АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/495/16 Доповідач - Ткач З.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2016 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Ткача З.Є.

суддів - Шевчук Г. М., Загорський О. О.,

при секретарі - Шмигельська І.З.

з участю сторін - представника ТНЕУ- Костецької

О.М., ОСОБА_1 та його представника

ОСОБА_2,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою Тернопільського національного економічного університету на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 лютого 2016 року у справі за позовом Тернопільського національного економічного університету до ОСОБА_1 про виселення із студентського гуртожитку без надання іншого житлового приміщення та визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А :

В жовтні 2015 року Тернопільський національний економічний університет (далі ТНЕУ) звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про виселення його із студентського гуртожитку без надання іншого житлового приміщення та визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що відповідач проживає в кімнаті №38 гуртожитку №1 для приживання студентів по вул. Львівська,1 м. Тернопіль, який належить ТНЕУ на праві оперативного управління.

Відповідач не є студентом університету та не перебуває з ним у трудових відносинах, а тому, проживає в студентському гуртожиток без законних на те підстав, чим грубо порушує права ТНЕУ, який зобов'язаний надавити житло особам, які мають право на його отримання відповідно до чинного законодавства.

На вимогу звільнити кімнату гуртожитку, відповідач відмовився.

Крім того, відповідач зареєстрований в студентському гуртожитку №4 по вул. Львівська,4 в м. Тернополі, в якому не проживає. Після переселення відповідач добровільно змінити реєстрацію місця проживання відмовився.

У зв'язку з цим просив визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням студентського гуртожитку по вул. Львіська,4 в м. Тернополі та виселити його з гуртожитку №1 по вул. Львівська,1 м. Тернопіль, без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 04 лютого 2016 року вирішено:

У задоволенні позовних вимог Тернопільського національного економічного університету про виселення ОСОБА_1 з кімнати №38 студентського гуртожитку № 1 Тернопільського національного економічного університету за адресою вул. Львівська 1, м. Тернопіль без надання іншого житлового приміщення та про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням студентського гуртожитку №4 Тернопільського національного економічного університету за адресою вул. Львівська 4 м. Тернопіль відмовити.

В апеляційній скарзі ТНЕУ просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду від 04 лютого 2016 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на те, що суд в порушення норм матеріального та процесуального права, не дав належної оцінки фактичним обставинам справи, прийшов до помилкового висновку про те, що за відповідачем зберігається право на проживання в студентських гуртожитках.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та межах позовних вимог, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Встановлено, що Тернопільський національний економічний університет створений розпорядженням Кабінету міністрів України від 30 березня 2005 року №72-р, а відповідно до Указу Президента України від 29.09.2006 року університету надано статус національного, про що вказано у Статуті, затвердженому Міністерством освіти і науки України від 31.10.2013 року, є правонаступником Тернопільської академії народного господарства (ТАНГ), Тернопільського державного економічного університету.

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем та працював у даному навчальному закладі з 01 вересня 2001 року по 29 серпня 2014 року.

Вказана обставина визнається сторонами та підтверджується записами у трудовій книжці ОСОБА_1, згідно яких: 01 вересня 2001 року ОСОБА_1 прийнято до ТАНГу на посаду викладача кафедри німецької мови для зовнішньоекономічної діяльності за контрактом, з 01 вересня 2005 року продовжено строк роботи у зв'язку з обранням за конкурсом та згідно з контрактом, та 27 серпня 2010 року звільнений з роботи у зв'язку із закінченням строку трудового договору; з 01 вересня 2010 року по 31 серпня 2012 року працював на посаді викладача за строковим трудовим договором; 29 серпня 2013 року переведений на посаду викладача кафедри німецької мови. Наказом від 29 серпня 2014 року № 239-К/тр ОСОБА_1 звільнено з посади в зв'язку із закінченням строку трудового договору 31 серпня 2014 року.

Гуртожиток №1 по вул. Львівська, 1 та гуртожиток №4 по вул. Львівська, 4 м. Тернопіль мають статус гуртожитків для приживання студентів, є власністю держави Україна в особі Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України та належать Тернопільському національному економічному університету на праві оперативного управління на підставі рішень Господарського суду Тернопільської області від 30 листопада 2011 року та від 26 березня 2012 року, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень. (а.с. 18,19)

Судом установлено, що у 2005 році ОСОБА_1 був вселений в гуртожиток №4 по вул. Львівська 4 в м. Тернополі, на підставі ордера про вселення, що визнали сторони в суді першої інстанції.

В липні 2012 року відповідач ОСОБА_1 переселений гуртожиток №1 по вул.Львівська 1 м. Тернопіль, в кімнату № 38.

Відмовляючи у задоволенні позову про виселення з гуртожитку №1 суд першої інстанції виходив з того, що відповідач перебував у трудових відносинах з позивачем понад десять років, тому підстави для виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в гуртожитку №4, суд виходив з того, що він відсутній у ньому з поважних причин і в силу вимог ст.71,72 ЖК України, не може бути позбавлений права користування цим приміщенням.

Колегія суддів погоджується з висновками суду в частині вирішення позовних вимог про виселення.

Відповідно до ст. 127 ЖК Української РСР, п. 2 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 3 червня 1986 року № 208 гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 132 ЖК Української РСР працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у ст. 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Отже, за змістом наведеного ст. 125, ч. 3 ст. 132 ЖК Української РСР застосовуються до житлових правовідносин, одним із суб'єктів яких є особа, яка перебувала з підприємством, установою чи організацією у трудових відносинах.

Статтею 125 ЖК Української РСР передбачено, що не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

З урахуванням вищевикладеного суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що за відповідачем зберігаються гарантії, встановлені ст. 125 ЖК України, стосовно проживання в приміщенні гуртожитку №1 по вул. Львівська 1.

Рішення суду в цій часині позовних вимог відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Доводити представника апелянта в суді апеляційної інстанції про те, що відповідач проживає в гуртожитку №1 на підставі цивільно-правової угоди, строк дії якої закінчився, і його не було продовжено у встановленому законом порядку, колегія суддів до уваги не бере, оскільки встановлено, що переселення в інший гуртожиток відбулось на підставі наказу №408 від 27 липня 2012 року ректора Тернопільського національного економічного університету, пунктом 3 якого передбачені санкції за його невиконання, а угода (контракт) на проживання в гуртожитку, в даному випадку не була самостійною правовою підставою для надання відповідачу приміщення в гуртожитку №1. (а.с. 56, 57, 74)

У той же час колегія суддів не погоджується з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ТНЕУ про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в гуртожитку №4 по вул. Львівська 4.

Суд першої інстанції до спірних правовідносин за аналогією закону вірно застосував положення ст.ст. 71,72 ЖК України.

Разом з тим, висновок про те, що відповідач відсутній в гуртожитку №4 понад шість місяців з поважних причин не відповідає фактичним обставинам справи та суперечить змісту наказу №408 від 27 липня 2012 року про переселення мешканців.

Як встановлено судом відповідач відповідно до наказу №408 від 27 липня 2012 року переселився в гуртожиток №1, і з того часу в гуртожитку №4 не проживає.

Ці обставини також підтвердив відповідач. З його пояснень, також, вбачається, що місце реєстрації не змінював, оскільки вважав, що має право бути зареєстрованим за попереднім місцем проживання незалежно від місця фактичного проживання в гуртожитках ТНЕУ.

Відповідно до чинного законодавства реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом.

Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Враховуючи, що мало місце переселення відповідача з одного місця проживання на інше, за різними адресами, колегія суддів вважає, що він втратив право на проживання в гуртожитку №4 розташованого по вул. Львівська,4.

Отже, позовні вимоги ТНЕУ про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування приміщенням в гуртожитку по вул. Львівська 4, є правомірними і підлягають до задоволення, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції в цій частині позовних вимог слід скасувати, як незаконне, та ухвалити нове рішення, яким вказані позовні вимоги задовольнити.

В решті рішення суду є законним і обґрунтованим і підстав для його скасування чи зміни з мотивів викладених в апеляційній скарзі не має.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Тернопільського національного економічного університету задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 лютого 2016 року в частині позовних вимог Тернопільського національного економічного університету до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, - скасувати.

Позовні вимоги Тернопільського національного економічного університету до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням студентського гуртожитку №4 Тернопільського національного економічного університету за адресою вул. Львівська, 4 в м. Тернополі.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення колегії може бути оскаржено в касаційному порядку протягом 20 днів, шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: