АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа 760/4005/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/8153/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Лазаренко В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

23 червня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Прокопчук Н.О., Стрижеуса А.М.,

при секретарі - П'ятничук В.Г.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа: Служба у справах дітей Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без дозволу та супроводу батька,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

Відповідач та третя особа в судове засідання не з'явилися, хоча були повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Відповідно до ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе слухати справу у відсутність осіб, які не з'явилася.

Судом встановлено, що у квітні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без дозволу та супроводу батька , посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що сторони у справі перебували у шлюбі, від якого мають спільну доньку, ОСОБА_5

Зазначила, що після розірвання шлюбу донька постійно проживає разом з матір'ю, і виключно вона займається її вихованням та матеріальним забезпеченням. Відповідач будь-якої участі в духовному, фізичному розвитку дитини не приймає, матеріальну допомогу не надає. За рішенням суду з нього на її користь стягуються аліменти на утримання дитини.

27 січня 2016 року позивачем отримано запрошення на ім'я її доньки від їх друзів сім'ї, ОСОБА_7, яка проживає в АДРЕСА_1 з метою відвідування країни США, вивчення мови, ознайомлення з культурою країни, звичаями. Вважає таке відвідування якнайкращим чином розширить кругозір дитини, позитивне вплине на її фізичний та психічний розвиток.

Проте для оформлення документів та виїзду неповнолітньої дитини за кордон необхідна згода обох батьків.

Також зазначила, що вона неодноразово зверталась до відповідача з метою отримання необхідних документів для виїзду дитини за кордон, проте, на її неодноразові звернення за наданням дозволу на виїзд доньки за кордон для відпочинку та оздоровлення відповідач своєї згоди не надає, чим безпідставно чинить перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку.

У зв'язку із викладеним, просила суд надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон до держави США та оформлення проїзного документу для виїзду за кордон, спеціальної візи та інших документів, без згоди (дозволу) батька, до досягнення дитиною шістнадцяти років.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 перебували у шлюбі, який 22 серпня 2006 року розірвано відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у місті Києві, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, актовий запис № 686, серія НОМЕР_1.

Також з матеріалів справи вбачається, що від шлюбу сторони мають доньку, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві, серія НОМЕР_2.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно ч. 2 ст. 150 СК, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Частиною 3 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України та порядок розв'язання спорів у цій сфері визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України».

Частина 2 ст. 3 зазначеного Закону визначає, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Зазначені правила затверджені постановою КМУ від 27.01.1995 року №57. Згідно п.п. 3, 4 даних Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження ухилення батька від надання дозволу на виїзд дитини на кордон. Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків до досягнення 16-ти річного віку чинним законодавством не передбачено.

Діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі.

Позивачкою не наведено правові підстави надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька до досягнення неповнолітньою дитиною 16-річного віку, крім визначеної ст. 4 Закону можливості ухвалення судом рішення на виїзд, а не на виїзд без згоди батька до досягнення дитиною певного віку, не позбавленого батьківських прав.

Крім того, позивачкою не зазначено періоди виїздів дитини за кордон, що вказує на необґрунтованість заявлених вимог.

Окрім того, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вимога позивачки про надання дозволу на неодноразові виїзди дитини за кордон фактично обґрунтовується прагненням ігнорувати інтереси батька, який проживає окремо від дитини.

Колегія суддів не може також погодитися з доводами апеляційної скарги, що позивач неодноразово зверталася до відповідача з листами про необхідність вчинення нотаріальних дій для оформлення документів дитини для виїзду за кордон, та отримувала відмову, оскільки в матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем цих листів.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норми матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Оскільки рішення суду постановлене з дотриманням норм діючого законодавства, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді