АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/3882/16 Головуючий 1 інстанції: Ульяніч І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого Коровіна С.Г.

суддів Коваленко І.П., Довгаль А.П.,

при секретарі Личак А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2016 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця державної виконавчої служби, зацікавлені особи: державний виконавець Київського відділу ДВС Харківського міського управління юстиції ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, -

ВСТАНОВИЛА:

Заявник ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою на дії державного виконавця Київського відділу Державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, в якій просить суд визнати незаконною постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження № 50487426 від 14.03.2016 року.

Скарга заявник обґрунтовувала тим, що рішенням апеляційного суду Харківської області від 02.07.2015 року встановлено порядок участі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у вихованні малолітнього онука ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1: кожна субота місяця з 10.00 год. до 12.00 год. 10.03.2015 року відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» заявник здала виконавчий лист до Київського ВДВС Харківського МУЮ, 14.03.2016 року державним виконавцем Манерко Д.Д. була винесена постанова про відмову у відкритті виконавчого провадження № 50487426. Також зазначила, що ОСОБА_4 добровільно виконувати рішення суду відмовляється, спілкуватися з онуком не дає. Такі обставини, на думку скаржника, свідчать про порушення її прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у скарзі спосіб.

В судовому засіданні заявник підтримала скаргу в повному обсязі та просила її задовольнити.

Представник Київського ВДВС ХМУЮ ОСОБА_2, який діяв на підставі довіреності, в суді першої інстанції заперечував проти скарги, та пояснив, що 14.03.2016 року було винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження. Аналогічне питання вже розглядалось за скаргою ОСОБА_3, виконавчий лист не містить зобовязання вчинити певні дії або утриматись від вчинення певних дій та не містить примусового заходу виконання. Крім того, зазначив що проводилась перевірка за зверненням ОСОБА_3 Міністерством юстиції та його дії, щодо відкриття виконавчого провадження за заявою ОСОБА_3, були визнані незаконними.

Заінтересована особа ОСОБА_3 в судове засідання зявився, скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Заінтересована особа ОСОБА_4 в судове засідання зявилась, проти задоволення скарги заперечувала, надала письмові заперечення проти скарги, де зазначила, що в рішенні по справі та в виданому виконавчому листі відсутні будь-які посилання на зобовязання ОСОБА_4 вчинити будь-які дії або утриматись від їх вчинення. Зазначила, що вона в добровільному порядку виконує рішення суду.

Представник ОСОБА_4 ОСОБА_6 у повному обсязі заперечував вимоги, викладені у скарзі, просив відмовити в задоволенні скарги.

Ухвалою Фрунзенского районного суду м. Харкова від 26 квітня 2016 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2016 року скасувати.

В обґрунтування скарги зазначено, що судом першої інстанції не в повній мірі зясовані обставини, які мають значення для розгляду справі. Судом не враховано, що згідно до ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються іменем України і є обовязковими для виконання на всій території України. Апелянт вважає, що державний виконавець порушив вимоги ст.32 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно п.4 ст.32 зазначеного Закону заходами примусового виконання рішення є заходи передбачені рішенням суду або Законом України. Рішенням суду встановлено порядок участі стягувачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у вихованні малолітнього онука ОСОБА_5. ОСОБА_1 вважає, що державний виконавець повинен контролювати надання доступу до спілкування заявника та ОСОБА_3 з онуком. Якщо державному виконавцю не розуміла резолютивна частина судового рішення, яка викладена у виконавчому документі, то державний виконавець має право звернутися до суду з заявою про розяснення відповідного рішення. Суд першої інстанції не врахував, що підстав до відмови у відкриття виконаного провадження у державного виконавця не було.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення зявившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням апеляційного суду Харківської області від 02 липня 2015 року змінено рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2015 року, виключено з резолютивної частини рішення посилання на визначення часу спілкування неповнолітнього ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 з бабою ОСОБА_1 та її чоловіком (дідом малолітнього ОСОБА_7). В присутності матері ОСОБА_4

Встановлено, що 14 березня 2016 року постановою державного виконавця Київського ВДВС ХИУЮ ОСОБА_2 відмовлено у відкритті виконавчого провадження №50487426 на підставі виконавчого листа №645/11237/14-ц, який видано 10.03.2016 року Фрунзенським районним судом. м. Харкова про встановлення порядку участі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у вихованні онука ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно зазначеної постанови у відкритті виконавчого провадження відмовлено на підставі п.8 ч.1 ст 26 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того в прийнятті до провадження виконавчого документу та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №645/11237/14-ц, виданого 10.03.2016 року Фрунзенським районним судом м. Харкова про встановлення порядку участі ОСОБА_1 у вихованні малолітнього онука ОСОБА_5 відмовлено, при цьму державний виконавець виходив з того, що згідно до вимог ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче повадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до вимог п.8 ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі: наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження.

Згідно ст.32 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання судового рішення є: звернення стягнення на кошти та інше майно(майнові права боржника, у тому числі якщо вони перебувають) в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату, (заробіток), доходи, пенсії, стипендію боржника; вилучення боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

З матеріалів справи вбачається, що виконавчий документ не містить заходів примусового виконання, оскільки рішенням суду цивільний позов вирішено по суті, та стосується лише прав позивача, а саме: встановлений порядок участі ОСОБА_1 та ОСОБА_8 у вихованні малолітнього онука ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, визначивши спілкування: кожна субота місяця. Виконання інших заходів передбачено п. 4 ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» визначено у главі 7 Закону України «Про виконавче провадження», а саме виконання рішень, якими боржник зобовязаний особисто вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення, рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова не передбачено.

Відмовляючи у відкритті виконавчого провадження на підставі п.8 ч.1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець обґрунтовано керуючись ст.32 та главою 67 зазначеного Закону, та змісту виконавчого листа дійшов висновку, що виконавчий документ не містить заходів примусового виконання рішення суду. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що державний виконавець обґрунтовано відмовив у відкритті виконавчого провадження щодо примусового виконання судового рішення по справі про встановлення порядку участі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у вихованні малолітнього онука. Заявником не доведено, що дії державного виконавця Манерко Д.Д. вчинені в порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження». Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні скарги. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Колегія суддів погоджується з ухвалою суду першої інстанції і відхиляє апеляційну скаргу.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 312, 313, 314, 315, 317, 319, ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з момену проголошення.

Головуючий

Судді -