Справа № 138/604/16-ц
Провадження №:2/138/248/16
РІШЕННЯ

Іменем України

13 червня 2016 року м. Могилів-Подільський

Могилів-Подільський міськрайонний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Лисенко Т.Ю.,

за участю: секретаря Гавінчук О.О.,

позивача ОСОБА_1,

представників відповідача ОСОБА_2, адвоката ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Могилів-Подільського дитячого легеневого тубсанаторію, третя особа без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

10.02.2016 позивач звернулась до Могилів-Подільського міськрайонного суду із вказаним позовом. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що згідно наказу № 45.3 від 11.09.2012 її прийнято на посаду завідувача відділенням (лікаря фтизіатра 1 ступеня) та на 0,5 ставки лікаря-педіатра за сумісництвом до Могилів-Подільського дитячого легеневого тубсанаторію. Наказом № 90 від 10.11.2014 позивача звільнено з посади лікаря-педіатра за внутрішнім сумісництвом (0,5 ставки). Позивач вважає дане звільнення незаконним та безпідставним, оскільки в порушення вимог ст. 49-2 КЗпП України її не було попереджено за два місяці про наступне вивільнення. Також звільнення відбулось в період перебування позивача у відпустці без збереження заробітної плати, що не відповідає вимогам ч. 3 ст. 40 КЗпП України. При звільненні позивача відповідач не отримав згоду чи відмову у наданні згоди на її звільнення від профспілкової організації працівниківдитячого легеневого тубсанаторію, членом якої є позивач. Згідно з ч. 1 ст. 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках звільнення з суміщуваної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником. Однак на посаду позивача, з якої її звільнено, відповідачем прийнято іншу особу, яка також працює на даній посаді за сумісництвом.Відповідно до ч. 2 ст. 47 КЗпП України у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи, однак позивачу копію наказу не видано, причину її звільнення не пояснено. Лише на вимогу позивача 12.01.2016 їй видано копію наказу про звільнення від 10.11.2014, що свідчить про те, що вона не пропустила строк звернення до суду з даним позовом.

З урахуванням даних обставин позивач вважає, що порядок її звільнення з посади лікаря-педіатра за внутрішнім сумісництвом (0,5 ставки) відповідачем порушений, а тому просить скасувати наказ Могилів-Подільського дитячого легеневого тубсанаторію від 10.11.2014 № 90 про її звільнення з вказаної посади за сумісництвом, поновити її на даній посаді та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в розмірі 18460,00 грн.

В судовому засіданні позивач позов підтримала з підстав, викладених у ньому, та просила позов задовольнити. Суду пояснила, що 10.11.2014 вона знаходилась у відпустці без збереження заробітної плати і на роботі була відсутня, бо знаходилась на похороні в іншій місцевості. Заяву про надання відпустки вона написала ще 07.11.2014, однак дату вказала 10.11.2014. В історіях хвороб дітей вона випадково проставила дату 10.11.2014, оскільки завжди оглядала дітей в понеділок, а 10.11.2014 був саме понеділок. Коли вона вийшла на роботу 11.11.2014, то побачила, що на її посаді лікаря-педіатра за сумісництвом працює інша особа, а тому запитала про це головного лікаря. Остання повідомила, що її звільнено і більше нічого не пояснила. Також їй було невідомо з яких причин її звільнили. Наказ про звільнення їй для ознайомлення не надавали, а копію наказу про звільнення вручили лише 12.01.2016, коли вона звернулась до поліції. До цього вона неодноразово усно просила видати їй копію наказу та трудову книжку, однак їй відмовляли. Також при її звільненні не отримано згоду профспілкового органу. На її посаду за сумісництвом прийняли лікаря ОСОБА_4, яка також виконує свої обовязки за сумісництвом. Вона також займалась педагогічною діяльність 240 годин на рік в Могилів-Подільському медичному коледжі. Ці обовязки вона виконувала під час своєї основної роботи. Вказана робота не є сумісництвом та дозволена чинним законодавством України. За наявності пар в коледжі, вона затримувалась на роботі і виконувала усі свої обовязки. Згоду на зайняття педагогічною діяльністю їй надала головний лікар. Зазначила, що з позовом до суду вона звернулась лише в лютому 2016 року, оскільки, коли 11.11.2014 дізналась про своє звільнення, то погодилась із ним. Але, коли головний лікар у 2016 році почала упереджено до неї ставитись, вона вирішила звернутись до суду із позовом про поновлення на роботі. Вважає, що наказ № 90 від 10.11.2014 про звільнення її з посади лікаря-педіатра за внутрішнім сумісництвом (0,5 ставки) є незаконним. Вона сумлінно працювала, дисциплінарні стягнення до неї не застосовувались, а звільнили її через упереджене ставлення до неї головного лікаря, яка принижує її в колективі. Вважає, що історії хвороб, в яких вона робила записи, які датовані 10.11.2014, сфальсифіковані, в них змінені листки, а свідки відповідача дають такі свідчення, бо в змові з головним лікарем.

Представник відповідача ОСОБА_2 позов не визнала. Суду пояснила, що позивач не справлялась із виконанням своїх обовязків на 1,5 ставки і більше уваги приділяла роботі, повязаній із зовнішнім сумісництвом. Це стало причиною її звільнення з посади лікаря-педіатра за сумісництвом на 0,5 ставки. Зазначила, що 10.11.2014 позивач була на роботі з 8 години до 10 години. Спочатку в цей день відбулось звільнення позивача, після чого позивач написала заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати 10.11.2014 та 14.11.2014, яка і була їй надана лише як завідувачу відділенням. Зважала, що з наказом про звільнення позивача ознайомили, але вона відмовилась від підпису на ньому про ознайомлення, в звязку з чим був складений відповідний акт. Визнала, що порушенням при звільненні ОСОБА_1 було те, що відповідач не отримав згоду профспілкового органу на звільнення останньої та не зазначив відповідну норму законодавства в оскаржуваному наказі про звільнення, на підставі якої була звільнена позивач. Також визнала той факт, що в табелі робочого часу позивачу не вказали про дві години роботи того дня та не сплатили заробітну плату відповідно до відпрацьованого 10.11.2014 часу. Підтвердила, що лікар ОСОБА_4 також є сумісником. Просить застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_3 суду пояснила, що згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивача звільнено з посади за сумісництвом 10.11.2014, коли вона була на роботі і виконувала свої обовязки. 10.11.2014 при звільненні ОСОБА_1 з посади, начальник відділу кадрів в присутності двох свідків намагалась вручити позивачу копію наказу про звільнення. Однак позивач прочитала зміст наказу, а його копію відмовилась отримувати, що підтверджується відповідним актом. Згідно табелю робочого часу позивач 10.11.2014 перебувала у відпустці, заробітна плата їй не нараховувалась. Але той факт, що 10.11.2014 з 08 до 10 години ОСОБА_1 була присутня на роботі, підтверджується історіями хвороб, в яких вона особисто робила записи, показами свідків. Пропущений строк звернення із позовом може бути поновлений судом лише у разі поважності причин його пропуску, а позивач, з її слів, ще 11.11.2014 дізналась, що на посаду, з якої її звільнено, прийнято нового лікаря, однак із заявою про видачу копії наказу про звільнення не зверталась. Вона не зверталась до суду і з позовом про поновлення на роботі, оскільки погодилась із звільненням. Лише в січні 2016 року, коли, як вказує позивач, до неї почало упереджено відноситись керівництво, вона вирішила звернутись до суду. Тобто відсутні поважні причини пропуску строку звернення до суду. Порушення відповідача при звільненні ОСОБА_1 з посади за сумісництвом були лише формальні. Так, згода профспілкового органу на її звільнення дійсно отримана не була, але така згода надана під час розгляду справи у суді. Причиною ж звільнення позивача стало те, що вона не справлялась із своїми обовязками через надмірне навантаження за зовнішнім сумісництвом, що з урахуванням особливих умов та режиму праці суперечить вимогам закону. Вона працювала за внутрішнім сумісництвом в лікарні, а також за зовнішнім викладачем в медичному коледжі. Вважає, що викладацька діяльність в коледжі відноситься саме до сумісницької роботи, оскільки навантаження ОСОБА_1 було більше ніж 240 годин на рік і вона займалась педагогічною діяльністю не в вільний від роботи час. Коли позивач викладала в коледжі, її обовязки в цей час виконувала головний лікар, а заробітну плату отримувала позивач. Позивача неодноразово усно попереджували про неможливість зовнішнього сумісництва, однак висновків ОСОБА_1 не робила. Вважає, що звільнення позивача відбулось на підставі ст. 7 КЗпП та п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 р. N 43.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4, повідомлена у встановленому порядку, в судове засідання не зявилась з невідомих причин.

Свідок ОСОБА_5 суду показав, що він є знайомим позивача і сусідом її родичів та проживає в смт Чернівці. В ніч з 09 на 10 листопада 2014 року позивач з чоловіком ночували у нього вдома, оскільки у сусідів 09.11.2014 були похорони. 10.11.2014 позивач пішла з його будинку приблизно о 07 год. 45 хв., потім він бачив ОСОБА_1 лише з 13 до 14 години, оскільки зранку пішов на роботу. Дорога з смт Чернівці до м. Могилева-Подільського на автомобілі займає приблизно 30 хв.

Свідок ОСОБА_6 суду показав, що є знайомим чоловіка ОСОБА_1 09.11.2014 чоловік позивача попросив завезти його та дружину в смт Чернівці на похорони до родичів. На наступний день ввечері, приблизно о 18-19 год. він забрав їх звідти і завіз додому.

Свідок ОСОБА_7 суду показала, що є колишнім працівником Могилів-Подільського дитячого легеневого тубсанаторію. 10.11.2014 ОСОБА_1 на роботі не була, вона поїхала на похорони. Заяву на відпустку ОСОБА_1 написала заздалегідь, а не 10.11.2014, про що їй відомо зі слів позивача. На роботу ОСОБА_1 приходила на 8 годину, а вона лише на 9 годину. Коли вона прийшла на роботу 10.11.2014, то позивача там не було. Пояснила також, що години навантаження позивачу на посаді за сумісництвом вона додавала в залежності від тривалості занять в медичному коледжі.

Свідок ОСОБА_8 суду показала, що працює лаборантом в Могилів-Подільському дитячому легеневому тубсанаторії. 10.11.2014 вона прийшла на роботу на 9 годину і інспектор кадрів повідомила, що ОСОБА_1 відмовляється ознайомитись з наказом про звільнення та отримати його копію. Вони разом пішли до ОСОБА_1 і знову надали позивачу наказ для ознайомлення, однак позивач ознайомившись з ним, відмовилась від підпису про ознайомлення та отримання копії наказу. В цей час позивач заповнювала історії хвороби в кабінеті головного лікаря, де вона теж працювала. Позивач сказала, що у неї немає часу, оскільки багато роботи. При цьому були присутні ОСОБА_9, ОСОБА_10 та свідок. Після цього вони склали відповідний акт про відмову позивача від ознайомлення з наказом та отримання його копії. Зазначила, що 10.11.2014 на роботі ОСОБА_1 перебувала приблизно до 10 години. Зі слів інспектора з кадрів, їй відомо, що потім позивач написала заяву про надання їй відпустки, оскільки їй треба було їхати на похорони.

Свідок ОСОБА_10 суду показала, що працює інспектором з кадрів Могилів-Подільського дитячого легеневого тубсанаторію. 10.11.2014 вона прийшла на роботу приблизно о 9 годині та піднялась до ОСОБА_1, щоб ознайомити її з наказом про звільнення. Позивач з наказом ознайомилась, однак підписувати його відмовилась. Вона запросила свідків і в їх присутності знову спробувала ознайомити позивача з наказом та вручити їй копію наказу. Однак остання відмовилась його отримувати, про що складено акт. Приблизно через 1 годину головний лікар викликала її і пояснила, що ОСОБА_1 взяла відпустку без збереження заробітної плати. Заяву про надання відпустки ОСОБА_1 написала вже після її звільнення. Питання про звільнення ОСОБА_1 обговорювалось ще 07.11.2014 і на 10.11.2014 вона підготувала наказ. Робоче місце ОСОБА_1 було в кабінеті головного лікаря, 10.11.2014 вона там також працювала і заповнювала історії хвороб. Позивач працювала і за внутрішнім, і за зовнішнім сумісництвом, а потім відробляла основну роботу, інколи навіть до 23 години. Скарг на її роботу не було.

Свідок ОСОБА_9 суду показала, що працює в Могилів-Подільському дитячому легеневому тубсанаторії. 10.11.2014 вона прийшла на роботу о 8 год. Приблизно о 9 годині ОСОБА_10 попросила її бути свідком при ознайомленні ОСОБА_1 з наказом про звільнення. Разом з лаборантом вони піднялись в кабінет головного лікаря, де працювала позивач. ОСОБА_1 відмовилась підписати наказ, але ознайомилась з ним. Позивач сказала, що не буде підписувати наказ, бо в неї багато роботи і вона не має часу. При цьому позивач заповнювала історії хвороб. Приблизно через годину ОСОБА_10 повідомила їй, що ОСОБА_1 вже пішла у відпустку.

Заслухавши учасників судового розгляду, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до наказу № 45.3 від 11.09.2012 ОСОБА_1 прийнято на посаду завідувача відділенням (лікаря фтизіатра 1 ступеня) та 0,5 ставки лікаря-педіатра за сумісництвом до Могилів-Подільського дитячого легеневого тубсанаторію, що підтверджується записом в трудовій книжці позивача (а.с. 4-5).

Наказом № 90 від 10.11.2014 позивача звільнено з посади лікаря-педіатра за сумісництвом 0,5 ставки (а.с. 7).

Відповідно до п. 1 Постанови КМУ № 245 від 03.04.1993 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» робітники, спеціалісти і службовці державних підприємств, установ і організацій мають право працювати за сумісництвом, тобто виконувати, крім своєї основної, іншу роботу на умовах трудового договору. На умовах сумісництва працівники можуть працювати на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина у вільний від основної роботи час. При цьому згідно Додатку до Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України № 43 від 28.06.1993, педагогічна робота з погодинною оплатою праці в обсязі не більш як 240 годин на рік відноситься до робіт, які не є сумісництвом.

Відповідно до п. 1 постанови КМУ № 245 від 03.04.1993 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» обмеження на сумісництво можуть запроваджуватися керівниками державних підприємств, установ, організацій разом з профспілковими комітетами лише щодо працівників окремих професій та посад, зайнятих на важких роботах і на роботах із шкідливими або небезпечними умовами праці, додаткова робота яких може призвести до наслідків, що негативно позначаться на стані їхнього здоровя та безпеці виробництва.

З аналізу даних норм вбачається, що робота за сумісництвом повинна виконуватись у вільний від основної роботи час і не призводити до наслідків, що можуть негативно позначитись на стані здоровя працівника та безпеці виробництва.

Як зазначали представники відповідача, ОСОБА_1 у Могилів-Подільському медичному коледжі працювала саме за сумісництвом, бо час протягом якого вона займалась педагогічною роботою перевищував 240 годин, що призводило до того, що позивач свої безпосередні обовязки у Могилів-Подільському дитячому легеневому тубсанаторії виконувала поза робочим часом, іноді навіть до 23 години.

Разом з тим, відповідно до довідки Могилів-Подільського медичного коледжу від 23.03.2016 № 01.01/196 ОСОБА_1 працює викладачем за сумісництвом і її педагогічне навантаження на 2013-2014 рік склало 240 годин, а на І семестр 2014-2015 навчального року 134 години (а.с. 48), що свідчить про те, що позивач займалась саме педагогічною діяльністю, в межах 240 годин на рік, та спростовує доводи представників відповідача про зовнішнє сумісництво позивача у Могилів-Подільському медичному коледжі. Крім того, будь-які докази того, що позивач не виконувала свої трудові обовязки як на посаді завідувача відділенням так і на 0,5 ставки лікаря-педіатра суду надані не були. Також представник відповідача ОСОБА_2 суду підтвердила, що скарги на позивача від пацієнтів не надходили, дисциплінарні стягнення до позивача не застосовувались, позивач відповідала займаним нею посадам як лікар. При цьому суд погоджується з твердженнями позивача, що оскаржуваний наказ не містить посилання на норму чинного законодавства, на підставі якої відбулось звільнення ОСОБА_1

Крім того згідно положень ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Проте в порушення даної норми відповідач завчасно за два місяці не попередив позивача про звільнення її з посади лікаря-педіатра, що не заперечували в судовому засіданні і представники відповідача.

Також в обґрунтування позову позивач посилається на порушення відповідачем вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України, відповідно до яких не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Проте посилання позивача на те, що її звільнено 10.11.2014 саме в період її перебування у відпустці без збереження заробітної плати, спростовуються показами свідків ОСОБА_10, ОСОБА_9 та ОСОБА_8, які підтвердили, що 10.11.2014, в день звільнення ОСОБА_1, остання перебувала на роботі приблизно з 08 години до 10 години, а заяву про відпустку написала вже після її звільнення з 0,5 ставки лікаря-педіатра; історіями хвороб, в яких 10.11.2014 позивачем особисто були зроблені записи; заявою позивача про надання їй відпустки від 10.11.2014; актом № 1 від 10.11.2014.

Згідно з ч. 1 ст. 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках звільнення з суміщуваної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником.

Однак як вбачається з відповіді на адвокатський запит, адміністрація КУ «Могилів-Подільська ОЛІЛ» 09.02.2016 повідомила, що ОСОБА_4 станом на 10.11.2014 працювала на посаді лікаря-педіатра-неонатолога та продовжує працювати на цій посаді по безстроковому трудовому договору (а.с. 9). Саме ОСОБА_4 прийнята на 0,5 ставки лікаря-педіатра, з якої звільнено позивача, що не заперечували представники відповідача. Тобто ОСОБА_4 також виконує дану роботу за сумісництвом, а відповідач звільнив ОСОБА_1, не отримавши на її звільнення згоду чи відмову у дачі згоди профспілкової організації, членом якої є позивач, чим порушив вимоги ст. 43 КЗпП України.

Для повного та обєктивного встановлення обставин в справі профспілковій організації працівників Могилів-Подільського дитячого легеневого тубсанаторію направлено для виконання ухвалу суду від 20.04.2016 про розгляд питання про звільнення ОСОБА_1 Згідно витягу з протоколу № 3 засідання профспілкового комітету Могилів-Подільського дитячого легеневого тубсанаторію від 12.05.2016 постановлено надати згоду на звільнення з 0,5 ставки лікаря-педіатра за сумісництвом ОСОБА_1 з 10.11.2014 відповідно до Постанови КМУ № 245 від 03.04.1993 (а.с. 54).

Разом з тим, суд відхиляє як доказ вказану згоду профспілкового комітету Могилів-Подільського дитячого легеневого тубсанаторію, оскільки вона не містить жодного обґрунтування за яких підстав вказаний орган прийшов до висновку про надання згоди на звільнення позивача.

Вказані вище обставини дають суду підстави вважати, що звільнення ОСОБА_1 з посади лікаря-педіатра Могилів-Подільського дитячого легеневого тубсанаторію за сумісництвом на 0,5 ставки відбулось з порушенням вимог закону та без дотримання процедури такого звільнення.

Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Як встановлено в судовому засіданні 10.11.2014, в день звільнення позивача з 0,5 ставки лікаря-педіатра за сумісництвом, остання зранку в період з 8 до 10 години знаходилась на роботі в Могилів-Подільському дитячому легеневому тубсанаторії. Як зазначалось вище, даний факт підтверджується показами свідків ОСОБА_10, ОСОБА_9 та ОСОБА_8, витягами з історій хвороб, в яких ОСОБА_1 особисто робила записи і датувала їх 10.11.2014, а також заявою позивача про надання їй відпустки без збереження заробітної плати від 10.11.2014.

Відповідно до ОСОБА_7 № 1 від 10.11.2014 позивач ознайомилась із наказом про зняття з неї сумісництва 0,5 ставки лікаря-педіатра з 10.11.2014, однак відмовилась підписувати цей наказ та отримувати його копію (а.с. 40). Даний ОСОБА_7 складено інспектором по кадрах ОСОБА_10, лаборантом ОСОБА_8 та економістом ОСОБА_9

Вказані докази свідчать, що позивач, 10.11.2014 була обізнана про звільнення з посади за сумісництвом, однак копію наказу про звільнення їй не вручено саме через відмову позивача отримати копію оскаржуваного наказу.

Посилання ОСОБА_1 на те, що при звільненні їй не вручено трудову книжку спростовується вимогами постанови КМУ № 301 від 27.04.1993 «Про трудові книжки працівників». Так, відповідно до п. 3, 4 даної постанови трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

10.11.2014 позивач звільнена з посади лікаря-педіатра (0,5 ставки), однак вона продовжує працювати на посаді завідувача відділенням Могилів-Подільського дитячого легеневого тубсанаторію, а тому її трудова книжка відповідно до вимог законодавства повинна зберігатись за місцем її роботи.

З урахуванням викладеного суд вважає, що днем, з якого починається відлік місячного строку, протягом якого ОСОБА_1 могла звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду, слід рахувати саме з 11.11.2014 (наступний день, після якого ОСОБА_1 дізналась про порушення свого права). При цьому позивач в судовому засіданні особисто зазначала, що погодилась із звільненням, пробачила головного лікаря і працювала далі лише на посаді завідувача відділенням. Із позовом до суду вона вирішила звернутись лише в січні 2016 року, коли ставлення до неї з боку керівництва погіршилось.

За таких обставин суд не вбачає підстав для поновлення позивачу пропущеного місячного строку для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі і з урахуванням заяви представника відповідача та вимог ч. 1 ст. 233 КЗпП України приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 57-60, 209 ч. 3, 212-216 ЦПК України, ст. ст. 40 ч. 3, 43, 43-1 ч. 1, 49-2 ч. 1, 233 ч. 1 КзпП України, п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», п. 1 постанови КМУ № 245 від 03.04.1993 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій», п. 3, 4 постанови КМУ № 301 від 27.04.1993 «Про трудові книжки працівників» суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення через Могилів-Подільський міськрайонний суд Вінницької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Лисенко Т.Ю.

Повний текст рішення складено 17.06.2016.