Справа № 521/2456/13-ц
Провадження №2/521/68/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2016 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Поліщук І.О. .

при секретарі Святецькій І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя, про визнання майна особистою власністю, про не перешкоджання у користуванні власністю, вселенні, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, неодноразово уточнюючи який, просив суд, визнати за ним право особистої власності на житловий будинок, розташований за адресою: м. Одеса, вулиця Комінтерна, 20, визнати за ним право власності на 15/38 частини квартири № 24 розташованої по вулиці М.Грушевського, 39/3, корпус 1 в м. Одесі, зобовязати ОСОБА_2 не перешкоджати у користуванні належним йому на праві приватної власності житловим будинком № 20 по вулиці Комінтерна в м. Одесі, вселити його у житловий будинок № 20 по вулиці Комінтерна в м. Одесі. Свій позов ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що з відповідачкою по справі перебував у зареєстрованому шлюбі з 04 жовтня 1998 року по 06 березня 2013 року. У період шлюбу ними було придбане наступне майно: автомобіль марки ВАЗ 21099, 2000 року випуску, державний номер НОМЕР_1, однокімнатна квартира № 24, розташована по вулиці М.Грушевського, 39/3, корпус 1 в м. Одесі, майнові права на квартиру будівельний номер 629 в житловому будинку № 4, секція 5 за будівельною адресою: м. Одеса, вулиця Генерала Плієва,1. ОСОБА_1 вказує, що за час шлюбу 27 грудня 1999 року, йому особисто була подарована земельна ділянка площею 0,100 га, розміщена на землях, що на той час знаходилися у віданні Авангардівської селищної Ради Овідіопольського району Одеської області, надана для будівництва та обслуговування житлового будинку (присадибна ділянка), що знаходиться в житловому масиві «Авангард», вулиця Комінтерна, 20, та житловий будинок № 20 розташований по вулиці Комінтерна, який побудований хоча і за час шлюбу з ОСОБА_2, але ним особисто за його власні гроші, тому позивач вважає що земельна ділянка та житловий будинок не є обєктами спільної сумісної власності, а тому поділу між ним та відповідачкою не підлягають. Позивач вказує, що за час шлюбу 04.12.2012 року між Приватним підприємством «Перспектива-Ріелтор» та ОСОБА_2 було укладено Угоду до Договору № ПВ-4-368 про пайову участь у будівництві нерухомого майна від 11.10.2007 року, укладеного між ОСОБА_2 та Приватним підприємством «Прогрес-Риелт». Документами підтверджується, що до 04.12.2012 року, тобто за час шлюбу відповідачка сплатила на виконання умов Договору грошову суму у розмірі 203623,27 гривень, а тому саме ця сума є спільною сумісною власністю подружжя, частки яких є рівними. У звязку з тим, що будинок був зданий в експлуатацію поза межами строку, обумовленого договором, свідоцтво про право власності на квартиру відповідачка вже отримала 14 січня 2015 року, однак позивач вважає, що це не позбавляє його права власності на належну йому частину, оскільки основна частина грошових коштів на виконання умов договору сплачувалася за рахунок спільних грошей подружжя, а тому є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Оскільки, відповідачка сплатила 23 849, 48 гривень вже не перебуваючи у шлюбі з позивачем, тому її частка повинна бути більшою на 23 849,48 гривень та складає 2/19 частину від суми 227 472,55 гривень. Таким чином частка відповідачки повинна бути збільшена на 2/19 частини, що складає 23/38 частини квартири № 24 по вулиці М.Грушевського, 39/3, корпус 2 в м. Одесі. Частка позивача відповідно повинна складати 15/38 частини квартири. ОСОБА_1 також вказує, що відповідачка порушуючи норми ст.319 ЦК України, ст. 9,157 ЖК України безпідставно позбавила його можливості мешкати за своїм місцем реєстрації, користуватися особистими речами та речами, як належали подружжю, чинить перешкоди у користуванні належним йому на праві власності житловим будинком та земельною ділянкою, що стало причиною для звернення з наступним позовом до суду. Не погоджуючись з позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 предявила зустрічний позов, в якому просить суд визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вулиця Комінтерна, 20 та складається в цілому з літери А-2, А, а, А2, до складу яких входять приміщення визначені у технічному паспорті наступним чином: 1-1 передпокій площею -7,5 кв.м, 1-2 санвузол площею 7,3 кв.м, 1-3 хол площею 13, 8 кв.м, 1-4 кухня площею 16,6 кв.м, 1-5 вітальня площею 20,4 кв.м, 1-6 котельня площею 2,4 кв.м, А 1-11 гараж площею 30,9 кв.м, а 1-1 11 оглядова яма площею 3,3 кв.м, А2 2-7 хол площею 7,9 кв.м, 2-8 спальня площею 15,4 кв.м, 2-10 спальня площею 8,4 кв.м, 2-11 санвузол площею 1,3 кв.м. Визнати за нею право власності на ? частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вулиця Комінтерна, ділянка № 20. 15.07.2015 року ОСОБА_2 до Малиновського районного суду міста ОСОБА_3 подано позов до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про визнання договору дарування земельної ділянки № 20 за адресою: м. Одеса, вулиця Комінтерна, укладений 27 грудня 1999 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 удаваним, в якому просила визнати, що насправді між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 27 грудня 1999 року було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки № 20 площею 0,10 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, вулиця Комінтерна, відповідно до якого ОСОБА_4 27.12.1999 року продав, а ОСОБА_1 придбав земельну ділянку площею 0,10 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, вулиця Комінтерна, 20. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справі присвоєно єдиний унікальний номер судової справи: 521/11437/15-ц, номер провадження: 2/521/4790/14, головуючий суддя: О.С.Леонов. В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_2 вказувала, що під час ознайомлення з матеріалами справи, яка знаходиться в провадженні судді Поліщук І.О., вона дізналася, що земельна ділянка, яку вони купували з чоловіком у 1999 році, була нібито подарована йому ОСОБА_5, але насправді це не є дійсністю. ОСОБА_2 вказує, що до останнього дня їхнього спільного життя з чоловіком, була впевнена, що чоловік уклав договір купівлі-продажу, оскільки вони разом збирали гроші для того, щоб розрахуватися за земельну ділянку. ОСОБА_2 також вказувала, що гроші, які їм були необхідні для придбання земельної ділянки вони позичали у своїх знайомих. Ухвалою судді Леонова О.С. від 18 вересня 2015 року задоволено клопотання представника ОСОБА_2, цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про визнання договору дарування удаваним передана для вирішення питання про обєднання в одне провадження зі справою № 521/2456/13-ц провадження № 2/521/411/15, яка знаходиться в провадженні судді Поліщук І.О.

В ході розгляду справи 14.06.2016 року представник позивача ОСОБА_1 заявив клопотання про залишення без розгляду позовні вимоги ОСОБА_1 заявлені в частині визнання приватною особистою власністю земельної ділянки площею 0,10 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, вулиця Комінтерна та усунення перешкод у користуванні вказаною земельною ділянкою. Ухвалою суду від 14.06.2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання приватною особистою власністю земельної ділянки площею 0,10 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, вулиця Комінтерна та усунення перешкод у користуванні вказаною земельною ділянкою залишені без розгляду.

21.06.2016 року представник ОСОБА_2 подав заяву про залишення без розгляду позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в частині визнання права власності на ? частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою: м. Одеса вулиця Комінтерна, 20 та про залишення без розгляду позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про визнання договору дарування земельної ділянки удаваним.

Ухвалою суду від 21.06.2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в частині визнання права власності на ? частину земельної ділянки за адресою: м. Одеса вулиця Комінтерна, 20 та позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про визнання договору дарування земельної ділянки удаваним залишено без розгляду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свій позов підтримав та просив задовольнити, у зустрічному позові ОСОБА_2 просив відмовити. ОСОБА_1

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов свого довірителя підтримав з підстав викладених в уточненій позовній заяві та пояснив суду, що за час шлюбу подружжя ОСОБА_1 було придбано транспортний засіб автомобіль марки ВАЗ 21099, 2000 року випуску, державний номер НОМЕР_1, який був проданий відповідачкою після припинення шлюбних відносин, без згоди чоловіка. Однак питання щодо поділу цього майна, його довіритель в даному процесі не порушує, у звязку зі зверненням до іншого суду з позовом про визнання угоди недійсною. Також в період шлюбу між ОСОБА_2 та ПП «Перспектива-Ріелтор» було укладено Угоду (надалі Угода-2) до Договору № ПВ-4-368 про пайову участь у будівництві нерухомого майна від 11.10.2007 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПП «Прогрес-Ріелт». Відповідно до п.2 зазначеної Угоди-2, Замовник Будівництва ПП «Перспектива-Ріелтор» прийняло на себе в повному обсязі зобовязання ПП «Прогрес-Ріелт» за Договором 2 щодо передачі ОСОБА_2 безумовного майнового права на квартиру будівельний номер 803 в житловому будинку 4, секція 6 за будівельною адресою: м. Одеса, вулиця Генерала Пліева,1. Пунктом 3 Угоди 2 передбачено, що ОСОБА_2 визнала ПП «Перспектива-Ріелтор» своїм Кредитором за Договором 2 за зобовязаннями, що не були виконані ОСОБА_2 за Договором 2 на момент укладення Угоди 2. Згідно з п.5 Угоди 2 Сторони домовились викласти Договір 2 в новій редакції, шляхом оформлення окремого документу, а саме Пайового договору № ПВ -6-368 від 04.12.2012 року. Сума у розмірі 167 849,35 гривень була сплачена ОСОБА_3 на користь ПП «Прогрес-Ріелт» відповідно до умов Договору-2, що було підтверджено квитанціями наданими ОСОБА_2 02.07.2014 року ПП «Перспектива-Ріелтор» передало а ОСОБА_2 отримала безумовне майнове право на квартиру № 24 в житловому будинку за адресою: м. Одеса, вулиця Михайла Грушевського, 39/3 корпус 1». Згідно п.5.1. пайового договору № ПВ-6-368 від 04.12.2012 року сума договору становить 227 472, 55 гривень. Згідно пункту 5.2. пайового договору № ПВ-6-368 від 04.12.2012 року, сплата суми Договору здійснюється Покупцем Подавцю у визначеному порядку, відповідно до якого у період шлюбу тобто до 06 березня 2013 року було сплачено 203623,27 гривень і ці грошові внески є спільною сумісною власністю подружжя, частки яких є рівними. Оскільки відповідачка сплатила 23 849,48 гривень вже не перебуваючи у шлюбі, то її частка повинна бути збільшена на цю суму та складає 23/38 часток спірної квартири, а частка позивача відповідно 15/38 часток вказаної квартири.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, пояснивши суду, що час шлюбу сторони побудували житловий будинок № 20 по вулиці Комінтерна в м. Одесі, який оформлений на ОСОБА_1, у звязку з чим їх стороною заявлені позовні вимоги про визнання права власності на ? частину зазначеного домоволодіння, які просять задовольнити. Стосовно позовних вимоги в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на частину квартири АДРЕСА_1, пояснив, що дійсно частина грошових коштів за вказану квартиру була внесена подружжям за час шлюбу, а саме у розмірі 167 849, 35 гривень, тому ОСОБА_1 належить ? частка від цієї суми 83924, 50 гривень, які внесені на депозитний рахунок і ОСОБА_1 повинен отримати грошову компенсацію. Також просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині усунення перешкод у користуванні власністю та вселенні у житловий будинок № 20 по вулиці Комінтерна в м. Одесі, так як йому ніхто не перешкоджає проживати в будинку. Просив позов його довірительки задовольнити.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, надавши оцінку поданим доказам, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, зустрічний позов ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У справі встановлені наступні обставини та відповідні правовідносини.

З 04 жовтня 1998 року по 06 березня 2013 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6.

Під час шлюбу подружжя придбали наступне рухове та нерухоме майно: автомобіль марки ВАЗ-21099, 2000 року випуску державний номер НОМЕР_1; житловий будинок розташований за адресою: м. Одеса, вулиця Комінтерна, 20. Зазначені обставини підтверджуються відповіддю Управління Державтоінспекції ГУ МВС України в Одеській області на запит суду вихідний номер 712-1401 від 25.10.2013 року згідно з якою автомобіль марки ВАЗ 21099, 2000 року випуску державний номерний знак НОМЕР_1 з 23.04.2008 року значився зареєстрованим за ОСОБА_2 та Свідоцтвом про право власності на житловий будинок, виданого на підставі розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації за № 29 від 19.01.2007 року.

Матеріалами справи підтверджується, що 25.04.2007 року між ОСОБА_2 та ПП «Прогрес-Риелт» було укладено Договір № ПВ-4-203 про пайову участь у будівництві нерухомого майна. 01.02.2013 року між Приватним підприємством «Перспектива-Ріелтор» та Громадянкою України ОСОБА_2 було укладено Угоду (надалі «Угода») до Договору № ПВ-4-203 про пайову участь у будівництві нерухомого майна. Відповідно до п.2 зазначеної Угоди Замовник будівництва ПП «Перспектива-Ріелтор» прийняло на себе в повному обсязі зобовязання ПП «Прогрес-Риелт» за Договором 1 щодо передачі ОСОБА_2 безумовного майнового права на квартиру будівельний номер 629 в житловому будинку № 4 секція 5 за будівельною адресою: м. Одеса, вулиця Генерала Плієва,1. Пунктом 3 Угоди-1 передбачено, що ОСОБА_2 визнала ПП «Перспектива-Ріелтор» своїм кредитором за Договором 1 за зобовязаннями, що не були виконані ОСОБА_2 за Договором 1 на момент укладення Угоди 1. Згідно п.5 Угоди Сторони домовились викласти договір 1 в новій редакції шляхом оформлення окремого документу, а саме Пайового договору № ПВ-6.2-203 від 01.02.2013 року. Сума у розмірі 151 450,53 гривень була сплачена ОСОБА_2 на користь ПП «Прогрес-Риелт» відповідно до умов Договору 1, що було підтверджено квитанціями наданими ОСОБА_2 ОСОБА_7, що сума у розмірі 151 450,53 гривень вже була сплачена ОСОБА_2 за Договором 1 знайшло своє відображення в п.5.2. Пайового договору № ПВ-6.2-203 від 01.02.2013 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПП «Перспектива-Ріелтор», а саме, що розмір частини суми Договору, до 01.02.2013 року сплачено повністю. На виконання ухвали суду ПП «Перспектива-Ріелтор» повідомило, що обєкт, в якому розташована квартира, майнові права на яку є предметом Пайового договору № ПВ-6.2-203 від 01.02.2013 року, не введено в експлуатацію, що відповідно до п.6.1. Пайового договору № ПВ-6.2-203 від 01.02.2013 року є передумовою для передачі таких документів.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_8 заявили, що в даному судовому процесі не ініціюється питання про розподіл рухомого майна подружжя ОСОБА_1 автомобілю марки ВАЗ-21099, так як в ході розгляду цієї справи зясувалося, що автомобіль продано ОСОБА_2 без згоди чоловіка ОСОБА_1, і з цих причин у Приморському районному суді м. Одеси розглядається спір про визнання цієї угоди недійсною та витребування майна з чужого незаконного володіння. Позивач ОСОБА_1 та його представник також пояснили, що в даному судовому процесі не предявляють позовних вимог щодо розподілу спільного майна грошових коштів, сплачених за умовами договору № ПВ-4-203 про пайову участь у будівництві нерухомого майна. від 25.04.2007 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПП «Прогрес-Риелт» та Угоди від 01.02.2013 року, укладеної між Приватним підприємством «Перспектива-Ріелтор» та Громадянкою України ОСОБА_2 до Договору № ПВ-4-203 про пайову участь у будівництві нерухомого майна, так як обєкт нерухомого майна не здано до експлуатації.

В судовому засіданні встановлено, підтверджено документами та не оспорюється учасниками процесу, що 11.10.2007 року між ПП «Перспектива-Ріелтор» та ОСОБА_2 укладено Договір № ПВ-4-368 пайову участь у будівництві нерухомого майна від 11.10.2007 року (надалі Договір). 04.12.2012 року між ПП «Перспектива-Ріелтор» та ОСОБА_2 було укладено Угоду до Договору № ПВ-4-368 про пайову участь у будівництві нерухомого майна від 11.10.2007 року (надалі «Договір-2»), укладеного між ОСОБА_2 та ПП «Прогрес-Риелт». Відповідно до пункту 2 зазначеної Угоди-2, Замовник будівництва ПП «Перспектива-Ріелтор» прийняло на себе в повному обсязі зобовязання ПП «Прогрес-Риелт» за Договором-2 щодо передачі ОСОБА_2 безумовного майнового права на квартиру будівельний номер 803 в житловому будинку № 4, секція 6 за будівельною адресою: м. Одеса, вулиця Генерала Плієва, 1. Пунктом 3 Угоди 2 передбачено, що ОСОБА_2 визнала ПП «Перспектива-Ріелтор» своїм Кредитором за Договором-2 за зобовязаннями, що не були виконані ОСОБА_2 за Договором-2 на момент укладення Угоди 2. Згідно п.5 Угоди Сторони домовились викласти Договір-2 в новій редакції, шляхом оформлення окремого документу, а саме Пайового договору № ПВ-6-368 від 04.12.2012 року. Сума у розмірі 167 849,35 гривень була сплачена ОСОБА_2 на користь ПП «Прогрес-Риелт» відповідно до умов Договору-2, що було підтверджено квитанціями наданими ОСОБА_2 31.10.2014 року за згодою сторін, Договір № ПВ-6-368 від 04.12.2012 року було викладено у новій редакції. 31.10.2014 року відповідно до Акту приймання-передачі до договору купівлі-продажу майнових прав на обєкт нерухомого майна № ПВ-6-368 від 04.12.2012 року в новій редакції від 31.10.2014 року,засвідчено, що 02.07.2014 року ПП «Перспектива-Ріелтор» передало, а ОСОБА_2 отримала безумовне право на квартиру № 24 в житловому будинку за адресою: м. Одеса вулиця Михайла Грушевського, 39/9 корпус №1.

На виконання ухвали суду по даній справі, за вихідним номером 160 від 06.12.2013 року ПП «Перспектива-Ріелтор» повідомило суд, що ОСОБА_2 сплатила ПП «Перспектива-Ріелтор» за пайовим договором № ПВ-6-368 від 04.12.2012 року: 14.12.2012 року 40 500 гривень; 28.02.2013 року 7 000 гривень; 25.03.2013 року 12 123,20 гривень. Згідно даних викладених у пайовому договорі № ПВ-6.2-368 від 04.12.2012 року до 04.12.2012 року було сплачено грошову суму у розмірі 167 849 гривень 35 копійок.

Позивач ОСОБА_1 в уточненій заяві від 16 липня 2015 року просив суд визнати за ним право власності на 15/38 частин квартири АДРЕСА_2 корпус 1 в м. Одесі. Частку на яку претендує ОСОБА_1 в даній квартирі сторона позивача розрахувала виходячи з того, що сторони перебували у шлюбі до 06 березня 2013 року, а до цього часу ОСОБА_2 на виконання умов договору було внесена грошова сума у загальному розмірі 215349,35 гривень, що є спільним майном подружжя. Останні грошові кошти у розмірі 23 849, 48 гривень ОСОБА_2 сплатила вже не перебуваючи у шлюбі з позивачем, тому її частка має бути більшою на 23 849,48 гривень, які складають 2/19 частини від суми 227 472,55 гривень. Таким чином, сторона позивачів за основним позовом вважає, що частка відповідачки має бути збільшена на 2/19 частини та складає 23/38 (1/2 +2/19) частини квартири, а частка ОСОБА_1 відповідно складає 15/38 часток вищезазначеної квартири. Представник ОСОБА_2 стосовно цього обєкту нерухомого майна зазначив, що його довірителькою визнається ? частка ОСОБА_1 у грошовій сумі у загальному розмірі 167 849, 35 гривень, половина від якої становить суму 83 924 гривень 67 копійок, яку вона згодна виплатити ОСОБА_1, та категорично заперечує щодо визнання за ним права власності на будь-яку частку у квартирі АДРЕСА_3 корпус 1 в м. Одесі.

В останньому судовому засіданні адвокат ОСОБА_8 заявив суду, що у разі якщо суд не погодиться з розрахунками частки у квартирі АДРЕСА_4, їхня сторона не буде проти визначення іншої частки зі стягненням грошової компенсації.

Суд, проаналізувавши надані документи, пояснення сторін та їх представників, приходить до висновку, що за ОСОБА_1 має бути визнано право власності на 1/3 частину квартири № 24 в житловому будинку за адресою: м. Одеса вулиця Михайла Грушевського, 39/9 корпус №1 зі стягненням на його користь грошової компенсації у розмірі 28 350 (двадцять вісім тисяч триста пятдесят) гривень 49 копійок з огляду на наступне.

В судовому засіданні оглянуті матеріали цивільної справи № 522/2132/13 року Приморського районного суду м. Одеси за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, позовна заява ОСОБА_2 зареєстрована у суді 28 січня 2013 року.

Як вбачається з рішення Приморського районного суду міста ОСОБА_3 від 06 березня 2013 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, судом встановлено, що протягом тривалого часу сторони не підтримують шлюбні відносини, проживають окремо, їх шлюб є формальним, суперечить моральним засадам суспільства та шкодить цивільно-правовим інтересам позивачки, тому збереження сімї та їх спільне проживання з відповідачем є неможливим.

В даному судовому засіданні в якості свідків допитані ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_10, які пояснили суду, що на протязі багатьох років знають сімю ОСОБА_1., постійно сімями зустрічали свята, святкували дні народження. Їм достовірно відомо що з осені 2012 року ОСОБА_1 не проживав з сімєю. Суд приймає до уваги покази свідків та враховує разом з іншими доказами по справі.

Відповідно до частини 1 ст.60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено, домовленістю між ними відповідно до ст.63 СК України. Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобовязані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Із огляду на вказані норми закону при вирішення питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю зясуванню підлягають підстави й час набуття такого майна.

Пленум Верховного суду України № 11 від 27.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у п.23 розяснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.60,69 СК, ч.3 ст.368), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих,які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя зокрема можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо.

Таким чином, суд проаналізувавши вищенаведені вимоги закону, з врахуванням того, що позов про розірвання шлюбу зареєстровано у канцелярії суду у січні 2013 року, приходить до висновку, що грошові суми у розмірі 167 849, 35 гривень сплачені до 04.12.2012 року та грошова сума у розмірі 40 500 гривень сплачена 14.12.2012 року є спільними грошовими коштами подружжя, а грошова сума у розмірі 7 000 гривень сплачена 28.02.2013 року, хоча і виплачена ОСОБА_2 за час шлюбу, але після припинення шлюбних стосунків між сторонами по справі. Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», роз'яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 357 ЦК України якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з врахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Матеріали цивільної справи підтверджують внесення грошових коштів на виконання умов пайового договору № ПВ-6-368 від 04.12.2012 року за час перебування сторін у шлюбі у загальній сумі 208 349, 35 гривень 167 849,53 + 40500) половина з цієї суми складає суму 104 174 гривень 67 копійок та належить позивачу ОСОБА_1 За договором загальна вартість квартири 227 472 гривні 55 копійок, 1/3 частина квартири становить суму 75824 гривень 18 копійок, тому частка ОСОБА_1 має становити 1/3 частку квартири № 24 по вулиці М.Грушевського39/9 корпус №1. Суд також приходить до висновку про необхідність стягнення грошової компенсації з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у сумі 28 350 гривень 49 копійок (104 174,67 75 824,18), враховуючи що він і не заперечував проти виплати йому такої компенсації.

Суд критично ставиться до пояснень представника ОСОБА_2 в тієї частині, що грошові кошти у сумі 40 500 внесені його довірителькою 14 грудня 2012 року на виконання умов пайового договору № ПВ-6-368 від 04.12.2012 року, не повинні бути включені до обсягу спільного майна подружжя, тому що зароблені особисто ОСОБА_2 вже після припинення шлюбних відносин з ОСОБА_1, так як зазначені обставини нічим не підтверджені. Судом враховується подання позову про розірвання шлюбу, зміст позовної заяви про розірвання шлюбу, визнання позову відповідачем, проте судом приймається до уваги, що ОСОБА_2 не зверталася до суду з заявою про встановлення режиму окремого проживання подружжя, не довела належними та допустимими доказами, що грошові кошти у сумі 40 500 гривень є її особистими збереженнями, що були накоплені вже після припинення подружніх стосунків з чоловіком.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Стороною відповідача за первісним позовом/позивача за зустрічним позовом не було надано суду належних, допустимих та беззаперечних доказів на підтвердження того, що грошові кошти у розмірі 40500 гривень є її особистими коштами, не обгрунтовано і джерело походження цих коштів. Не знайшли свого підтвердження ці обставини і в ході розгляду справи. З цих підстав, суд приходить до висновку, що на грошову суму у розмірі 40 500 гривень, внесених ОСОБА_2 на виконання умов пайового договору розповсюджується правило презумпції спільного майна подружжя.

В судовому засіданні також вставлено, що на момент розірвання шлюбу, сторони не досягли згоди щодо поділу спільного майна подружжя. Відповідно до ст.68 ч.1 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільного сумісного права власності подружжя, частки майна чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Стороною позивача ОСОБА_1 заявлялися вимоги про визнання житлового будинку № 20 по вулиці Комінтерна в м. Одесі його приватною особистою власністю, про те, ні в позовній заяві, ні в судовому засіданні ні сам ОСОБА_1, ні його представник не зазначив жодної обставини, що має істотне значення і надають суду право для застосування правил ч.1 ст.57 СК України стосовно даного обєкту нерухомого майна.

Правовстановлюючими документами підтверджується, що житловий будинок № 20 по вулиці Комінтерна в м. Одесі належить на праві власності ОСОБА_1, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 23.01.2007 року. Відповідно до технічної документації житловий будинок № 20 по вулиці Комінтерна в м. Одесі складається в цілому з літери А-2, А, а, А2,: 1-1 передпокій площею -7,5 кв.м, 1-2 санвузол площею 7,3 кв.м, 1-3 хол площею 13, 8 кв.м, 1-4 кухня площею 16,6 кв.м, 1-5 вітальня площею 20,4 кв.м, 1-6 котельня площею 2,4 кв.м, А 1-11 гараж площею 30,9 кв.м, а 1-1 11 оглядова яма площею 3,3 кв.м, А2 2-7 хол площею 7,9 кв.м, 2-8 спальня площею 15,4 кв.м, 2-10 спальня площею 8,4 кв.м, 2-11 санвузол площею 1,3 кв.м.

Положеннями ст.392 ЦК України визначено, що для усування усіляких сумнівів щодо існування права власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це оспорюється або не визнається іншою стороною. Таким чином, встановивши під час розгляду справи невизнання відповідачем ОСОБА_1 права власності позивачки ОСОБА_2 на 1/2 частку домоволодіння № 20 по вулиці Комінтерна в м. Одесі суд дійшов до висновку, що за ОСОБА_2 має бути визнано право власності на ? частину житлового будинку № 20 по вулиці Комінтерна в м. Одесі, який в цілому складається з літер А-2, А, а, А2, до складу яких входять наступні приміщення: 1-1 передпокій площею -7,5 кв.м, 1-2 санвузол площею 7,3 кв.м, 1-3 хол площею 13, 8 кв.м, 1-4 кухня площею 16,6 кв.м, 1-5 вітальня площею 20,4 кв.м, 1-6 котельня площею 2,4 кв.м, А 1-11 гараж площею 30,9 кв.м, а 1-1 11 оглядова яма площею 3,3 кв.м, А2 2-7 хол площею 7,9 кв.м, 2-8 спальня площею 15,4 кв.м, 2-10 спальня площею 8,4 кв.м, 2-11 санвузол площею 1,3 кв.м, припинивши право власності ОСОБА_1 на вказану частку майна.

В ході розгляду даної справи встановлено та підтверджено доказами викладеними вище у мотивувальній частині рішення, що ОСОБА_1 являється повноправним власником 1/2 частки будинку № 20 по вулиці Комінтерна в м. Одесі. Тобто зазначений будинок належить позивачці та відповідачу на праві спільної часткової власності.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статями 383 ч.1 ЦК України та 150 ч.1 ЖК України передбачено право власника квартири використовувати її для особистого проживання і проживання членів своєї сім'ї.

Частиною 1 статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

16 липня 2015 року представник ОСОБА_1 подав суду уточнену заяву, в якій просив прийняти рішення про вселення ОСОБА_1 у житловий будинок, зобовязавши ОСОБА_2 не перешкоджати в користуванні належною йому власністю.

Суд вважає заявлені вимоги сторони ОСОБА_1, про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим будинком цілком правомірними, тому що в судовому засіданні представник ОСОБА_2 не заперечував, що з зими 2012 року після припинення шлюбних відносин ОСОБА_1 не проживає у вказаному домоволодінні, тому що між сторонами склалися складені стосунки. Зазначене підтверджується інформацією з Хмельницького РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, з якої вбачається що ОСОБА_1 звертався з заявою до міліції, в якій вказував що його колишня дружина не впускає його до будинку. З цих підстав суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом його вселення у житловий будинок № 20 по вулиці Комінтерна в м. Одесі.

Керуючись ст.ст. 57, 60-63, 65, 68, 69, 70, 71 СК України, ч.2 ст.ст. 357, 365 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60, 213, 214, 215, 217, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя, визнання майна приватною особистою власністю, усунення перешкод у здійсненні права власності, вселення задовольнити частково.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя задовольнити частково.

Поділити спільне майно подружжя, яке складається з житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, за адресою: м. Одеса вулиця Комінтерна будинок № 20 та квартири АДРЕСА_5 корпус 1 в м. Одесі.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, за адресою: м. Одеса вулиця Комінтерна, 20 в м. Одесі, припинивши право власності ОСОБА_1 на дану частку майна.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири № 24 у будинку № 39/3 корпус 1 по вулиці Грушевського Михайла в місті Одесі, припинивши право власності ОСОБА_2 на дану частку майна.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частину грошових коштів внесених подружжям у період шлюбу відповідно до договору про пайову участь у будівництві квартири АДРЕСА_6 корпус 1 в м. Одесі у сумі 28 350 (двадцять вісім тисяч триста пятдесят) гривень 49 копійок.

Зобов'язати ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 в користуванні житловим будинком № 20 по вулиці Комінтерна в місті Одесі.

Вселити ОСОБА_1 у будинок № 20 по вулиці Комінтерна в місті Одесі.

В решті частині позову ОСОБА_1 відмовити.

В решті частини зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області на протязі десяти днів. Особи, що приймали участь у справі, але не були присутні при проголошенні рішення мають право на його оскарження на протязі десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: