Ухвала

іменем україни

01 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ФаловськоїІ.М., Висоцької В.С., КафідовоїО.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, комунальне підприємство житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський», Приморський районний відділ державної міграційної служби України в Одеській області, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, зобов'язання зняти з реєстрації, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення апеляційного суду Одеської області від 10 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 23 листопада 2007 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), та ОСОБА_4 укладено кредитний договір (з подальшими змінами), відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 58 900 доларів США, зі сплатою 4,49 % річних, з кінцевим терміном повернення до 23 листопада 2032 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором від 23 листопада 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки від 29 листопада 2007 року, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. Крім того, 28 листопада 2006 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 25 000 доларів США, зі сплатою 11,99 % річних, з кінцевим терміном повернення до 23 листопада 2016 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором від 28 листопада 2006 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки від 29 листопада 2007 року, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. 26 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю та договір відступлення права вимоги, відповідно до умов яких право вимоги за вказаними вище кредитними договорами від 23 листопада 2007 року та від 28 листопада 2006 року, договорами іпотеки від 29 листопада 2007 року перейшло до ТОВ «ОТП Факторинг Україна». ОСОБА_4 не виконала свої кредитні зобов'язання, а тому станом на 30 грудня 2013 року заборгованість за кредитним договором від 23 листопада 2007 року становить 2 482 339,25 грн., що еквівалентно 310 564,15 доларам США. ОСОБА_5 не виконав свої кредитні зобов'язання, а тому станом на 05 травня 2014 року заборгованість за кредитним договором від 28 листопада 2006 року становить 1 519 084,68 грн., що еквівалентно 117 256,59 доларам США.

Враховуючи викладене, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за вказаними вище кредитними договорами; виселити з переданої в іпотеку квартири ОСОБА_4 та ОСОБА_5 без надання іншого житлового приміщення; зобовязати Приморський районний відділ державної міграційної служби України в Одеській області зняти з реєстрації по спірній квартирі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25 червня 2015 року закрито провадження в частині вимог про зобов'язання зняти з реєстрації по квартирі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 червня 2015 року позов в частині вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задоволено. Звернуто стягнення на предмети іпотеки за договором іпотеки від 29 листопада 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Плигіною Ж.О. та зареєстрованим у реєстрі за № 7407, та за договором іпотеки від 29 листопада 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Плигіною Ж.О. та зареєстрованим у реєстрі за № 7405, а саме: квартиру АДРЕСА_2 та належить на праві приватної власності ОСОБА_4, шляхом продажу її на публічних торгах за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна на рівні не нижче звичайних ринкових цін на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності - незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, з метою задоволення вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором від 28 листопада 2006 року у розмірі 1 519 084,68 грн. та заборгованості за кредитним договором від 23 листопада 2007 року у розмірі 2 482 339,25 грн. Виселено ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1, без надання іншого житла. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 10 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог. У решті рішення місцевого суду залишено без змін. Ухвалу суду першої інстанції скасовано, справу в цій частині направлено до місцевого суду на новий розгляд.

У касаційній скарзі ТОВ «ОТП Факторинг Україна», мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки рішення апеляційного суду оскаржується в частині вирішення позовних вимог про виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_5, то в силу вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України у решті судом касаційної інстанції не переглядається.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 23 листопада 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір (з подальшими змінами), відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 58 900 доларів США, зі сплатою 4,49 % річних, з кінцевим терміном повернення до 23 листопада 2032 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором від 23 листопада 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки від 29 листопада 2007 року, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Крім того, 28 листопада 2006 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 25 000 доларів США, зі сплатою 11,99 % річних, з кінцевим терміном повернення до 23 листопада 2016 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором від 28 листопада 2006 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки від 29 листопада 2007 року, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

26 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю та договір відступлення права вимоги, відповідно до умов яких право вимоги за вказаними вище кредитними договорами від 23 листопада 2007 року та від 28 листопада 2006 року, договорами іпотеки від 29 листопада 2007 року перейшло до ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

ОСОБА_4 не виконала свої кредитні зобов'язання, а тому станом на 30 грудня 2013 року заборгованість за кредитним договором від 23 листопада 2007 року становить 2 482 339,25 грн., що еквівалентно 310 564,15 доларів США.

ОСОБА_5 не виконав свої кредитні зобов'язання, а тому станом на 05 травня 2014 року заборгованість за кредитним договором від 28 листопада 2006 року становить 1 519 084,68 грн., що еквівалентно 117 256,59 доларів США.

Згідно з ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у ч. 1 якої передбачені підстави виселення.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що при ухваленні судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК УРСР.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року № 6-3064цс15, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Суди також встановили, що ЗАТ «ОТП Банк» було передано в іпотеку квартиру, яка не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог, апеляційний суд, відповідно до норм статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із того, що передана в іпотеку квартира не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому відсутні передбачені законом підстави для виселення мешканців із цієї квартири без надання їм іншого постійного житла.

Отже, суд апеляційної інстанції правильно застосував ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР у поєднанні з нормами ст. 40 Закону України «Про іпотеку».

Встановлено, що апеляційний суд, всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову в частині виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, а тому обґрунтовано скасував рішення місцевого суду в цій частині.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків апеляційного суду в оскаржуваній частині не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 10 грудня 2015 року в частині вирішення позовних вимог про виселення ОСОБА_4, ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

В.С.Висоцька

О.В.Кафідова