АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7923/16 Справа № 199/1541/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Куценко Т.Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 року м. Дніпро

30 листопада 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів Демченко Е.Л., Максюти Ж.І.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 20 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживача шляхом визнання недійсним кредитного договору та договору застави зі змінами та доповненнями до них, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 у березні 2016 року звернувся до суду з позовом до ПАТ «Альфа-Банк» про захист прав споживача шляхом визнання недійсним кредитного договору та договору застави зі змінами та доповненнями до них /а.с.1-7/.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2016 року в задоволені заявлених позовних вимог відмолено /а.с.78-83/.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що судом неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, та рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права / а.с.86-90/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Положеннями ст. 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 509, 525, 526, 530 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, у тому числі сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обовязку. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства у встановлений договором строк, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Нормами ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним. Зміст правочину становлять права та обовязки, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовилися.

Відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Судом встановлено, що 11 січня 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір № 490021704, відповідно до умов якого позивач отримав кредит у розмірі 38 436, 33 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік з кінцевим терміном повернення 11 січня 2013 року /а.с.8-9/.

Для отримання споживчого кредиту на придбання транспортного засобу (пункт 1.3 кредитного договору) позивач 22 грудня 2006 року заповнив анкету на отримання кредиту для придбання автомобілю, в якій зазначив розмір необхідного кредиту, сума якого визначається у доларовому еквіваленті. Підписавши зазначену анкету позивач підтвердив, що він ознайомлений з основними умовами споживчого кредитування у ПАТ «Альфа-Банк» на придбання автомобіля /а.с.36-39/.

16 січня 2009 року між сторонами було укладено договір про внесення змін і доповнень №1 до кредитного договору № 490021704 від 11 січня 2007 року, яким встановлено термін повернення кредиту не пізніше 11 січня 2017 року та надано позивачу графік повернення кредитних коштів у новій редакції з врахуванням зміни дати виконання зобовязань /а.с.10/.

11 липня 2011 року між сторонами було укладено договір про внесення змін і доповнень №2/490089543 до кредитного договору № 490021704 від 11 січня 2007 року, відповідно до умов якого банк збільшую розмір кредиту та додатково надає позивачу грошові кошти у сумі 6 753,68 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19 % на рік. Пунктом 4 договору визначено, що зазначені кошти надаються позивачу до 11 січня 2017 року включно для часткового повернення простроченої суми кредиту та процентів за користування ним за основним зобовязанням /а.с.13-14/.

Пунктом 9 вказаного договору було змінено п.1.1 кредитного договору від 11 січня 2007 року та викладено у новій редакції, відповідно до якої відповідач надає позивачу кредит у сумі, що складається з частини №1 у розмірі 38 436,32 доларів США та частини №2 у розмірі 6 753,68 грн. Також зазначив, що за користування частиною кредиту №1 у період з 11 січня 2007 року по 31 серпня 2008 року процентна ставка складає 12% річних та з 01 вересня 2008 року по 11 січня 2017 року включно складає 14,50 % річних. Також відповідачем було надано позивачу новий графік погашення кредиту з врахуванням внесених змін.

Відповідно до п. 19 договору про внесення змін і доповнень від 11 липня 2011 року позивач підтверджує про те, що він попередньо ознайомлений у письмовій формі з інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також іншої інформації, надання якої вимагає чинне законодавство України, в тому числі інформацією надання якої передбачене ними Закону «Про захист прав споживачів» та нормативними документами НБУ.

Зобовязання за спірним кредитним договором було забезпечено договором застави рухомого майна № 490021704-3, укладеного між сторонами 11 січня 2017 року. Відповідно до умов договору позивач надає відповідачу у заставу транспортний засіб ТОYОТА САМRY, 2006 року випуску, колір - бежевий, д/н НОМЕР_1, № кузову JTNBE40K703065571. До даного договору були внесені відповідні зміни на підставі укладених між сторонами договорів: від 16 січня 2009 року про внесення змін та доповнень №1 та від 11 липня 2011 року про внесення змін та доповнень №2/490089543 до договору застави рухомого майна № 490021704-3 від 11 січня 2007 року, згідно яких було змінено дату повернення грошових коштів за кредитним договором з кінцевим визначенням не пізніше 11 січня 2017 року /а.с.11, 12, 15-16/.

ПАТ «Альфа-Банк» належним чином виконав взяті на себе зобовязання передбачені умовами кредитного договору, а саме перерахував грошові кошти, що підтверджується випискою по рахунку, що не заперечується позивачем. Позивач також приступив до виконання кредитного договору та на протязі тривалого часу сплачував по кредитному договору. Фактичні дії сторін свідчать про те, що договори були укладені.

Позивач звернувся до суду з вимогами про визнання недійсними кредитного договору та договору застави від 11 січня 2007 року зі змінами та доповненнями до них, посилаючись на те, що вони за своїм змістом і текстом не відповідають законодавству України, інтересам та волі позивача та порушує його права та законні інтереси як споживача.

Дослідивши матеріали справи та в силу ст..212 ЦПК України оцінивши надані сторонами докази, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення про відмову в задоволені заявлених позовних вимог.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави недійсності кредитного договору та договору застави не заслуговують на увагу, оскільки відсутні з боку банку порушення чинного законодавства при їх укладенні.

Твердження позивача про те, що суд першої інстанції при ухвалені рішення не прийняв до уваги посилання про його необізнаність, що кредит є валютним та відповідачем не було розяснено даної обставини під час укладання кредитного договору не можуть бути прийняти до уваги, оскільки самим спірним договором визначено суму кредиту у доларову еквіваленті, яку також зазначив позивач заповнюючи анкету на отримання кредитних коштів. Кредитний договір як і подальші договори про зміни та доповнення, в яких зазначалась сума кредиту у обраній сторонами валюті (долари США), були підписані позивачем, що підтверджує ознайомлення ним з умовами договору та його згоду них.

Щодо посилань апелянта про відсутність у відповідача повноважень для надання банком кредиту фізичній особі в доларах США, то згідно Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. На підставі ст.ст. 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», відповідач мав право надавати кредити в доларах США на підставі генеральної ліцензії Національного банку України на здійснення банківських операцій. Банківська ліцензія №61, видана ПАТ Альфа-Банк», зареєстрованому 24.03.1993 р. за № 158, надає право ПАТ «Альфа-Банк» здійснювати банківські операції, зокрема - визначені частиною 1 статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», тобто надавати кредити в іноземній валюті.

Статтею 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносить до кредитних операцій операції, зазначені у п.3 ч.1 статті 47 вказаного Закону. При цьому, під терміном «кошти» згідно ст. 2 вказаного закону, розуміються гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Згідно з частиною 3 статті 47 вищезгаданого закону дана операція належить до виключно банківської операції, здійснювати яку дозволяється тільки юридичним особам, які мають банківську ліцензію.

Відповідно до ст. 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

З огляду на це уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Судом встановлено, що на час укладення спірних договорів банк мав відповідну ліцензію на здійснення операцій з валютними цінностями /а.с.40-42/.

Посилання апелянта в своїй скарзі на те, що Банк незаконно стягнув з нього комісію, яка, на його думку, не є послугою в розумінні ЗУ «Про захист прав споживачів» не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги виходячи наступного.

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

Пунктом 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту встановлено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті. Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг.

До банківських послуг належать: залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах; розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку. Центральний депозитарій цінних паперів має право провадити окремі банківські операції на підставі ліцензії на здійснення окремих банківських операцій, що видається у встановленому Національним банком України порядку.

Банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

У ч. 4 ст. 1068 ЦК України передбачено, що клієнт зобовязаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором.

Згідно ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» розрахунково-касове обслуговування клієнтів здійснюється банками на договірній основі.

Відповідно до ст. 1 Закону «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» розрахунково-касове обслуговування це послуги, що надаються банком клієнту на підставі відповідного договору, укладеного між ними, які повязані із переказом коштів з рахунка (на рахунок) цього клієнта, видачею йому коштів у готівковій формі, а також здійсненням інших операцій, передбачених договорами.

Як вбачається зі спірного кредитного договору, у день дати укладання договору позичальник здійснює оплату комісійної винагороди за приймання та здійснення переказу коштів отримувачам у розмірі 1 941,03 грн. Тобто, в договорі комісія визначена в твердій грошовій сумі і сторонами договору погоджено сплату комісії одноразово, лише на момент укладення договору.

Ураховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що комісійна винагорода є послугою в розумінні п. 17 ч. 1 ст. 1 та ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і не є такою, що здійснюється Банком на власну користь.

Разом з тим слід зазначити, що сторонами досягнуто згоди, щодо відповідальності сторін кредитного договору. Також, відповідальність сторін регулюється Цивільним кодексом України та іншими законодавчими актами, як це і передбачено законодавством України.

Щодо посилань апелянта про ненадання Банком повної інформації щодо умов кредитування, суду не надані докази порушення прав позивача, які передбачені Законом України Про захист прав споживачів. Відповідно до ст.ст. 5, 11 Закону України Про захист прав споживачів, до укладення оспорюваного договору, банком було надано ОСОБА_2 всю необхідну, достовірну та доступну інформацію про умови кредитування, що підтверджується підписами позивача під текстом оспорюваного договору та доданих до нього документів. Також колегія суддів приходить о висновку, що отримуючи у 2007 році кредит у іноземній валюті позивач мав можливість передбачати валютні ризики тому місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність порушень банком норм діючого на той час законодавства, а також відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення процесуального та матеріального права є безпідставними та спростовуються вищевикладеним.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Рішення суду відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.303, ст.307, 308 ЦПК України, колегії суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 20 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Демченко Е.Л.

ОСОБА_3