Справа № 494/365/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2016 року м.Березівка

Березівський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Римаря І.А.,

за участю: секретаря судового засідання - Козубенко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Березівка Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: виконавчий комітет Гуляївської сільської ради Березівського району Одеської області про виділ в натурі частки майна, що є у спільній сумісній власності, -

ВСТАНОВИВ:

21.03.2016 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ в натурі частки майна, що є у спільній сумісній власності. Позивач вказав, що рішенням Березівського районного суду Одеської області від 18.04.2006 року між ним та ОСОБА_2 було поділено спільне майно подружжя, та визнано домоволодіння №3 по вул.. Лєрмонтова у с. Гуляївка Березівського району Одеської області спільною сумісною власністю сторін. Позивач вказав, що відповідач його право на спільну сумісну власність не визнає, оскільки в рішенні Березівського районного суду Одеської області від 18.04.2006 року, на думку відповідача, ОСОБА_1 майно не виділено. ОСОБА_1 зазначив, що ОСОБА_2 володіє та користується будинком на свій розсуд, а йому чинить перешкоди для володіння та користування частиною вказаного будинку. У звязку з вищевикладеним позивач просить суд виділити в натурі йому частку із майна що є у спільній сумісній власності, а саме: ? частини житлового будинку з господарськими спорудами по вул.. Лермонтова, 3 у с. Гуляївка Березівського району Одеської області: дві житлові кімнати площею 11.9 кв. м. та 10.5 кв.м., прибудову літ.А площею 3.0 кв.м., ванну кімнату площею 4.2 кв.м., літню кухню літ. Б, гараж літ. В, сарай літ. Г, ? частини паркану.

В судовому засіданні 22.06.2016 року позивач та його представник підтримали вимоги викладені в позовній заяві, дали пояснення аналогічні викладеним в заяві, просять позов задовольнити в повному обсязі (а.с.2-5,25-26).

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позов не підтримали заперечували проти його задоволення. Та вважали їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Також просили застосувати строк позовної давності та взагалі повернути позов.

Представник Гуляївської сільської ради Березівського району Одеської області у судове засідання 22.06.2016 року не зявився, хоча про день, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином. Разом з тим на адресу суду 12.04.2016 року надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника третьої особи, проти задоволення позову не заперечують (а.с.80).

Заслухавши пояснення сторін в судовому засіданні, перевіривши матеріали справи, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до рішення Березівського районного суду Одеської області від 28.04.2006 року домоволодіння №3 по вул.. Лермонтова в с. Гуляївка Березівського району Одеської області визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Згідно вказаного рішення виділено ОСОБА_2 ? частину житлового будинку з господарськими спорудами по вул. Лєрмонтова3 у с. Гуляївка, Березівського району Одеської області: коридор, площею 3,4 кв.м, кухню, площею 9,1 кв. м., жилу кімнату, площею 13,2 кв.м, прибудову літ.А, площею 5,3 кв.м., коридор площею, 5,4 кв. м., сарай літ З,Т,Д,Е, погріб літ. Ж ,1/2 частину паркану (а.с.6-7). Щодо виділення частки ОСОБА_1 не зазначено. Вказане рішення набрало законної сили.

Як зазначив у судовому засіданні позивач та відповідач поділ майна проводився згідно висновку технічної експертизи (а.с.65-72).

Судом також встановлено, що рішенням виконавчого комітету Гуляївської сільської ради надано дозвіл на видачу свідоцтва про право власності на ? житлового будинку ОСОБА_1 (а.с. 43).

Згідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.03.2008 року та технічного паспорту на будинок від 01.07.2008 року, власниками будинку за адресою: вул.. Лермонтова, 3, с. Гуляївка, Березівський р-н, Одеська обл. є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по ? частині відповідно (а.с.9-15).

Водночас, судом встановлено, що рішенням Гуляївської сільської ради Березівського району Одеської області від 23.07.2014 року скасовано рішення виконкому Гуляївської сільської ради від 25.02.2008 року №12 про надання дозволу на видачу свідоцтва про право власності ОСОБА_1 на ? вищевказаного житлового будинку.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності ОСОБА_1 на ? частини вказаного житлового будинку на підставі рішення Гуляївської сільської ради Березівського району - припинено (а.с.131).

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року зі змінами та доповненнями (далі ЦК України) «кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання».

Згідно статті 355 ЦК України «1.Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). 2. Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. 3. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. 4. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.»

Згідно п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Відповідно до п. 23 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ч. 3 ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 70 цього ж Кодексу, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як встановлено вище, вищевказаний житловий будинок є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, за останньою закріплено право власності на 1/2 частини вказаного житлового будинку. Щодо ? частини житлового будинку ОСОБА_1 то воно припинено.

Відповідно до Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі змінами , внесеними Протоколом № 11 - стаття 5 , про рівноправність кожного з подружжя кожен із подружжя у відносинах між собою користується рівними правами та обовязками цивільного характеру , що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Так у Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «ОСОБА_3 Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 19.09.2012 року №17-рп/2012 у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України, право подружжя на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Згідно ст.71 Сімейного Кодексу України, «майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними».

З огляду на вищевказане суд вважає, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: виконавчий комітет Гуляївської сільської ради Березівського району Одеської області про виділ в натурі частки майна, що є у спільній сумісній власності необхідно задовольнити, оскільки право власності на ? частини житлового будинку припинено, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Проте позивачу належить ? частина вказаного житлового будинку

Водночас, суд вважає зазначити щодо заяви відповідача про відмову у задоволені позову, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності, - наступне:

Відповідно до ст. 256 ЦК України, «позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу».

Згідно ст. 267 ЦК України «позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові».

Так, відповідачем в судовому засіданні було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, оскільки позивачами пропущено трирічний строк позовної давності для звернення до суду з таким позовом, та нічим не підтверджено, що зазначений строк переривався, поважних причин його пропуску позивачем також не наведено.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивач володів ? частини вищевказаного житлового будинку, про що свідчить свідоцтво про право власності. Підставою набуття власності слугувало рішення виконкомом Гуляївської сільської ради Березівського району Одеської області від 25.02.2008 року , однак останнє скасовано рішенням Гуляївської сільської ради 23.07.2014 року, тобто позивачем не пропущений строк позовної давності.

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що «перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила».

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 дізнавшись про порушення його прав саме у 2014 році, тому саме з цього часу почав плинути строк на оскарження.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» від 27 червня 2000 року при вирішення питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Більш того, (щодо пропуску строків позовної давності), суд вважає за недоцільне надавати детальну відповідь, оскільки Європейський суд з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Рішення повинно відповідати вимогам ст.ст. 213, 215 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»), при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини.

Так, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

З урахуванням зазначених обставин, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд доходить висновку, що позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 10, 11, 57, 60, 79, 88, 197, 209, 212-215, 218 Цивільно-процесуального кодексу України , ст.ст.60, 63, 71 Сімейного Кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: виконавчий комітет Гуляївської сільської ради Березівського району Одеської області про виділ в натурі частки майна, що є у спільній сумісній власності задовольнити.

Виділити ОСОБА_1 ? частини житлового будинку з господарськими спорудами по вул.. Лермонтова, 3 у с. Гуляївка Березівського району Одеської області, а саме: дві житлові кімнати площею 11.9 кв. м. та 10.5 кв.м., прибудову літ.А площею 3.0 кв.м., ванну кімнату площею 4.2 кв.м., літню кухню літ. Б, гараж літ. В, сарай літ. Г, ? частини паркану.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Одеської області через Березівський районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 29.06.2016 року.

Суддя І.А. Римар