття спадщини

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 05 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

Відповідно до зави про зміну предмета позову від 01 червня 2016 року ОСОБА_1 просила, звертаючись із позовом до Єрчинської сільської ради Попільнянського району Житомирської області, продовжити строк для прийняття спадщини на три місяці після смерті її баби, ОСОБА_4, яка померла 02 квітня 1996 року (а.с.28). Свої вимоги обґрунтовувала тим, що її мати, ОСОБА_5, яка померла 14 вересня 1982 року, є рідною донькою ОСОБА_4 Вважаючи себе спадкоємцем першої черги за законом після смерті баби, вона, як онука померлої, 14 грудня 2015 року звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на частку житлового будинку №37 по вул. Кооперативній в с. Яблунівка Попільнянського району Житомирської області. Постановою державного нотаріуса їй відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у звязку з пропущенням нею строку, встановленого ст.ст.529,530,549 ЦК УРСР (1963 року), на прийняття спадщини. Вважає, що пропустила строк з поважних причин, оскільки перебувала на стаціонарному лікуванні та реабілітації у медичних установах та закладах.

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 05 жовтня 2016 року визначено позивачу додатковий строк три місяці для прийняття спадщини на майно її баби ОСОБА_4, яка померла 04 лютого 2016 року.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняв її син, ОСОБА_6, який помер 29 листопада 2015 року та заповів усе своє майно ОСОБА_2, який прийняв спадщину після останнього. Вважає, що позивач не довела поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини, оскільки медичні довідки видані на імя ОСОБА_7, а не ОСОБА_1 і матеріали справи не містять доказів, що це одна і та ж особа. Окрім того із зазначених довідок вбачається, що лікування не тривало великий проміжок часу, а тому позивач мала можливість звернутися із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори особисто або ж направити її поштою. Суд безпідставно не взяв до уваги правову позицію ВСУ, яка викладена у постанові від 04 листопада 2015 року в справі №6-1486цс15.

Відповідно до статті 304 ЦПК України суд апеляційної інстанції при розгляді справи керується правилами розгляду справи судом першої інстанції, з винятками й доповненнями, встановленими главою I «Апеляційне провадження» розділу V ЦПК України. У звязку з цим в апеляційній інстанції не застосовуються правила про недопустимість розгляду справи за відсутністю позивача, від якого не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, оскільки згідно з частиною другою статті 305 ЦПК України неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Представник позивача про судове засідання, призначене на 08 листопада 2016 року, був повідомлений належним чином (а.с.103). У судове засідання не зявився, не повідомивши про причину неявки. Приймала участь у даному судовому засіданні позивач, яка висловила своє відношення до апеляційної скарги та надала пояснення.

Після перерви в наступне судове засіданні, яке було призначене на 29 листопада 2016 року, ні позивач, ні її представник не зявилися. Про судове засідання були повідомлені належним чином (а.с.113,119). Позивач про причину неявки суд не повідомила, а представник позивача спрямував письмове клопотання про відкладення розгляду справи, пославшись на те, що буде приймати участь у судовому засіданні, призначеному Дарницьким районним судом м. Києва у справі за його позовом до банку про захист прав споживачів (а.с.121-122).

Апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними (зі змісту ч.1 ст.305 ЦПК України).

Про чергове судове засідання, призначене на 06 грудня 2016 року, апеляційний суд повідомив позивача та її представника належним чином (а.с.156-159,169). Однак останні повторно не зявилися до суду апеляційної інстанції. Традиційно про причину своєї неявки позивач не вважала за необхідне суд повідомити, а її представник вчергове надіслав письмове клопотання про відкладення розгляду справи на інший день, оскільки надав перевагу іншому судовому засіданню, яке призначено Дарницьким районним судом м. Києва по справі за позовом іншого клієнта (а.с.165-168).

Відповідно до змісту п.2 ч.1 ст.169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, якщо вони повідомили про причини неявки, які визнані судом поважними.

З огляду на вищевикладене відсутні правові підстави для непершого відкладення розгляду справи незалежно від поважності причин. Апеляційна скарга повинна знайти своє вирішення в межах розумних строків, незважаючи на зловживання правами та намагання затягнути її розгляд.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст.303 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позов та продовжуючи строк для прийняття спадщини, яка відкрилася 02 квітня 1996 року, суд першої інстанції, керуючись правилами Цивільного кодексу Української РСР, виходив із того, що позивач пропустила строк з поважних причин, оскільки з 13 лютого 1996 року по 07 березня 1996 року та з 21 травня 1996 року по 19 червня 1996 року знаходилася на стаціонарному лікуванні, а після цього періоду впродовж пяти місяців перебувала на реабілітації при Київському науково-дослідному інституті кардіології ім. Н.Д. Строжеско.

Апеляційний суд не може повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він, із установлених обставин, зроблений неправильно.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що ОСОБА_4 померла 02 квітня 1996 року (свідоцтво про смерть серії 1-ТП №129496, а.с.7 зворот).

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам розяснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Стаття 549 ЦК УРСР (1963 року) передбачала, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні були бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Стаття 529 ЦК УРСР (1963 року) відносила до першої черги спадкоємців за законом, у тому числі, дітей померлого, які мали спадкувати в рівних частках. Також вона відносила онуків спадкодавця до спадкоємців за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем.

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 16 жовтня 2009 року, яке набрало законної сили 31 жовтня 2009 року, встановлено той факт, що померла доводиться позивачу рідною бабою (а.с.8). Обставина, встановлена судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких бере участь особа, щодо якої встановлена ця обставина (ч.3 ст.61 ЦПК України).

Мати позивача, ОСОБА_5, померла 14 вересня 1982 року (а.с.7,150 та зворот). Тобто на час відкриття спадщини після смерті баби матері позивача не було в живих.

Виходячи зі змісту вищевикладених розяснень та норм чинного на час відкриття спадщини законодавства, оскільки спадщина після смерті баби позивача відкрилася до 01 січня 2004 року (02 квітня 1996 року) і строк на її прийняття до 01 січня 2004 року закінчився (02 жовтня 1996 року), то суд першої інстанції правильно визначився, що спірні правовідносини регулюються правилами ЦК УРСР (1963 року).

Позивач із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті баби звернулася до Попільнянської державної нотаріальної контори 14 грудня 2015 року (а.с.6).

Постановою від 16 грудня 2015 року завідувача Попільнянської державної нотаріальної контори позивачу відмовлено у вчиненні відповідної нотаріальної дії у звязку з тим, що вона не подала заяву на прийняття спадщини у встановлений законодавством термін протягом шести місяців з дня смерті баби, отже пропустила строк на прийняття спадщини (а.с.6 зворот).

Відповідно до ч.1 ст.550 ЦК УРСР (1963 року) строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними.

Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій, тобто суд може продовжити строк для прийняття спадщини, якщо у спадкоємця були обєктивні, непереборні, істотні перешкоди для подання такої заяви.

Пункт 110 глави 3 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мін'юсту України від 14 червня 1994 року №18/5, що була чинною на час відкриття спадщини та строку, передбаченого для її прийняття, регулював, що заяви про прийняття спадщини, про відмову від неї та про видачу свідоцтва про право на спадщину повинні бути зроблені в письмовій формі.

Справжність підпису на таких заявах повинна була бути нотаріально засвідченою.

Засвідчувати справжність підпису на заяві не було потрібно у випадку, коли така заява подавалася спадкоємцем до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини особисто. У цьому випадку державний нотаріус встановлював особу спадкоємця і перевіряв справжність його підпису, про що робив відмітку на заяві, де зазначав найменування документа, що посвідчував особу заявника, номер та дату його видачі, найменування установи, підприємства, організації, яка його видала, рік народження спадкоємця.

Якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не була засвідчена, надійшла поштою, вона приймалася державним нотаріусом, а спадкоємцю пропонувалося надіслати заяву, оформлену належним чином, або прибути особисто до державної нотаріальної контори.

Отже законодавство, яке було чинним на час відкриття спадщини після смерті баби позивача та строку, відведеного для подання заяви про прийняття спадщини, було побудовано таким чином, що передбачало можливість не прибувати особисто до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини, а дозволяло засвідчувати справжність підпису на такій заяві у нотаріальній конторі за місцем проживання спадкоємця з наступним її надісланням поштою до відповідної державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. При цьому нотаріус останньої нотаріальної контори навіть не мав права не прийняти заяву, якщо вона надійшла поштою, навіть тоді, коли справжність підпису на ній не була засвідчена нотаріально.

За змістом ст.ст.10,11,60,212 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріалами справи доводиться, що у період з 02 квітня 1996 року по 02 жовтня 1996 року позивач лише один раз з 21 травня по 19 червня 1996 року знаходилася на стаціонарному лікуванні (а.с.40-41), а 15 квітня 1996 року (а.с.39), 14 червня 1996 року (а.с.42), 24 червня 1996 року, 04 липня 1996 року, 19 липня 1996 року, 05 серпня 1996 року, 18 серпня 1996 року, 21 серпня 1996 року зверталася до різних лікарів, тобто була на прийомах, не перебуваючи при цьому на стаціонарному лікуванні (а.с.44-45).

Суд першої інстанції помилково врахував знаходження позивача на стаціонарному лікуванні з 13 лютого 1996 року по 07 березня 1996 року (а.с.36-37), оскільки даний період не входить до предмета доказування.

Натомість суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги те, що перебуваючи на реабілітації, позивач не була обмежена стінами реабілітаційного закладу, а стан здоровя дозволяв їй з червня по серпень місяць 1996 року зявлятися на прийоми до лікарів.

Разом з тим, суд першої інстанції взагалі не звернув уваги на ту обставину, що у матеріалах справи відсутні жодні докази перешкод для позивача упродовж усього вересня місяця 1996 року подати заяву про прийняття спадщини після смерті баби, тим більш, що не обовязково було їхати особисто до Попільнянської державної нотаріальної контори, достатньо було засвідчити нотаріально справжність підпису на заяві у нотаріуса за місцем проживання позивача та відправити заяву про прийняття спадщини поштою до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини або навіть відправити заяву без засвідченого підпису.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що у позивача не було перешкод для подання заяви, а вона не скористалася правом на прийняття спадщини через власну недбалість, то правові підстави для продовження судом строку на прийняття спадщини відсутні.

Відповідно до ст.309 ЦПК України апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення, яким відмовляє ОСОБА_1 у задоволенні позову до Єрчицької сільської ради про продовження строку для прийняття спадщини після смерті її баби по суті за безпідставністю.

Окрім того, із копії спадкової справи №726 щодо майна ОСОБА_4 вбачається, що спадщину після її смерті прийняв син - ОСОБА_6, який, як зазначається у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 16 грудня 2015 року, фактично вступив у права спадкування відповідно до ст.549 ЦК УРСР (1963 року) і 29 березня 2003 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай) та право на пайовий фонд майна відповідного підприємства (а.с.132,148).

Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину, а відтак ОСОБА_6 прийняв усю спадщину після смерті своєї матері, оскільки свідоцтво про право на спадщину за законом за рішеннями суду не визнано недійсним.

ОСОБА_6 помер 29 листопада 2015 року (а.с.136).

Однак із копії спадкової справи №72/2016, відкритої щодо майна померлого Попільнянською державною нотаріальною конторою 31 березня 2016 року, вбачається, що спадкодавець 26 листопада 2015 року, тобто за два дні до своєї смерті залишив заповіт, посвідчений секретарем Єрчицької сільської ради Попільнянського району Житомирської області, яким на випадок своєї смерті розпорядився все своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, віддати ОСОБА_2, тобто особі, за апеляційною скаргою представника якої було відкрито апеляційне провадження (а.с.138).

На час відкриття апеляційного провадження та розгляду апеляційної скарги заповіт не визнаний недійсним за рішенням суду.

Із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 до Попільнянської державної нотаріальної контори звернулися: 31 березня 2016 року -ОСОБА_2 (а.с.135), а 01 квітня 2016 року ОСОБА_1, тобто позивач (а.с.147).

За таких обставин належним відповідачем у даній справи мала б бути особа, яка прийняла спадщину, а не Єрчицька сільська рада. Так, після смерті ОСОБА_4 спадщину прийняв ОСОБА_6, а після його смерті - ОСОБА_2

Клопотання позивача про залишення апеляційної скарги без розгляду є надуманим, оскільки скарга подана представником, який має повноваження на ведення справи від ОСОБА_2 (а.с.96) та апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_3О, як представника ОСОБА_2 (а.с.99), а не представника Єрчицької сільської ради.

Суд першої інстанції вирішив питання про спадкові права ОСОБА_2, оскільки його спадкодавцю відійшла б тільки половина майна після смерті матері, хоча він не брав участі у справі, а тому він має право на апеляційне оскарження відповідного рішення суду першої інстанції та апеляційне провадження не може бути закрито за апеляційної скаргою його представника (п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку»).

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,309,313-314,316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 05 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до Єрчицької сільської ради Попільнянського району Житомирської області про продовження строку для прийняття спадщини.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча

Судді: