Справа № 300/989/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

22 червня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Кондора Р.Ю., Креміня М.П.

з участю секретаря : Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Воловецького районного суду від 11 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 районної державної адміністрації, сектору охорони здоровя ОСОБА_2 районної державної адміністрації про відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

Так, 04.03.2015 року позивач звернувся в суд із позовом до відповідачів у якому посилався на невиконання рішення суду від 30.08.2012 року про поновлення на роботі, яке було виконано лише 05.06.2014 року. Проте, 13.01.2016 року збільшив розмір позовних вимог стосовно відшкодування моральної шкоди, та відмовився від вимоги про стягнення різниці в заробітку, через те, що така добровільно виплачена відповідачем.

Рішенням Воловецького районного суду від 11 лютого 2016 року на користь ОСОБА_1 частково стягнуто моральну шкоду в розмірі 10000,00 гривень, а в стягненні решти суми відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить змінити рішення суду першої інстанції, ухваливши нове рішення, про задоволення позов у повному обсязі. Мотивує свої вимоги тим, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим без належного врахування обставин, які впливають на розмір моральної шкоди. А звідси, суд всупереч вимог норм матеріального та процесуального права розглянув справі.

У ході апеляційного розгляду справи, ОСОБА_1, та його представник в особі адвоката ОСОБА_3 підтримали, вимоги скарги й просили задоволити таку з підстав наведених у скарзі.

Представники відповідачів : ОСОБА_2 РДА і сектору охорони здоровя ОСОБА_2 РДА у судове засідання апеляційної інстанції не зявились, хоча про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що стверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень. Про причини неявки апеляційний суд не повідомили, і заяв про відкладення розгляду справи не подавали. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне розглядати скаргу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла до думки, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з наступних мотивів.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За правилами ч. 1 ст. 303 і ч. 1 ст. 304 ЦПК України - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками й доповненнями, встановленими главою 1 розділу V цього Кодексу.

Та в силу вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. А ч. 3 ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення в справі, і щодо яких у сторін виникає спір.

А виходячи з вимог ч. 1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доводом апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди не взято до уваги той факт, що із грудня 2011 року позбавлений можливості повноцінно обіймати посаду керівника ОСОБА_2, через протиправне відсторонення від виконання обовязків керівника ОСОБА_2 Відповідач, маючи можливість відновити його порушене право, просто ігнорує, виконання судового рішення, що суттєво впливає на розмір моральної шкоди. Не взято до уваги стан його здоровя, що проявляється як у фізичному, так і в психологічному стані в якому перебуває вже більше 4-х років. Моральна шкода полягає також і в тому, що на протязі більше року розгляду справи, не поновлено його на посаді до ухвалення рішення.

Проте доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Так, рішенням Міжгірського районного суду від 30.08.2012 року, поновлено ОСОБА_1 на посаді головного лікаря ОСОБА_2, та рішення у цій частині допущено до негайного виконання. А рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 09.04.2013 року вказане рішення суду першої інстанції у частині поновлення на роботі, залишено без змін.

Наказом відділу охорони здоровя ОСОБА_2 районної державної адміністрації від 05.06.2014 року № 428-К, поновлено ОСОБА_1 на посаді головного лікаря ОСОБА_2 з 30.08.2012 року. Факт поновлення ОСОБА_1 на посаді зафіксовано актом від 19.7.2014 року, і з 21.7.2014 року, останній фактично приступив до роботи.

Хоч, ОСОБА_1 і був поновлений на роботі, проте, посада головного лікаря ОСОБА_2 виявилась з меншими функціонально-розпорядчими повноваженнями, що убачається зі Статуту ОСОБА_2 районної лікарні (нова редакція), затвердженого розпорядженням голови ОСОБА_2 РДА від 01.10.2013 року № 203, за яким, керує діяльністю лікарні, керівник в особі директора.

Із цього слідує, що на момент поновлення ОСОБА_1 на посаді головного лікаря ОСОБА_2, тобто, 05.06.2014 року, функціональні повноваження як головного лікаря, які він виконував до звільнення, були кардинально зменшені, так-як забрано розпорядчі функції як керівника ОСОБА_2

Отже, поновлення ОСОБА_1 на посаді головного лікаря ОСОБА_2, хоч і мало місце, проте, не з тими організаційно-розпорядчими функціями, які він мав до звільнення з даної посади, що вказує на неповне виконання відповідачами рішення суду від 30 серпня 2012 року.

Відповідно до приписів ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно норм ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1). Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи, (пункти 2 і 4 ч. 2). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості, (абзац 2 ч. 3).

Виходячи з розяснень наведених в абзаці 1 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Позивач зазначав, що через неналежне, неповне виконання відповідачами рішення Міжгірського районного суду від 30.08.2012 року про поновлення на посаді головного лікаря ОСОБА_2, йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тім, що зазнав на протязі довгого часу моральних страждань через порушення трудових прав, що призвело до погіршення здоровя. Маючи усі можливості для повного виконання рішення суду, відповідачі просто ігнорують таке. Будучи відомою людиною в регіоні, яка неодноразово обиралась депутатом районної ради, обласної ради, отримала почесне звання Заслужений лікар України, та нагороджена почесною грамотою Верховної ОСОБА_2 України, зазнав приниження гідності та ділової репутації, що негативно відобразилось на психологічному й фізичному стані. Станом на час ухвалення переглядаємого рішення на посаді з якої був звільнений, так, і не поновлений фактично.

Зважуючи на розяснення наведені в абзаці 1 п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Слід зазначити, що рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 09.04.2013 року стягнуто моральну шкоду в розмірі 20000,00 гривень при вирішенні вимог про поновлення на роботі.

У переглядаємій справі, позивач заявив вимоги про відшкодування моральної шкоди саме з підстав невиконання рішення суду від 30.08.2012 року, яке не виконувалось довгий період, і при виконанні такого лише 05.06.2014 року, таке не виконано у відповідності до функціональних обовязків, якими був наділений ОСОБА_1 до звільнення з посади головного лікаря ОСОБА_2

Проте, при обґрунтуванні своїх вимог, ОСОБА_1 посилається також на обставини, на які вже посилався при заявленні вимог про відшкодування моральної шкоди, які вже вирішені рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 09.04.2013 року.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд першої інстанції зважив на ті обставини, що рішення суду тривалий час не виконувалось, за цей період позивач зазнавав моральних страждань, стан здоровя, якого погіршився, невиконання рішення суду відповідачами у повній обємі, виходячи із сукупності функціональних обовязків, якими був наділений до звільнення позивач, наявність вимушених змін у життєвих стосунках з оточуючими людьми, та зниження престижу і ділової репутації з огляду на засади розумності, виваженості та справедливості й було встановлено такий у сумі 10000,00 гривень.

Встановлений судом такий розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, є таким, що відповідає обставинам справи, глибині душевних страждань, та є достатнім, і справедливим.

Доказів на підтвердження моральної (немайнової) шкоди у розмірі 100000,00 гривень, позивачем не надано. А крім, цього, такий розмір є не співмірним фактичним обставинам справи та необґрунтовано завищеним.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, і застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та визначив розмір моральної (немайнової) шкоди, який є достатнім для захисту порушених прав.

Враховуючи те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та вище наведеного, а тому колегія суддів у відповідності до вимог передбачених ст. ст. 213, 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи наведене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1, відхилити.

Рішення Воловецького районного суду від 11 лютого 2016, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Головуючий : ______________________

Судді : ______________________

______________________