Справа № 464/7682/15 Головуючий у 1 інстанції: Радченко Е.А.
Провадження № 22-ц/783/2918/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 25 лютого 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

04.09.2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про солідарне стягнення 316 497.94 грн. заборгованості за кредитним договором.

04.09.2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 316 497,94 грн. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 та визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 05 листопада 2015 року позови ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та до ОСОБА_6 і ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки обєднані в одне провадження.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 1301/0408/88-055 від 22 квітня 2008 року в розмірі 21298.04 грн. В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_6 і ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено, стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі по 121.80 грн. з кожного.

Рішення в апеляційному порядку оскаржило ПАТ «Дельта Банк», вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що 22.04.2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 1301/0408/88-055, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 65000,00 доларів США з розрахунку 11,9% річних за користування кредитом на строк з 22.04.2008 року по 21.04.2018 року включно. З метою забезпечення виконання грошових зобов»язань за вказаним договором кредиту 22.04.2008 року №Б/Н іпотекодавці ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за договором іпотеки передали в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2.

25.02.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Сведбанк» передало ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами. Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконував, у зв»язку з чим, станом на 28.07.2015 року у ОСОБА_2 склалася заборгованість у розмірі 316497.94 грн., а тому, позивач на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦПК України має право вимагати від відповідачів дострокового виконання умов кредитного договору, чого не було враховано судом першої інстанції при розгляді даного спору. Також апелянт зазначає, що чинним законодавством не передбачено такої підстави для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки як не співмірність заборгованості за основним зобов»язання з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання. Зазначене може бути враховано лише в разі, якщо порушенням основного зобов»язання іпотекодержателю не завдано збитків, однак внаслідок невиконання умов кредитного договору іпотекодержателю завдано збитків на суму 316497.94 грн., а тому суд першої інстанції невірно застосував ч. 3 ст. 39 Закону України «Про іпотеку». З наведених підстав апелянт просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст.ст. 57, 58, 59, 64 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За правилами ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 611, 612 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту обо інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов»язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов»язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов»язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Згідно зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ч.1. ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

У відповідності до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Згідно положень ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, та відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_6 та ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив з того що, заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором становить 21298.00 грн., а відтак така підлягає стягненню у солідарному порядку з боржника та поручителя, і оскільки розмір заборгованості не співмірний з вартістю іпотечного майна, відмовив у задоволенні позову до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.04.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 1301/0408/88-055, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 65000 доларів США строком до 21.04.2018 року. Позичальник зобовязався сплачувати кредит та відсотки за користування кредитом в розмірі 11,9% річних щомісяця згідно з графіком.

З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 22.04.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договір поруки № 1301/0408/88-055-Р-1, за умовами якого відповідач ОСОБА_3, як поручитель зобовязується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_2 усіх його зобовязань, що виникли з кредитного договору № 1301/0408/88-055 від 22.04.2008 року, в повному обсязі.

Крім того, в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 22.04.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та відповідачами укладено іпотечний договір, згідно з яким відповідачі ОСОБА_6 і ОСОБА_7 надали в іпотеку нерухоме майно квартиру за адресою: м. Львів, вул. Драгана, 1/52, яка належить їм на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру за № Г-10069, виданого 11.11.1996 року. Іпотечним договором передбачено, що іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобовязання, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (п. 10 іпотечнрого договору). В п. 16 іпотечного договору передбачено, що іпотека діє до припинення основного зобовязання.

ВАТ «Сведбанк» надав позичальнику кредитні кошти, отримання кредитних коштів ОСОБА_2 не оспорюється.

ПАТ «Дельта Банк», який на підставі договору від 25.05.2012 року, отримав право вимоги за кредитним договором № 1301/0408/88-055 від 22.04.2008 року, вказує на те, що підставою для звернення до суду з позовними вимогами є те, що позичальник умови договору не виконує, у зв»язку з чим у нього склалася заборгованість, яка, як вбачається з розрахунку заборгованості станом на 28.07.2015 року складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 13263.54 доларів США та заборгованості по відсотках на суму 1082.12 доларів США, з яких прострочена заборгованість складається лише із заборгованості по відсотках в розмірі 965.36 доларів США.

Судом першої інстанції встановлено, і цього не заперечував ні позивач, ні відповідач ОСОБА_2, що на день звернення до суду з позовом у ОСОБА_2 існувала прострочена заборгованість лише по відсотках, а відтак вірним є висновок суду першої інстанції про те, що факт неналежного виконання зобовязань за кредитним договором знайшов своє підтвердження в суді.

В той же час, суд першої інстанції вірно вважав безпідставною вимогу позивача про дострокове стягнення всієї суми кредиту, стягнення суми тіла кредиту, беручи до уваги п.п. 3.9, 3.10 кредитного договору, якими передбачено право дострокової вимоги виконання зобовязань, але лише за умови направлення позичальнику письмової вимоги про дострокове повернення кредиту та сплату процентів, яка підлягає виконанню протягом 30 календарних днів з моменту її надіслання. При цьому датою початку відліку цього строку є дата, зазначена на квитанції, яка видається банку відділенням звязку при відправленні листа. Тобто, банк вправі вимагати дострокового повернення кредиту та відсотків лише після спливу 30 календарних днів з дати відправлення письмової вимоги.

Оскільки матеріалами справи підтверджується направлення письмової вимоги відповідачам щодо дострокового повернення кредиту лише 25.08.2015 року, і саме ця дата зазначена на квитанції відділення звязку про відправлення листа, і саме з цієї дати починається відлік передбаченого п.п. 3.9, 3.10 строку, позивач, пред»явивши 31.08.2015 року позов, позивач не дотримався вищезазначеного строку, тому на день звернення до суду не мав право вимагати дострокового повернення кредиту та відсотків, а відтак вірним є висновок суду першої інстанції, що стягненню підлягає лише прострочена заборгованість, яка складається лище з простроченої заборгованості по відсотках.

Згідно розрахунку розмір простроченої заборгованості з відсотків становить 965,36 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення еквівалентно 26375 грн. 78 коп.(з розрахунку 27,218630 грн. за 1 долар США), враховуючи вимоги ст. 11 ЦПК України, суд вірно стягнув з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в солідарному порядку прострочену заборгованість в розмірі 21298 грн. 04 коп.

Відповідно до ст. ст. 1, 5, 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобовязання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

За загальним правилом ч. 1 ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

З матеріалів справи вбачається, що з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 22.04.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та відповідачами ОСОБА_6 і ОСОБА_7 укладено іпотечний договір, згідно з яким відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно квартиру за адресою: м. Львів, вул. Драгана, 1/52, яка належить їм на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру за № Г-10069, виданого 11.11.1996 року. Іпотечним договором передбачено, що іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобовязання, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (п. 10 іпотечнрого договору). В п. 16 іпотечного договору передбачено, що іпотека діє до припинення основного зобовязання.

25.08.2015 року відповідачам ОСОБА_6 і ОСОБА_7 направлено лист-вимогу про погашення суми заборгованості в 30-ти денний строк та про наслідки невиконання зобовязань, що передбачені ст. 33 Закону України «Про іпотеку».

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки виникає, зокрема, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання. У разі порушення позичальником обовязків, встановлених кредитним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Право іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки передбачене в Законі (ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, як набуття іпотекодержателем права власності на нього, передбачений п. 12 іпотечного договору від 22.04.2008 року.

Вирішуючи позовну вимогу ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки, та відмовляючи у її задоволенні суд першої інстанції виходив з того, що згідно з п. 3 іпотечного договору інвентаризаційна оцінка предмету іпотеки становить 36663 грн., в п. 5 іпотечного договору зазначено, що предмет іпотеки оцінюється сторонами в сумі 514889 грн. 87 коп., і з врахуванням того, що розмір простроченої заборгованості відповідача ОСОБА_2 перед банком, встановленої судом, становить 21298 грн. 04 коп., вважав, що розмір простроченої заборгованості не відповідає вартості предмету іпотеки, є незначним в порівнянні з вартістю предмета іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеку в даному випадку порушує принцип справедливості, і за таких обставин вважав за необхідне відмовити в задоволенні вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 04.11.2015 року у справі за №6-340цс15, який є обов»язковим на підставі положень ст. 306-7 ЦПК України, частиною 3 статті 39 Закону країни «Про іпотеку» передбачено, що суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов»язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотеко держателю і не змінює обсяг його прав. Законодавством не передбачено такої підстави для відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки як не співмірність заборгованості за основним зобов»язанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання. Зазначене може бути враховано лише у разі, якщо порушенням основного зобов»язання іпотекодержателю не завдано збитків.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що неспівмірність заборгованості з вартістю майна не може бути самостійною підставою для відмови в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є квартира №52 у житловому будинку №1 по вул. Драгана у м. Львові. Однак зважаючи на те, що позивач, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надав доказів на підтвердження завдання ПАТ «Дельта Банк» збитків, зміни обсягу його прав, внаслідок порушення відповідачем основного зобов»язання, невиконання його умов, що призвели до виникнення заборгованості по сплаті відсотків у розмірі 21298.04 грн., беручи до уваги, що відповідачем виконувалися умови кредитного договору щодо повернення тіла кредиту, що підтверджується довідкою позивача про відсутність у ОСОБА_2 заборгованості по сплаті тіла кредиту, а відтак колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

За вищенаведеного, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 25 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

ОСОБА_8