Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 27 Доповідач Миніч Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2016 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

ОСОБА_1

секретаря

судового засідання ОСОБА_2

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк»

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 07 вересня 2016 року

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Вежа» про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Вежа» про визнання договору поруки припиненим,

встановив:

У серпні 2015 року Публічне Акціонерне Товариство "УкрСиббанк" (надалі ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом. Банк просив стягнути з відповідача ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором №0 від 03.04.2007 року в сумі 68528,75 дол.США та 309 грн.76 коп. пені. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що за умовами вказаного договору Товариству з обмеженою відповідальністю «Вежа» надано в кредит в сумі 193990 доларів США на строк до 03 квітня 2018 року під 13% річних з обов'язком повернення його частинами помісячно згідно з погодженим сторонами графіком. З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором в той же день Банком був укладений з відповідачем ОСОБА_3 договір поруки, за умовами якого останній зобов'язувався відповідати перед Банком за виконання товариством з обмеженою відповідальністю «Вежа» всіх зобов'язань за кредитним договором. Посилаючись на те, що позичальник чергових платежів в рахунок погашення боргу не сплачував, і ні він, ні поручитель ОСОБА_3 його вимогу про дострокове повернення залишку кредиту не виконали, Банк просив стягнути заборгованість за кредитом з поручителя.

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом. Просив визнати припиненим договір поруки, укладений ним з Банком 03.04.2007 року. В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що з березня 2008 року Банк збільшив відсоткову ставку по кредиту з 13 до 26% без погодження з ним, як з поручителем позичальника, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності за кредитним договором. Крім того, позивач за зустрічним позовом вважав, що Банком пропущений строк звернення з вимогою до поручителя. Тому, на підставі ч.ч.1 та 4 ст.559 ЦК просив визнати поруку припиненою.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 07 вересня 2016 року в позові Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано поруку за договором поруки №0/п1, укладеним 03 квітня 2007 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та ОСОБА_3, припиненою.

У поданій апеляційній скарзі Банк, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк», а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3- відмовити. Апелянт вважає, що підстав для визнання поруки припиненою не було, оскільки позичальник та поручитель були ознайомлені з умовами надання кредиту. Термін дії поруки визначений в договорі до 03 квітня 2018 року. Тому вважає, що Банк звернувся до суду без пропуску шестимісячного строку. У випадку заперечення запропонованих умов договору ОСОБА_3 не був позбавлений можливості відмовитися від укладання договору або запропонувати ті умови, які він вважав би прийнятними.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 03 квітня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Вежа» був укладений кредитний договір №0, за умовами якого останньому наданий кредит в розмірі 193990 доларів США на строк до 03 квітня 2018 року під 13% річних з обов'язком поверненням його частинами помісячно згідно з погодженим сторонами графіком (а.с.7-17).

03 квітня 2007 року з метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором був укладений з ТОВ «Вежа» договір іпотеки, а з відповідачем ОСОБА_3 - договір поруки №0/п1. За умовами поруки останній зобов'язувався відповідати перед Банком за виконання товариством з обмеженою відповідальністю «Вежа» всіх своїх зобов'язань за кредитним договором (а.с.18-19).

Станом на 28 липня 2015 року позичальник має заборгованість перед Банком з неповернутих кредитних коштів та процентів в розмірі 68528,75 доларів США, що за курсом НБУ станом на 28 липня 2015 року становить 1511900 гривень 33 коп. та 309,76 грн. пені за несвоєчасне погашення заборгованості (а.с.20-35).

Банк визнав, що з листопада 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Вежа» припинило внесення чергових щомісячних платежів щодо повернення кредиту (останній платіж внесений у жовтні 2014 року).

У зв'язку з цим у червні 2015 року (а.с.49) Банк пред'явив вимогу поручителю ОСОБА_3 про дострокове повернення всієї суми позики, що залишилася, та сплату процентів. До суду з цим позовом Банк звернувся у серпні 2015 року (а.с.1).

Вирішуючи спір, та відмовляючи в позові в частині вимог про стягнення заборгованості за кредитом, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що Банком пропущено строк для звернення до суду з вимогою до поручителя.

При цьому суд врахував, що відповідно до ст.1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК ).

Договір є обовязковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

З пункту 3.1 договору поруки вбачається, що порука діє до повного припинення всіх зобов»язань Боржника за Основним договором (а.с.18)

Тобто, зазначеним договором не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного припинення усіх зобов'язань боржника за основними договорами не вважається встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України. Тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов'язання застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред'явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, договором чи законом установлено строк її дії, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Таким чином, вимогу до поручителя про виконання ним зобов'язання за договором поруки слід пред'явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

За наведених обставин на відповідача за первісним позовом не може бути покладений обов»язок повернення заборгованості за кредитом, як на поручителя основного позичальника.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, з 12 березня 2008 року Банк запровадив нову систему нарахування відсотків за користування кредитом на прострочену суму основного боргу, про що повідомив лише позичальника (а.с.114). Зокрема, визначена договором ставка відсотків збільшена вдвічі.

Вирішуючи спір в частині вимог за зустрічним позовом, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що порука припинена також із підстав ч.1 ст.559 ЦК.

Так, відповідно до вказаної норми права порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Таке збільшення відповідальності може відбутися внаслідок змін забезпеченого порукою зобов'язання, які безпосередньо спрямовані на підвищення суми кредиту, процентної ставки за користування кредитом, пені тощо або на включення опосередковано обтяжливих умов відповідальності поручителя, зокрема, шляхом скорочення термінів повернення кредитів.

Верховний Суд України щодо цього питання сформулював правовий висновок у постановах від 21 травня 2012 року (№ 6-18цс11, № 6-69цс11), у яких зазначив, що за положеннями частини першої статті 559 ЦК України припинення поруки в разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується, а тому в цьому випадку не обов'язково звертатися до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим, проте такі вимоги підлягають розгляду судом за наявності відповідного спору. Тобто порука має вважатися припиненою незалежно від реального настання чи ненастання збільшеного внаслідок змін кредитних договорів обсягу відповідальності поручителя.

Крім того, обов'язковою умовою припинення поруки за нормою частини першої статті 559 ЦК України має бути відсутність згоди поручителя на внесення змін до забезпеченого порукою зобов'язання, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. За своєю правовою природою надання поручителем згоди на внесення до основного зобов'язання таких змін є одностороннім правочином, який за змістом і формою має відповідати вимогам ЦК України та відображати волевиявлення особи (у даному випадку - поручителя).

Так, у постанові Верховного Суду України від 5 червня 2013 року (№ 6-43цс13) зазначено, що згода поручителя на збільшення обсягу своєї відповідальності має бути очевидною і наданою у спосіб, передбачений договором поруки.

Тобто випадкова поінформованість поручителя про внесення змін до основного зобов'язання і навіть відсутність з його боку заперечень про збільшення обсягу його відповідальності не може розглядатись як надання ним згоди на такі зміни.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що поручитель ОСОБА_3 не був повідомлений Банком про нарахування відсотків у більшому, ніж передбачено кредитним договором, розмірі та у зв»язку із цим про збільшення обсягу його відповідальності. А тому порука припинилася.

Оскаржуване рішення постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

Оскільки Банком не в повній мірі сплачено судовий збір при поданні апеляційної скарги, суд на підставі ст.88 ЦПК стягує з Банку 267 гривень 96 коп. в дохід Держави.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,308,313-315 ЦПК України, суд у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» відхилити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 07 вересня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» 267 гривень 96 коп. судового збору в дохід держави.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: