Справа № 226/7816/12
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2016 року Тульчинський районний суд

Вінницької області

В складі головуючого судді Ковганича С.В.

при секретарі Куліковій Ю.І., Носулько К.П.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

представника співвідповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тульчина цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Зарічненської сільської ради Тульчинського району, Тульчинської районної ради, третіх осіб КП «Тульчинське МБТІ» про визнання недійсним та скасування свідоцтва № 631 про право власності на житловий будинок та господарські будівлі виданого виконавчим комітетом Зарічненської сільської ради 28.11.1994, свідоцтва № 559 про право власності на житловий будинок та господарські будівлі виданого виконавчим комітетом Тульчинської районної ради 27.03.1986, анулювання державної реєстрації на нерухоме майно та знесення господарської споруди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3, Зарічненської сільської ради Тульчинського району, Тульчинської районної ради, третіх осіб КП «Тульчинське МБТІ» про визнання недійсним та скасування свідоцтва № 631 про право власності на житловий будинок та господарські будівлі виданого виконавчим комітетом Зарічненської сільської ради 28.11.1994, свідоцтва № 559 про право власності на житловий будинок та господарські будівлі виданого виконавчим комітетом Тульчинської районної ради 27.03.1986, анулювання державної реєстрації на нерухоме майно та знесення господарської споруди, мотивуючи свої вимоги тим, що в провадженні Тульчинського районного суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди в сумі 20373 грн. В позові зазначено, що він має на праві власності жилий будинок, який йому належить на підставі свідоцтва № 631 на право особистої власності на жилий будинок, виданого виконавчим комітетом Зарічненської сільської ради 28 листопада 1994 р. на підставі рішення виконкому № 42 від 24 жовтня 1994 р. № 42.

Однак, зазначене свідоцтво є незаконним, недійсним, так як видане на будинок, який відповідно до заяви ОСОБА_6 /її покійного чоловіка та батька відповідача/ від 13 жовтня 1977 року, той зобов'язувався знести, щоб отримати дозвіл на будівництво нового житлового будинку на земельній ділянці 0, 30 га в с. Зарічне на підставі рішення загальних зборів колгоспників від 22 лютого 1977 року і клопотання виконкому Зарічненської сільської ради від 13 квітня 1977 р.

Новий будинок вони з ОСОБА_7- її чоловіком , побудували на підставі дозволу виконкому Тульчинської райради на право виконання будівельних робіт від 25 травня 1977 року на земельній ділянці розміром 0,30 га по вул. Леніна, 203 в с. Зарічне Тульчинського району, який раніше мав адресу № 193. В новому будинку вони і проживали разом з дітьми, в т.ч. і відповідачем у справі.

Жилий будинок разом з літньою кухнею, який раніше належав батькам ОСОБА_6, який рахувався за адресою - Леніна, 193 в с. Зарічне, Тульчинського району Вінницькою області був за статусом - колгоспним. В ньому її син - ОСОБА_3 не проживав, не був членом цього колгоспного двору і не міг бути там прописаний, бо юридично такого двору не було після смерті батьків її чоловіка ОСОБА_6: ОСОБА_8, яка померла у 1990 р. та ОСОБА_9, який помер у 1987 році.

Так, як відповідно до заяви ОСОБА_7, він зобов'язувався знести, як старий будинок, так і літню кухню, побудувавши новий, то відповідно до ст. 101, 103 діючого на той час ЦК УРСР в ред. 1963 р. він не може рахуватися як об'єкт нерухомості - житловий будинок з господарськими будівлями. І тому працівники Зарічненської сільради не мали права відкривати окремий особистий рахунок на цей колгоспний двір, який до цього часу рахується як колгоспний і головою двору до цього часу рахується - ОСОБА_8, як це підтверджено техпаспортом на житловий будинок.

Крім цього, вона, її чоловік ОСОБА_6 та його батьки користувалися однією земельною ділянкою 0,30 га, яка стала і нашою з чоловіком, а також в'їздом, через що нам не потрібно було облаштовувати його окремо.

Відповідач же на момент забудови нового будинку був неповнолітнім і був членом їхньої сімї, а не баби та діда ОСОБА_8.

У зв'язку з цими обставинами у виконкому Зарічнянської сільради не було законних підстав видавати йому свідоцтво в 1994 році на будинок, який повинен бути знесений і вже не міг рахуватися як об'єкт, який входить в спадкове майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_8 та ОСОБА_8 А у Тульчинського БТІ не було законних підстав реєструвати таке свідоцтво, бо в них були дані про те, що старий будинок повинен бути знесений у зв'язку з будівництвом на вказаній земельній ділянці нового будинку ОСОБА_10, про що у них у справі повинні були бути його заява про це, яка була в сільраді. При реєстрації свідоцтва БТІ повинно було також отримати у відповідача технічну документацію на жилий будинок, який реєструвався згідно вказаного свідоцтва, але чомусь її не було витребувано тому, що якби технік вийшов на місце, то побачив, що ніякого житлового будинку та споруд, які придатні для їх використання за призначенням немає. Таким чином і з цих підстав таке свідоцтво є незаконним, бо воно видане на фактично знищене майно. З юридичної точки зору і відповідно до ст. 349 ЦК України воно рахується знищеним і реєстрація його є незаконною.

Це стосується і літньої кухні, про яку йде мова в заяві позивача, яка також підлягала зносу з наведених вище підстав, а так як вона стоїть на моєму подвір'ї, прийшла в повну непридатність, почала валитися, то я лише підмітала увесь час будівельне сміття - глину, яка валилася. Це підтверджується техпаспортом від 1987 p., де вказано , що кухня - «В», 1964 року будівництва, стіни якої побудовані з глини..

Фактично, ця будова, як і старий будинок є непридатними для використання за їх призначенням, у зв'язку з чим її з чоловіком і надали можливість побудувати новий будинок на цій же земельній ділянці, де вони розташовувалися на той час.

Сільрада при прийнятті рішення про видачі свідоцтв про право власності не врахувала всіх обставин, що мають значення при прийняті законного рішення, не витребувала усіх необхідних документів, не перевірила матеріали технічної інвентаризації на об'єкт нерухомості, цю ж помилку допустила і ВООБТІ при його реєстрацію. Цим допущено порушення діючого на той час законодавство, а саме, постанову ОСОБА_11 Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про державний облік житлового фонду», наказу Міністерства житлово-комунального Господарства УРСР від 26.03.1985 р. № 94 , Закону «Про нотаріат», ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні».

Про те, що ці приміщення, в т.ч. і приміщення , яке рахувалося нібито то кухнею, то сараєм розміром 6,0 х 4,0 кв.м. вважалося таким, що підлягало знесенню підтверджується і планом забудови садиби від 23.05.1977 року, яке було і є невід'ємною частиною дозвільних документів на будівництво нового будинку по вул. Леніна , 203 /старий номер будинку/ в с. Зарічне на імя ОСОБА_7. від 25 травня 1977 року.

В судовому засіданні позивач та її представники, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини викладенні в позовній заяві та заявах про збільшення позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник позовні вимоги заперечили в повному обсязі. Вказавши в своїх поясненнях на те, що вказане нерухоме майно, яке відносилось до категорії колгоспного двору належить ОСОБА_3 на праві приватної власності. Будинок, який належить позивачу, побудований на земельній ділянці, яка була виділена для будівництва і не являється тією земельною ділянкою, яка була виділена саме колгоспному двору. Всі посилання на незаконність видачі свідоцтв та рішень відповідних органів є безпідставними.

Представник відповідача, сільський голова Зарічненської сільської ради ОСОБА_12, позов не визнав. В заперечення позовних вимог суду пояснив, що будинковолодіння за адресою Леніна, 191 та Леніна 193, с. Зарічне Тульчинського району, розташовані на різних земельних ділянках, які надавались в користування відповідно до рішень сільської ради. Вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними.

Представник співвідповідача Тульчинської районної ради позовні вимоги заперечив в повному обсязі зазначивши, що рішення виконавчого комітету Тульчинської районної ради від 27.03.1986, видане в межах компетенції районної ради на підставі чинного, на час прийняття рішення, законодавства.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд встановив:

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.05.2004, виданого Тульчинською державною нотаріальною конторою, позивач ОСОБА_1 набула права власності на житловий будинок та господарські будівлі за адресою с. Зарічне, вул. Леніна, 191, після смерті ОСОБА_6 (оригінал в інвентаризаційній справі № 182 а.с. 36).

Вказане нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_1 3.06.2004, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. . (оригінал в інвентаризаційній справі № 182 а.с. 37).

Спадкодавцеві ОСОБА_6 вказане нерухоме майно належало на підставі свідоцтва № 147 від 24.03.1988, в якому вказано, що цілий житловий будинок належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_6 та свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.06.2003, в якому зазначено про право приватної власності ОСОБА_6 на житловий будинок та господарські будівлі в с. Зарічне по вул. Леніна, 191, Тульчинського району. (оригінал в інвентаризаційній справі № 182 а.с. 18, 26).

Згідно дослідженої в судовому засіданні архівної довідки № 85 від 4.10.2013, встановлено, що протоколом загальних зборів членів колгоспу і засідання правління колгоспу «Калініно» с. Зарічне від 29.03.1976 № 4, рекомендовано загальним зборам уповноважених виділити ОСОБА_6 участок під будівництво згідно генерального плану. (т 1 а.с. 121).

Відповідно до свідоцтва № 631 про право особистої власності на житловий будинок від 28.11.1994, виданого виконавчим комітетом Зарічненської сільської ради, ОСОБА_3, як голові колгоспного двору, належить на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями по вул. Леніна, 193. (оригінал в інвентаризаційній справі № 569 а.с. 14).

Оцінюючи доводи позивача з приводу того, що відповідач по справі ОСОБА_3, не являвся членом колгоспного двору в будинковолодінні за адресою с. Зарічне, вул. Леніна, 193, судом враховано рішення Тульчинського районного суду від 4.11.2014 та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 15.01.2015, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Зарічненської сільської ради, Тульчинського району, Вінницької області про встановлення факту спільного проживання однією сімєю, визнання членом робочого двору, втрати права члена колгоспного двору, яким в позовних вимогах ОСОБА_1 відмовлено. (т.1 а.с. 216-221).

Так, судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_3, у 1987-1990 роках навчався в ПТУ, проживав у гуртожитку по місцю навчання, у 1995 році одружився, з 2000 року з власною сім'єю мешкає в с. Зарічне, вул. Косора, 72. Ці фактичні обставини сторонами у справі не заперечуються.

З досліджених судом письмових доказів, доданих до матеріалів справи, вбачається, що батьки відповідача отримали дозвіл на будівництво нового житлового будинку у 1977 році. Оглядом в судовому засіданні інвентаризаційної справи № 182 на садибу за адресою с. Зарічне, вул. Леніна, 191 встановлено, що батьки ОСОБА_3 побудували новий дім у 1979 році, в якому позивачка разом з сімєю проживає з 1985 року.

У позовній заяві та в судовому засіданні ОСОБА_1 зазначала, що з серпня 1987 року її син, відповідач у справі ОСОБА_3, був переєстрований з двору по вул. Леніна, 191, с. Зарічне до двору по вул. Леніна, 193 цього ж села, де далі значився членом колгоспного двору діда та баби. Цей факт сторонами у справі не заперечується. Однак позивачка стверджує, що зміна місця проживання сина, на той час неповнолітнього, віком 15 років, відбулася без згоди його батьків, тобто її та чоловіка. Разом з тим, враховуючи тривалість часу, коли такий факт відбувся у 1987 році, жодних доказів наявності згоди батьків на переєстрацію сина не збереглося. Проте, по даний час, протягом понад 25 років, аж до виникнення майнового спору між матір'ю і сином, питання законності реєстрації ( проживання ) ОСОБА_3 у садибі діда та баби ніким не оспорювалося.

З оглянутих в судовому засіданні інвентарних справ вбачається, що в один і той же час, одними й тими ж рішеннями виконавчих органів Зарічненської сільської та Тульчинської районної ОСОБА_11 народних депутатів колгоспні двори спадкодавців сторін у даній справі поділені на окремі двори з окремими погосподарськими номерами.

Згідно погосподарської книги № 5 за 1986-2000 роки встановлено, що двір № 191, по вул. Леніна, с. Зарічне, починаючи з 1986 року визначався як робочий, його головою вказаний ОСОБА_3 ОСОБА_13, членами сім'ї записані дружина ОСОБА_1, сини ОСОБА_14 та ОСОБА_15. Стосовно останнього наявний запис про вибуття у серпні 1987 року на № 421 (тепер 193) згідно заяви. У погосподарській книзі за 1991-2000 роки в садибі № 193 значиться лише відповідач ОСОБА_3, тракторист, механізатор колгоспу ім. Калініна, в подальшому «Колос».

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, позивачка посилається на без-підставність запису в погосподарській книзі, вчиненого без згоди батьків, щодо членства ОСОБА_3 в колгоспному дворі діда та баби. Однак, в оглянутій погосподарській книзі міститься запис про вчинення реєстрації внука в погосподарському номері діда та баби за заявою, яка могла бути подана лише батьками хлопця: дії сільської ради з цього питання в установленому порядку не оскаржувалися.

Відповідно до вимог ст. 61 ч.3 ЦПК України, обставини, встановленні судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановленні ці обставини.

Таким чином, обставини щодо відповідача ОСОБА_3 про неможливість бути членом колгоспного двору за адресою вул. Леніна, 193, с. Зарічне, Тульчинського району, доказуванню не підлягають.

Оцінюючи доводи позивача ОСОБА_1, щодо будівництва її чоловіком ОСОБА_6 нового будинку на земельній ділянці розміром 0,30 га, яка перебувала в спільному користуванні колгоспних дворів, судом взято до уваги зазначену вище архівну довідку № 85 від 4.10.2013, в якій зазначено, що протоколом загальних зборів членів колгоспу і засідання правління колгоспу «Калініно» с. Зарічне від 29.03.1976 № 4, рекомендовано загальним зборам уповноважених виділити ОСОБА_6 участок під будівництво згідно генерального плану.

Таким чином, вказані обставини спростовують доводи позивача в цій частині, так як земельна ділянка виділялась згідно генерального плану, а не за рахунок земельної ділянки колгоспного двору, головою якого на той час була ОСОБА_8, а в послідуючому ОСОБА_3

Крім того, згідно архівної довідки № 86 від 4.10.2013 вбачається, що в документах Зарічненської сільської ради Тульчинського району Вінницької області в протоколі 8 сесії 23 скликання від 25.12.1999 значиться рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_6 в кількості 0,24 га та ОСОБА_3 в кількості 0,24 га.

При вирішенні питання щодо визнання недійсним свідоцтва №559 від 07 березня 1989 року на право власності на жилий будинок, видане на ім'я ОСОБА_8. Судом встановлено, що ОСОБА_8 померла в 1990 році, і саме після її смерті право власності на жилий будинок перейшло до ОСОБА_3 В момент переходу права власності до ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на ім'я ОСОБА_8 припинило свою дію, так як всі права і обов'язки відносно житлового будинку перейшли до нового власника, а саме, до ОСОБА_3

За клопотанням позивача ОСОБА_16 судом було призначено судову будівельно-технічну експертизу. Відповідно до висновку №236 судової будівельно-технічної експертизи від 20.01.2016 станом на час проведення дослідження межа між домоволодіннями проходить по стіні літньої кухні літ. «В» домоволодіння №193 по вул. Леніна в с. Зарічне, Тульчинського району Вінницької області, відстань у 1,0 м. від стіни для догляду та поточного ремонту відсутня, відсутні інженерно-технічні заходи, що запобігають стіканню атмосферних опадів з покрівлі літньої кухні на територію суміжної земельної ділянки, що є порушенням п.3.25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», діючих станом на час проведення дослідження. Протипожежні відстані між літньою кухнею літ. «В» домоволодіння № 193 та житлового будинку літ. «А» з прибудовою домоволодіння № 191 по вул. .Леніна в с. Зарічне Тульчинського району Вінницької області не відповідають протипожежним відстаням, які зазначені у діючих станом на час проведення дослідження ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень». Проектно-технічна документація або будівельний паспорт, за якими здійснювалось будівництво обєктів нерухомості, що входить до складу домоволодіння № 193 по вул. Леніна в с. Зарічне Тульчинського району Вінницької області, у матеріалах, які надійшли для проведення експертизи, відсутні. Будівлі та споруди, які входять до складу домоволодіння № 193 по вул. Леніна в с. Зарічне Тульчинського району Вінницької області, відповідають складу обєктів, якими може бути сформована садибна забудова, в тому числі обєкт дослідження літня кухня літ. «В» домоволодіння №193 по вул. Леніна в с. Зарічне Тульчинського району Вінницької області. Перебування літньої кухні літ. «В» у складі домоволодіння не суперечить містобудівним вимогам в галузі будівництва, діючим на території України на момент проведення дослідження. За ознаками зносу виявленими під час проведення візуально-інструментального обстеження житлового будинку літ. «А» домоволодіння №193 по вул. Леніна в с. Зарічне Тульчинського району Вінницької області та у порівнянні їх із шкалою оцінки зносу елементів будинку стандарту житлово-комунального господарства України «Правила визначення фізичного зносу житлових будинків (СОУ ЖКГ 75.11-35077234. 0015:2009 р.) встановлено, що фізичний стан житлового будинку літ. «А» характеризується як незадовільний даний стан має наступну характеристику: експлуатація елементів будинку можлива лише при умові проведення їх ремонту. При цьому також необхідно зазначити, що житловий будинок літ. «А» не можливо використовувати, так як станом на час проведення дослідження його приміщення не відповідають санітарно-епідеміологічним вимогам щодо мікроклімату і повітряного середовища, а також конструктивні елементи будівлі мають дефекти та пошкодження, що свідчать про зниження їх несучої здатності, при цьому неможливо гарантувати цілісність конструкцій. За ознаками зносу виявленими під час проведення візуально-інструментального обстеження літньої кухні літ. «В» домоволодіння №193 по вул. Леніна в с. Зарічне Тульчинського району Вінницької області та у порівнянні їх із шкалою оцінки зносу елементів будинку стандарту житлово-комунального господарства України «Правила визначення фізичного зносу житлових будинків (СОУ ЖКГ 75.11-35077234. 0015:2009 р.) встановлено, що фізичний стан літньої кухні літ. «В» характеризується як незадовільний даний стан має наступну характеристику: експлуатація елементів будинку можлива лише при умові проведення їх ремонту. При цьому також необхідно зазначити, що літню кухню літ. «В» неможливо використовувати, так як конструктивні елементи будівлі мають дефекти та пошкодження, що свідчать про зниження їх несучої здатності, при цьому неможливо гарантувати цілісність конструкцій. Ознаки проведення ремонтів (поточних або капітальних) у житловому будинку літ. «А» та літній кухні літ. «В» домоволодіння №193 по вул. Леніна в с. Зарічне Тульчинського району Вінницької області станом на час проведення дослідження відсутні, усереднений термін служби окремих конструктивних елементів та опорядження вичерпаний.

Відповідно до частини 6 статті 147 ЦПУ України висновок експерта для суду не є обовязковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 Кодексу. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням , що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За матеріалами інвентаризаційної справи №569 КП «Тульчинське МБТІ» на домоволодіння №193 по вул. Леніна в с .Зарічне Тульчинського району Вінницької області, яка досліджувалась судом в судовому засіданні, будівлі, які входять до складу домоволодіння, мають наступні роки побудови: житловий будинок літ. «А» - 1940 рік, сарай літ. «Б» - 1960 рік, літня кухня «В», веранда літ. «в» - 1971 рік, погріб літ. «п/в-1» - 1964 рік. ОСОБА_3 право власності на житловий будинок № 193 по вул. Леніна в с. Зарічне Тульчинського району Вінницької області набув як член колгоспного двору, який був зареєстрований там станом на 15 квітня 1991 року.

Як зазначено Верховним Судом України в своїй правовій позиції, яка висловлена при розгляді цивільної справи № 6-137/цс 13, 18.12.2013, право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення цього будівництва. До 22 лютого 1988 року питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної ОСОБА_11 СРСР від 26 серпня 1948 року «про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків». Відповідно до вказаного Указу та прийнятої відповідно до неї ОСОБА_11 Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної ОСОБА_11 СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» підставою для виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування будинку.

На час будівництва будинку та господарських будівель за адресою вул. Леніна, 193 с. Зарічне, ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» не існувало. А тому судом не може бути прийнятий до уваги висновок експертизи в частині невідповідності житлового будинку №193 по вул. Леніна в с. Зарічне Тульчинського району Вінницької області вимогам ДБН 360-92**. Також, зважаючи на те, що будівництво суміжного житлового будинку № 191 проводилось вже при наявності побудованого житлового будинку № 193, то відповідальність за дотримання всіх відстаней до суміжних обєктів нерухомого майна в повній мірі лежить на забудовнику саме житлового будинку № 191, а не на власнику будинку № 193.

Разом з тим, в зазначеному висновку експерта не міститься посилань щодо неможливості використання та експлуатації нерухомого майна будинковолодіння № 192, а лише посилання на проведення ремонту.

З огляду на вказані вище обставини справи, судом враховано, що відповідно до вимог ст. 41 Конституції України, гарантовано право кожному на володіння, користування і розпорядження своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку встановлених законом.

Відповідно до вимог ст. 10 ч. 3 (якою визначено принцип змагальності сторін), ст. 61 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК).

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі, що відображено в ст. 11 ЦПК України.

За вказаних обставин, в судовому засіданні не встановлено неправомірності набуття відповідачем ОСОБА_3 права власності на нерухоме майно, а також відсутні будь-які правові підстави щодо позбавлення його такого права. Вказані обставини також не доведенні позивачем. Крім того, в судовому засіданні не встановлено також жодних порушень вимог законодавства при прийнятті відповідних рішень Зарічненською сільською радою Тульчинського району та Тульчинською районною радою, натомість встановлено, що останні діяли в межах своєї компетенції і відповідно до вимог чинного, на час прийняття рішення, законодавства та у відповідний спосіб. Зокрема Закону України «Про місцеві ОСОБА_11 народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування». Зі сторони позивача протиправність дій відповідачів, органів місцевого самоврядування не доведена.

За таких обставин, суд прийшов до висновку про відмову в позовних вимогах в повному обсязі, в зв'язку з їх безпідставністю.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати присуджуються стороні, на користь якої ухвалено рішення. Оскільки в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, тому вимога про стягнення на її користь судових витрат задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, ст. ст. 4, 8, 10, 15, 18, 57-60, 64, 81, 88, 159, 209, 212, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Зарічненської сільської ради Тульчинського району, Тульчинської районної ради, третіх осіб КП «Тульчинське МБТІ» про визнання недійсним та скасування свідоцтва № 631 про право власності на житловий будинок та господарські будівлі виданого виконавчим комітетом Зарічненської сільської ради 28.11.1994, свідоцтва № 559 про право власності на житловий будинок та господарські будівлі видан

ого виконавчим комітетом Тульчинської районної ради 27.03.1986, анулювання державної реєстрації на нерухоме майно та знесення господарської споруди відмовити.

Судові витрати залишити за сторонами.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Вінницької області через Тульчинський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь в справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст судового рішення складено 24.06.2016.

Суддя: