Номер провадження: 22-ц/785/6407/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Драгомерецького М.М.

суддів: Панасенкова В.О., Парапана В.Ф.

при секретарі: Томашевській К.В.,

за участю: представника прокуратури Одеської області ОСОБА_2,

та представника Одеської міської ради ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2015 року за позовом першого заступника прокурора м. Одеси в інтересах Одеської міської ради до Управління Державного комітету по земельним ресурсам у м.Одесі, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про витребування майна, визнання незаконним та скасування державного акту,-

В С Т А Н О В И Л А:

07 лютого 2011 року перший заступник прокуратура м.Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до суду із позовом до Управління Державного комітету по земельним ресурсам у м.Одесі, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про витребування майна, визнання незаконним та скасування державного акту.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що рішенням Печерського районного суду м.Києва від 04.12.2007 по справі № 2-1491-1/07 за ОСОБА_5 визнано право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, що розташована в м. Одеса, Французький бульвар, 28/30 Б. На підставі зазначеного рішення суду ОСОБА_5 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, розташовану в м.Одеса, Французький бульвар, 28/30 Б. У подальшому ОСОБА_5 продав зазначену земельну ділянку ОСОБА_4. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.04.2008 рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 скасовано, справу направлено на новий розгляд до Приморського районного суду м. Одеси. При новому розгляді справи, ухвалою Приморського районного суду від 08 червня 2010 по справі № 2-1696/2010 позов залишено без розгляду, у зв'язку з повторною неявкою сторін. Оскільки право власності відповідача на спірну земельну ділянку набуто неправомірно, фактично й відсутня підстава для видачі державного акту на землю.

А тому перший заступник прокурора м.Одеси просив суд вказаний позов задовольнити у повному обсязі, з наведених в позовній заяві правових підстав.

В судовому засіданні представник ОСОБА_4, представник Управління Держкомзему у м. Одесі позов не визнали та просили у його задоволенні відмовити в повному обсязі, так як ОСОБА_4 являється добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, оскільки вона придбала цю земельну ділянку на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу в порядку передбаченому законодавством України.

Не визнаючи первісний позов, 16 лютого 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до прокуратури м.Одеси, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, який у подальшому судом було залишено без розгляду.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 11 грудня 2015 року первісний позов задоволено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову. Посилається на те, що оскаржене нею рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання не з'явились відповідач ОСОБА_4 і третя особа ОСОБА_5 та їх представники, хоча про час і місце розгляду справи вони були сповіщені належним чином та завчасно. Причини неявки не повідомили. Заяв та клопотань не надали.

Згідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторони та інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином сповіщених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Прокуратура у письмових запереченнях на апеляційну скаргу просить у її задоволенні відмовити, посилаючись на її необгрунованість та безпідставність. У судовому засіданні прокурор вважав необхідним скаргу відхилити. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилався на те, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки спірна земельна ділянка вибула з володіння територіальної громади м. Одеси поза її волі, таку ж думку висловив і представник Одеської міської ради.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, та заперечення на неї, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Звертаючись до суду із позовною заявою до ОСОБА_4, Управління Державного комітету по земельним ресурсам, третя особа ОСОБА_5 про витребування майна, визнання незаконним та скасування державного акту, перший заступник прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради посилався на те, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 по справі №2-1491-1/07 за ОСОБА_5 визнано право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, що розташована за адресою м. Одеса, Французький бульвар, 28/30 Б.

На підставі вказаного вище рішення суду ОСОБА_5 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, розташовану у м. Одеса, Французький бульвар, 28/30 Б. В подальшому ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченого договору продав зазначену земельну ділянку ОСОБА_4.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.04.2008 рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 р. скасовано, справу направлено на новий розгляд до Приморського районного суду м. Одеси. При новому розгляді справи, ухвалою Приморського районного суду від 08 червня 2010 по справі №2-1696/2010 позов залишено без розгляду, у зв'язку з повторною неявкою сторін до суду.

Оскільки право власності відповідача ОСОБА_4 на спірну земельну ділянку набуто неправомірно, фактично й відсутня правова підстава для видачі на її ім'я державного акту на землю.

При цьому на думку судової колегії слід зазначити, що такі доводи позивача у суді першої інстанції, є безпідставними і необґрунтованими, та такі, що порушують права та інтереси відповідача ОСОБА_4.

ОСОБА_5, того, судом першої інстанції було порушено норми процесуального права які позбавили ОСОБА_4 на захист своїх прав та інтересів у судовому процесі, а саме відповідачем ОСОБА_4 було подано до суду клопотання про витребування доказів по справі, у якому вона просить витребувати у прокуратури м. Одеси копію письмового звернення Одеської міської ради на адресу прокуратури м. Одеси для звернення прокурора з позовною заявою до Приморського районного суду м. Одеси про захист прав свобод і інтересів Одеської міської ради та його вступу у цивільний процес, копію матеріалів перевірки з висновками про необхідність застосування представницьких повноважень щодо подання позовної заяви по цій справі.

Ухвалою від 07.12.2015 року районним судом було відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів, у прокуратури м. Одеси щодо копії письмового звернення Одеської міської ради та матеріалів перевірки, оскільки апелянт не зявилась до суду, такого клопотання не заявляла, тому апеляційний суд був позбавлений можливості витребувати ці докази, а позивач їх також не надав.

Отже, з наведеного вбачається, що судом першої інстанції при розгляді даної цивільної справи було порушено вимоги процесуального закону, що позбавило ОСОБА_4 на захист своїх прав та інтересів.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, так і на підставу своїх заперечень, суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи, ч. 1 ст. 131 ЦПК України встановлено, що сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Докази подаються у строк, встановлений судом з урахуванням часу, необхідного для подання доказів.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, суд оцінює належність допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Однак, через відсутність у матеріалах справи доказів на підставі яких районний суд зробив висновки про наявність обґрунтованості позовних вимог першого заступника прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради про витребування майна, визнання незаконним та скасування державного акту, оскаржене судове рішення є необґрунтованим та невмотивованим, а тому воно ухвалене на основі неповного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень.

Викладені у позовній заяві першого заступника прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради обставини є також невмотивованими, та такі що не відповідають фактичним обставинам справи та порушують вимоги діючого законодавства.

Так, суд першої інстанції задовольняючи позов мотивував своє рішення у справі тим, що набуття земельної ділянки у власність або у користування із земель державної або комунальної власності здійснюється за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень і у судовому порядку це питання вирішується в разі відмови зазначених органів в передачі земельної ділянки у власність.

Місцевим судом було встановлено, що Одеська міська рада, як орган, уповноважений здійснювати повноваження власника землі територіальної громади, рішення про передачу спірної земельної ділянки відповідачу ОСОБА_4 не приймалось, право власності на земельну ділянку остання набула на підставі рішення суду.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що у відповідача ОСОБА_4 відсутні законні підстави для набуття права власності на спірну земельну ділянку, площею 0,1000 га, розташовану за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 28/30-Б.

Однак, з такими доводами суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, оскільки місцевим судом неправильно застосовано норми матеріального права, та не в повному обсязі було досліджено обставини справи, не надано належну оцінку доказам, що є у справі та призвело до неправильного вирішення спору.

Зазначене рішення про надання земельної ділянки у власність за своєю природою є індивідуальним актом застосування норм права (правозастосовним актом індивідуальної дії), який за юридичними наслідками відноситься до правоконстатуючих актів, і який є виконаним в силу самого його прийняття.

Така позиція узгоджується з п.4 Рішення Конституційного суду України №1-9/2009 від 16 квітня 2009 року (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), в якому зазначено, що ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, потрібно враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на конкретне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК).

Відповідно до ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання.

За положеннями ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника (постанова Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-92цс13).

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

З вищенаведеного вбачаються норми діючого законодавства, які судом першої інстанції при ухвалені рішення від 11 грудня 2015 року у даній цивільній справі не взято до уваги, та в цілому суд надав перевагу правовій позиції позивача задовольняючи позовні вимоги при цьому порушуючи як вимоги діючого законодавства так і надані відповідачу ОСОБА_4 Конституцією України права, які захищає закон.

Зокрема Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, Першого протоколу і протоколів № 2, 4, 7 і 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифікована Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Перший протокол і протоколи № 2, 4. 7. 11 до Конвенції.

Відповідно ст.1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична чи юридична особа має право володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту п.п. 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24.06.2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила».

У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Верховний Суд України у своєї Постанові від 14 березня 2007 року, на підставі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовував рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» та зазначив, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності набувача, якщо вони не допущені в наслідок винної, протиправної поведінки самого набувача.

Тобто на час вирішення цієї справи в суді відповідачка ОСОБА_4 повністю та впевнено вважає, що судом першої інстанції було грубо порушено вимоги Закону. Також судом було неправильно застосовано при розгляді справи норми матеріального та процесуального права, оскільки витребувавши земельну ділянку, визнавши незаконним та скасувавши державний акт на право власності на землю порушуються права ОСОБА_4 на спірну земельну ділянку, яка набута нею на законних підставах.

Особа права якої порушили може скористатися не будь-яким, а певним способом захисту свого права.

За вимогами ч. 3 ст. 152 ЗК України передбачені наступні шляхи здійснення захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки:

а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

За змістом ст. 152 ЗК України визнання недійсним державного акта на право власності на землю, як правовстановлюючого документу зазначеною нормою не передбачено.

Постанова Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» звертає особливу увагу судів на те, що за вимогами ст. 215 ЦК України особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину (п. 26). Норма ч.1 ст.216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсним наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч.1 ст. 388 ЦК України (п. 10).

Оскільки позовні вимоги щодо визнання недійсними та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку заявлено з підстав недійсності угоди, за якою здійснювалося відчуження спірної земельної ділянки, то відсутність підстав для задоволення вимог позову щодо угоди за якою здійснювалося відчуження земельної ділянки спростовує правові підстави для визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, відтак, такі похідні вимоги позивача про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку також задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 116 ЗК України (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права власності на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

За змістом ст. 126 ЗК України (в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом та виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, прийняті в межах їх компетенції, є обов'язковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами.

Згідно з п. 12 Перехідних положень ЗК України (що діяли на момент виникнення спірних правовідносин), до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність та земель, зазначених в абзаці 3 цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів відповідні органи виконавчої влади.

У відповідності до п. 6 ст. 20 Закону України «Про землеустрій», місцева державна адміністрація погоджує документацію із землеустрою у випадках та порядку, визначених Земельним кодексом України та Законом України "Про землеустрій», щодо відповідності зазначеної документації законодавству у сфері містобудування та архітектури, охорони культурної спадщини.

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», Голови місцевих державних адміністрацій видають розпорядження одноособово і несуть за них відповідальність згідно із законодавством.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно, яким є земельна ділянка, є, офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на неї та обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Справа була розглянута в відсутності відповідачів ОСОБА_4, предятавника Управління Держкомзему у м.Одесі та третьої особи ОСОБА_5.

Також колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги, що позов прокуратури судом першої інстанції вирішено з неправильним встановленням фактичних обставин справи, що полягає у неповному з'ясуванні обставин, які мають значення для справи, унаслідок невідповідності обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та з порушенням й неправильним застосуванням судом норм матеріального і процесуального права доведеними та обгрунтованими.

Так, згідно ЦК України, особа, яка вважає, що її права порушені має право звернутися до суду як з позовом про визнення відповідного правочину недійсним (ст. ст. , 215-236 ЦК України), так із позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 387 - 388 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи перший заступник прокурора м.Одеси звернувся до суду з позовом про витребування з чужого незаконного володіння відповідача ОСОБА_4 земельної ділянки, площею 0,1000 га, яка розташована в м. Одеса, Французький бульвар, 28/30-Б, кадастровий №:45:005:0042, та визнати незаконним і скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, яка розташована за адресою: м.Одеса, Французький бульвар, 28/30-Б, кадастровий № :45:005:0042. виданий ОСОБА_4 07 квітня 2009 року.

При цьому судова колегія зазначає, що на підставі рішення Печерського районного суду м.Києва від 04.12.2007 року, третя особа ОСОБА_5, як власник земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 28/30-Б, згідно державного акту серії ЯЖ№474754 від 10.11.2008 року продав вищезазначену земельну ділянку ОСОБА_4 , про що між ними 13 листопада 2008 року був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6. Згідно п.2 даного Договору ОСОБА_4 розрахувалася за земельну ділянку повністю у розмірі 2 750 181 (два мільйона сімсот п'ятдесят тисяч сто вісімдесят одна) гривень.

На підставі цього договору ОСОБА_4 07 квітня 2009 року був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку, за яким ОСОБА_4 стала власником земельної ділянки площею 0,1000 га, що розташована за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 28/30-Б.

У даному позові перший заступник прокурора м. Одеси просить суд витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 спірну земельну ділянку за вказаною вище адресою, площею 0,1000 га, кадастровий № :45:005:0042, та визнати незаконним та скасувати державний акт на право власності на цю земельну ділянку, виданий ОСОБА_4 07 квітня 2009 року, враховуючи те, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року, яке стало підставою для отримання ОСОБА_5 державного акту на право власності на земельну ділянку скасовано ухвалою апеляційного суду м. Києва від 03.04.2009 року, справу направлено на новий розгляд до Приморського районного суду м.Одеса.

Вказана справа знаходилась в провадженні Приморського районного суду м. Одеси з 07.02.2011 року.

Слід зауважити на те, що на день розгляду справи не анульовані реєстрація права власності та державний акт серії ЯЖ №474754 від 10.11.2008 року виданий ОСОБА_5, як власнику земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Одеса. Французький бульвар, 28/30-Б, на підставі якого він продав вищезазначену земельну ділянку ОСОБА_4, про що між ними 13 листопада 2008 року був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6.

Згідно п.2 даного Договору ОСОБА_4 розрахувалася за земельну ділянку повністю. На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_4 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку.

Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублено власником або особою, якій він передав майно у володіння, якщо воно було викрадене у власника чи особи, якій він передав майно у володіння, а також коли майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншім шляхом.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використовуванням правового механізму, встановленого ст. ст. 215-236 ЦК України.

Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Підставою віндикаційного позову є обставини, що підтверджують правомірність вимог позивача про повернення майна з чужого незаконного володіння.

Під час вирішення питання про віндикацію речі позивач зобов'язаний був надати докази, які підтверджують, що він є власником речі.

При цьому в апеляційній скарзі зазначено, що ОСОБА_4 у відповідності до положень ст. 388 ЦК України є добросовісним набувачем і спірне майно у неї може бути витребувано лише у разі безпідставності його набуття.

Так, у своїй позовній заяві перший заступник прокуратура м. Одеси стверджує, що відповідачка ОСОБА_4 незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа майном, що належить Одеській міській раді.

Однак, це твердження спростовується наступним. Відповідно до Договору купівлі-продажу від 13 листопада 2008 року земельної ділянки, площею 0,1000 га, розташовану в м.Одеса, Французький бульвар № 28/30 Б, серії ЯЖ №474756, від 10.11.2008 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4С, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7, громадянин ОСОБА_5 продав, а громадянка ОСОБА_4 купила земельну ділянку площею 0,1000 га, згідно п.2 даного Договору ОСОБА_4 розрахувалася за земельну ділянку повністю.

На підставі цього договору ОСОБА_4 07 квітня 2009 року був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 28/30-Б, кадастровий № :45:005:0042, за яким ОСОБА_4 є власником вказаної вище земельної ділянки.

Відповідно до вимог ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку, та його державної реєстрації.

Згідно ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Отже, відповідач ОСОБА_4 на законних підставах являється добросовісним набувачем права власності на спірну земельну ділянку. Так, добросовісним набувачем згідно ст. 388 ЦК України є особа, яка придбала майно у особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав та не міг знати. При придбанні даної земельної ділянки відповідачка не знала, і не мала змоги дізнатися про те, що ОСОБА_5 не мав права відчужувати спірну земельну ділянку, адже на момент укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_5 був законним власником даної земельної ділянки, що підтверджується державним актом про його право власності на зазначену вище земельну ділянку.

За таких обставин в діях відповідача ОСОБА_4 не міститься порушень вищезазначених норм Земельного та Цивільного кодексів України, згідно з чим право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 28/30 Б, ОСОБА_4 набула на законних підставах та в порядку, визначеному законодавством України.

Також згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Так, ОСОБА_4 набула право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га. по Французькому бульвару 28/30 Б у м. Одеса на підставі нотаріально укладеного договору купівлі-продажу. На підставі цього договору ОСОБА_4 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку, за яким вона є власником цієї земельної ділянки. Отже, звертаючи увагу на викладені вище факти, якими підтверджується законність отримання відповідачкою ОСОБА_4 спірної земельної ділянки, можна дійти до висновку, що твердження прокуратури щодо незаконності заволодіння відповідачкою майном, що належить Одеській міській раді, не знаходять свого законного обґрунтування та підтвердження.

Відповідно до ст.41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Як вбачається з матеріалів справи, первісний власник спірної земельної ділянки - Одеська міська рада не була стороною укладених правочинів, вона не перебувала з відповідачами та третьою особою у будь-яких зобов'язальних правовідносинах.

Тому належним способом захисту прав Одеської міської ради у даному випадку повинен бути речово-правовий, тобто віндикаційний позов.

Пленум Верховного Суду України у п.10 Постанови №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Отже, судова колегія погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_4, що прокурором обрано не належний спосіб захисту прав Одеської міської ради, що встановлений законом.

Відповідно до ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав

встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального

права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні

рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у

неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції

обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав

справу.

Оскільки неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом вищевказаних норм матеріального та процесуального права призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову першого заступника прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради доУправління Державного комітету по земельним ресурсам у м.Одесі, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про витребування майна, визнання незаконним та скасування державного акту відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

ОСОБА_8

ОСОБА_9