30.05.2016 Єдиний унікальний номер 205/248/16-ц
30 травня 2016 рокум. ДніпропетровськСправа № 205/248/16-ц
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі судді Нижного А.В., за участю секретаря судового засідання Піменової М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа Ленінський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, про звільнення майна з-під арешту,
Позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа Ленінський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, у якому просить суд звільнити з під арешту нерухоме майно, належне на праві приватної власності ОСОБА_1, а саме: житловий будинок загальною площею 52,30 кв.м., житловою площею 25,20 кв.м., розташований у м. Дніпропетровську по вул. Весняній, 83., а також заборонити органам Державної виконавчої служби вчиняти будь-які дії, повязані з обмеженням його прав, як іпотекодержателя щодо вказаного домоволодіння.
Позов мотивований тим, що 18.12.2006р. між ПАТ КБ «Приватбанк» (далі позивач) та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 9 000,00 доларів США. На забезпечення виконання за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого останній надав в іпотеку вищевказаний житловий будинок. Водночас, 30.05.2008р. та 17.08.2010р. державними виконавцями Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції при примусовому виконанні виконавчих проваджень АЕ № 957894 та № 20869918 накладено арешт на спірний будинок, а відтак на думку позивача порушені його права, як заставодержателя.
У судове засідання представник позивача не зявився, натомість звернуся до суду із заявою, у якій заявлені вимоги підтримав та просить розглядати справу без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Відповідачі у судове засідання не зявились, хоча про день, час та місце його проведення повідомлялись належним чином.
Третя особа, явку свого представника у судове засідання не забезпечила, проте звернулась з заявою про розгляд справи за його відсутності..
За змістом ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що 18.12.2006р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № DNZ0GA00000051 (далі Кредитний договір), відповідно до якого банк зобовязався надати позичальникові кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 9 000.00 доларів США строком до 20.12.2010р., зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 10,08 % річних на суму залишку заборгованості за кредитним договором, а ОСОБА_1 зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором (а.с.5-8).
В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором позивач і ОСОБА_1 18.12.2007р. уклали договір іпотеки № DNZ0GA00000051, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим номером 5140 (далі Договір іпотеки), згідно з яким ОСОБА_1 передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 52,00 кв.м., житловою площею 25,20 кв.м., розташований у м. Дніпропетровську по вул. Весняній, 83 (а.с.9-13).
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.11.2010р., яке набрало законної сили 01.04.2011р., в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором, звернуто стягнення на предмет іпотеки за вищевказаним договором іпотеки (а.с.20-21).
За змістом пункту 1 частини першої статті 32 Закону України «Про виконавче провадження» заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.
Згідно з частиною першою статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.
Арешт на майно боржника може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (стаття 57 Закону України «Про виконавче провадження»).
Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.
Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку» (частина восьма статті 54 Закону України «Про виконавче провадження»).
При реалізації цієї норми слід мати на увазі, що за положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом, та відповідно частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку», за якою у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобовязання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.
Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина пята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).
За змістом частини шостої статті 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.
Відповідно до частини сьомої статті 3 Закону України «Про іпотеку» пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом у черговості їх державної реєстрації.
Отже, звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.
Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 09.04.2016р. №6-13цс14, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч.1 ст.3607 ЦПК України.
Всупереч вищевказаному, відповідно до відомостей з єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, 30.05.2008р. на підставі постанови державного виконавця Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження накладено арешт на все належне ОСОБА_1 нерухоме майно (а.с.17).
Окрім того, відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 17.08.2010р. державним виконавцем Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ ОСОБА_4 на виконання виконавчого листа № 2-1050, яким з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість на користь ОСОБА_2 у розмірі 80 946,41 грн., накладено арешт на вищевказане іпотечне домоволодіння (а.с.14-15).
Таким чином, враховуючи, що вказаний договір іпотеки укладено 18.12.2006р., а постанови про арешт майна та заборони на його відчуження винесені 30.05.2008р. та 17.08.2010., тобто значно пізніше після укладання договору іпотеки, суд доходить висновку, що арешти на предмет іпотеки накладено у порушення передбаченого ч.8 ст.54 Закону України «Про виконавче провадження» та ч.6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» пріоритету права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки, а відтак про достатність підстав для зняття арешту з майна, накладеного державними виконавцями, в т.ч. для задоволення вимог ОСОБА_2
За змістом ст.ст.1, 3 ЦПК України завданням цивільного судочинства є захист прав, які порушені, невизнані або оспорювані на момент розгляду справи судом.
Таким чином, стосовно вимог позивача в частині заборони органам Державної виконавчої служби вчиняти будь-які дії, повязані з обмеженням його прав, як іпотекодержателя щодо вказаного домоволодіння, у суду відсутні підстави для задоволення такого роду вимог, оскільки вони всупереч ст.ст.1, 3 ЦПК України спрямовані лише на захист прав позивача від можливих майбутніх порушень.
Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Керуючись ст.ст.1, 3, 33 Закону України «Про іпотеку», ст.ст.32, 52, 54 Закону України «Про виконавче провадження», а також ст.ст.10, 11, 209, 212, 214-215, 218, 224 ЦПК України, суд,
Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа Ленінський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, про звільнення майна з-під арешту, задовольнити частково.
Звільнити з-під арешту, накладеного постановою державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 30 травня 2008 року АЕ № 957894, майно, що належить на праві власності ОСОБА_1, а саме: житловий будинок загальною площею 52,00 кв.м., житловою площею 25,20 кв.м., розташований у м. Дніпропетровську по вул. Весняній, 83.
Звільнити з-під арешту, накладеного постановою державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 17 серпня 2010 року ВП № 20869918, майно, що належить на праві власності ОСОБА_1, а саме: житловий будинок загальною площею 52,00 кв.м., житловою площею 25,20 кв.м., розташований у м. Дніпропетровську по вул. Весняній, 83.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути рівними частками з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1 378,00 грн.
Заочне рішення може бути переглянуто Ленінським районним судом міста Дніпропетровська за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку.
Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Зазначена апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Ленінський районний суд міста Дніпропетровська.
Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого ст.223 ЦПК України.
СуддяОСОБА_5