У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Закропивного О.В., Мазур Л.М.,

ПисаноїТ.О., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Одеської області від 18 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 2 червня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав відповідачу грошові кошти (кредит) у сумі 15 тис. доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних, з кінцевим терміном повернення 2 червня 2021 року.

У рахунок забезпечення виконання прийнятих зобов'язань між банком та ОСОБА_3 2 червня 2006 року укладено договір іпотеки, відповідно до якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, яка належить відповідачу на праві приватної власності.

Відповідач належним чином своїх обов'язків не виконував, у зв'язку з чим станом на 24 вересня 2013 року виникла заборгованість у сумі 8 552,52 доларів США, що за курсом Національного банку України складало 68 334 грн 63 коп. Таким чином, ПАТ КБ «ПриватБанк» просив задовольнити позов, звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідача.

Заочним рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 21 квітня 2014 року позов задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 2 червня 2006 року в розмірі 8 552,52 доларів США, що за курсом Національного банку України складає 68 334 грн 63 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом і з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

Виселено ОСОБА_3, яка проживає у квартирі (предмет іпотеки) АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 18 січня 2016 року заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 21 квітня 2014 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив із того, що відповідач належним чином не виконує взяті на себе кредитні зобов'язання, а тому з урахуванням норм ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернув стягнення на предмет іпотеки.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, виходив із того, що на час розгляду справи заборгованість за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_3, складає 6 227,63 доларів США, а вартість предмета іпотеки, переданого банку ОСОБА_3, становить 45 тис. доларів США, тому, враховуючи співмірність суми заборгованості та вартості іпотечного майна, апеляційний суд відмовив у зверненні стягнення на предмет іпотеки.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що 2 червня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачу грошові кошти (кредит) у сумі 15 тис. доларів США зі сплатою за користуванням кредитом 12 % річних на рік, з кінцевим терміном повернення 2 червня 2021 року.

У забезпечення виконання прийнятих зобов'язань між банком та ОСОБА_3 2 червня 2006 року укладено договір іпотеки, відповідно до якого відповідач надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 11 іпотечного договору сторони визначили, що вартість предмета іпотеки становить 45 000 доларів США, яка складає 227 250 грн.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 33 та ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса.

У пункті 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Банком долучено до матеріалів справи розрахунок кредитної заборгованості станом на 24 вересня 2013 року, з якого вбачається, що розмір заборгованості становить 8 552,52 доларів США.

Відмовляючи у задоволенні позову з підстав визначення співмірності кредитної заборгованості та вартості предмета іпотеки, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що розмір заборгованості становить 8 552,52 доларів США, а предмет іпотеки забезпечував виконання кредитних зобов'язань у розмірі 15 тис. доларів США, а тому посилання на застосування співмірності є необґрунтованим.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 18 січня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: О.В. Закропивний

Л.М.Мазур

Т.О.Писана

І.М.Фаловська