Справа № 285/2157/16-ц
провадження № 2/0285/1276/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02.12.2016 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області у складі судді Помогаєва А.В., за участі секретаря судового засідання Музика Н.Ю., позивача: ОСОБА_1, відповідача - ОСОБА_2, представника позивача - ОСОБА_3, представника органу опіки і піклування Новоград-Волинської міської ради - Годун А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про втрату права користування житловим приміщенням, та зустрічним позовом ОСОБА_5, яка діє у власних інтересах та в інтересах ОСОБА_6, до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 та зобов'язати відповідача знятись з реєстраційного обліку.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є власником зазначеної квартири. З 2012 по 2015 рік позивач з відповідачем проживали у квартирі як подружжя. Після розірвання шлюбу відповідач не проживає в квартирі, всі свої речі забрала, а позивач позбавлений можливості вирішити питання про отримання субсидій, та вимушений сплачувати комунальні послуги за всіх зареєстрованих осіб.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити, посилався на факт тривалого (понад один рік) проживання відповідача за іншою адресою з власної ініціативи.

Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала. Заявила зустрічний позов про усунення перешкод в користуванні житлом, в якому просила вселити її та дитину ОСОБА_6 до квартири АДРЕСА_1, за місцем реєстрації. Пояснила, що 06.01.2015 року вона пішла від чоловіка у зв'язку з конфліктними стосунками, які склались між ними. Разом з неповнолітнім сином вона переїхала жити до своїх батьків у село Гульськ Новоград-Волинського району. При цьому вона забрала частину своїх та дитячих речей. Решту речей чоловік привіз їй у березні 2015 року. В лютому 2015 року вона звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, який задоволено. Посилалась на те, що зі спірної квартири виїхала тимчасово та має намір повернутись, оскільки в селі відсутній дитячий садочок для дитини і вона планує влаштувати сина у дошкільний заклад на території м. Новограда-Волинського. У зв'язку з тим, що в ремонт квартири вкладено спільні кошти подружжя, вважає себе співвласником цього майна. У жовтні 2016 року намагалась потрапити до квартири, але не змогла через зміну замків на вхідних дверях.

Позивач ОСОБА_1 проти зустрічного позову заперечував. Посилався на відсутність спору про місце проживання дитини, оскільки він не заперечує проти проживання сина разом з ним, але колишня дружина перешкоджає їх спілкуванню. Разом з тим, неприязні стосунки унеможливлюють спільне проживання. Витрати на ремонт квартири несла мати позивача, що підтверджується накладними.

Представник органу опіки і піклування в судовому засіданні обмежилась заявою про необхідність дотримання прав малолітнього ОСОБА_6 на збереження житла.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Позивачу на підставі договору дарування від 11.02.2013 року належить 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Позивач посилався на те, що він також є власником іншої 1/3 частини квартири на підставі свідоцтва про приватизацію, яке не було надано суду, але цей факт визнано відповідачем у судовому засіданні.

Згідно довідки ОСББ «Колорит» від 02.07.2016 року про склад сім'ї позивача, вбачається, що за адресою спірного жилого приміщення зареєстровані три особи: ОСОБА_1 (позивач), ОСОБА_2 (відповідач), ОСОБА_6 (син). Довідка містить інформацію про факт не проживання відповідача з дитиною за місцем реєстрації з січня 2016 року (а.с. 12).

ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_2 з 21.09.2012 року. Шлюб розірвано рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 03.04.2015 року, яким також дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено на вихованні матері (а.с. 6)

З тексту рішення суду про розірвання шлюбу вбачається встановленим факт, що сторони разом не проживають та спільне господарство не ведуть.

В судовому засіданні досліджено матеріали справи про розірвання шлюбу та встановлено, що відповідач добровільно виїхала зі спірного помешкання у січні 2015 року, про що вона сама зазначила у своїй позовній заяві про розірвання шлюбу, та зазначила іншу адресу, як власне місце проживання: АДРЕСА_2.

Факт добровільності зміни місця проживання визнаний сторонами в судовому засіданні.

Кожна сторона в обґрунтування своїх вимог посилалась на ст. 405 ЦК України, яка визначає права члена сім'ї власника житла на користування житлом.

Разом з тим, після розірвання шлюбу відповідач ОСОБА_2 втратила статус члена сім'ї позивача.

Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У свою чергу, ст.162 ЖК УРСР визначає порядок оплати наймачем користування житлом.

Таким чином, після втрати статусу члена сім'ї власника квартири відповідач може мати лише статус наймача.

Суду не надано доказів укладання сторонами договору найму та внесення відповідачем плати за користування спірною квартирою або її участі в оплаті комунальних послуг.

Правовідносини, що виникли між сторонами щодо права користування жилим приміщенням, регулюються положеннями статей 71 і 72 Житлового кодексу Української РСР, відповідно до яких при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 в січні 2015 року добровільно виїхала зі спірної квартири та виявила бажання повернутись до неї лише у жовтні 2016 року, після відкриття провадження за первинним позовом.

Пленум Верховного Суду України в пункті 10 Постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникають у практиці застосування судами Житлового кодексу України», висловив правову позицію, відповідно до якої у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

За правилами статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК).

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження перешкод проживанню відповідача в спірній квартирі, а також будь-якої домовленості між сторонами щодо користування житлом.

Суд не бере до уваги посилання відповідача у зустрічному позові, на конфлікт, що стався 02.08.2015 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_8 у зв'язку зі спробою проникнення ОСОБА_7 до спірної квартири, як на доказ перешкод її вселення, з наступних підстав.

У судовому засіданні відповідач беззаперечно визнала, що добровільно виїхала з квартири позивача 06.01.2015 року і до жовтня 2016 року не виявляла намірів повернутись у спірну квартиру для проживання.

З її пояснень також вбачається, що 02.08.2105 року, перебуваючи поблизу будинку АДРЕСА_1, вона побачила у вікні спірної квартири сторонню особу та попросила ОСОБА_7, який був з нею, прийти до квартири, яку на той час за домовленістю з позивачем орендував ОСОБА_8, з метою з'ясування підстав перебування останнього у помешканні.

Наявність такого конфлікту підтверджується наданими доказами - висновками поліції за зверненнями ОСОБА_8 і ОСОБА_1 (а.с. 31, 32)

Разом з тим, надані докази не свідчать ні про факт присутності відповідача під час конфлікту між ОСОБА_7 і ОСОБА_8, ні про наявність наміру її проникнення до квартири з метою проживання, ні про факт чинення перешкод позивачем, який також був відсутній на місці конфлікту.

Відповідач ОСОБА_2 також не зверталась до правоохоронних органів із заявами про порушення її права на житло, до органів опіки про порушення прав дитини, або до суду з позовом про захист її прав, як наймача житла, в межах шестимісячного строку.

Позивачем на підтвердження тривалої відсутності відповідача за місцем реєстрації надано акти депутата міської ради та письмові пояснення сусідів від 15.09.2015 року та від 22.07.2016 року (а.с. 13-18).

Крім того, суду надано акт від 04.07.2016 року обстеження матеріально-побутових умов проживання за адресою: АДРЕСА_2, з якого вбачається, що відповідач разом з дитиною зазначені як мешканці даного будинку.

Згідно п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникають у практиці застосування судами Житлового кодексу України» суд дійшов висновку, що відповідно до ст. 107 Житлового кодексу України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

За відсутності доказів існування домовленості сторін про тимчасову зміну місця проживання відповідача, враховуючі тривалість її проживання за адресою: АДРЕСА_2, суд дійшов висновку, що дана адреса є постійним місцем проживання відповідача та дитини.

Таким чином, у судовому засіданні належними доказами встановлено, що відповідач у зв'язку з обраним ним способом життя, за власною ініціативою і у добровільному порядку залишила спірну квартиру. Протягом тривалого часу вона не робила спроб самостійно прийти та вселитися до даного житла, таких вимог у встановленому законом порядку до пред'явлення первинного позову не ставила. Під час своєї відсутності в будинку відповідач плату за житло, комунальні послуги не вносила.

Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд дійшов висновку, що право на користування житлом зі сторони позивача порушено не було, відповідач відсутня в спірній квартирі понад встановлений законом строк без поважних причин, тому втратила право користування житлом.

Реєстрація ОСОБА_2 у квартирі позивача порушує його права, оскільки є істотною формальною перешкодою у реалізації прав власника майна та створює негативні правові наслідки (завищення витрат з оплати комунальних послуг, ускладнення оформлення субсидії, тощо).

Зобов'язання відповідача знятись з реєстрації є допустимим способом захисту прав позивача, що відповідає положенням ст. ст. 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», оскільки має наслідком усунення існуючих перешкод у реалізації прав власника.

За таких обставин, вимоги позивача ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Посилання відповідача на можливий факт витрачання спільних коштів подружжя на ремонт квартири під час спільного проживання не має юридичного значення для вирішення даної справи, оскільки відповідач не оспорює право власності позивача на квартиру та не заявляла вимог про стягнення коштів. Отже, дослідження питань факту витрачання коштів відповідача на утримання квартири під час перебування у шлюбі виходить за межі позовних вимог.

Вимоги зустрічного позову не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Оскільки суд дійшов висновку про задоволення первинного позову та визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житлом, її вимога про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом її вселення не підлягає задоволенню.

Щодо вселення малолітнього ОСОБА_6 суд зазначає, що первинний позов не містить вимоги про визнання його таким, що втратив право користування житлом та зняття з реєстрації.

У судовому засіданні позивач посилався на відсутність спору про місце проживання дитини та його готовність прийняти дитину на виховання.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Таким чином, судовому захисту підлягають лише порушені або невизнані права. ОСОБА_2 як позивачем за зустрічним позовом не доведено порушення прав малолітнього ОСОБА_6, в інтересах якого вона заявила вимоги.

Згідно ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Суд також враховує, що рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 03.04.2015 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задоволено вимогу колишньої дружини та залишено сина на її вихованні (а.с. 6).

Спір між сторонами щодо місця проживання дитини на теперішній час відсутній, отже, дитина продовжує проживати разом з матір'ю за адресою: АДРЕСА_2.

Місце проживання дитини може бути визначено за домовленістю батьків, а за наявності спору - судом.

При цьому, предметом спору може бути не адреса проживання, а особа, з якою має проживати дитина.

Оскільки позивач ОСОБА_1 не вимагає зняти дитину з реєстрації та не чинить перешкод для її проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, суд дійшов висновку, про відсутність будь-якого порушення прав малолітнього ОСОБА_6, які б підлягали захисту.

За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні зустрічного позову повністю.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, у випадку задоволення позову, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені судові витрати. У даній справі позивачем сплачено судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп., що підлягає стягненню з відповідача на його користь.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, такою, що втратила право на користування житлом, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_2 знятись з реєстрації за адресою АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд протягом 10 (десяти) днів з дня проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 07.12.2016 р.

Суддя: А.В. Помогаєв