У Х В А Л А

Іменем України

22 червня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Куштана Б.П., Панька В.Ф

з участю секретаря : Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства Житловий ремонтно-експлуатаційний район №5, Ужгородського міськвиконкому про визнання членом сімї, визнання права користування житловим приміщенням, зобовязання укладення договору найму житлового приміщення та за зустрічним позовом Виконавчого комітету Ужгородської міської ради до ОСОБА_2, де третьою особою без самостійних вимог є Комунальне підприємство Житловий ремонтно-експлуатаційний район №5 про виселення із незаконно зайнятого житлового приміщення, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до КП Житловий ремонтно-експлуатаційний район №5, Ужгородського міськвиконкому в якому просила визнати її членом сімї ОСОБА_3, визнати право користування житловим приміщенням, а саме квартирою №16 будинку №14/41 по вул. Г.Артемовського в м. Ужгороді та зобовязати КП Житловий ремонтно-експлуатаційний район №5 укласти договір найму вказаної квартири.

Також, у листопаді 2014 року виконавчий комітет Ужгородської міської ради звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_2, за участю третьої особи КП Житловий ремонтно-експлуатаційний район №5 у якому просив виселити ОСОБА_2 із незаконно зайнятого нею житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 19.10.2015 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_2 відмовлено. Зустрічний позов виконавчого комітету Ужгородської міської ради задоволено. Вирішено виселити ОСОБА_2 із незаконно зайнятого нею житлового приміщення АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_2, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову виконавчого комітету Ужгородської міської ради відмовити. Мотивує свої вимоги тим, що рішення не відповідає обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права.

У ході апеляційного розгляду справи, у звязку зі смертю позивачки ОСОБА_2, ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 22.06.2016 року було залучено правонаступника майнових прав покійної ОСОБА_2, доньку ОСОБА_1

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник виконавчого комітету Ужгородської міської ради в особі ОСОБА_4, просила відхилити апеляційну скаргу, оскільки мотиви та підстави, зазначені в ній щодо скасування рішення є безпідставними та необґрунтованими, і такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Інші сторони в судове засідання апеляційної інстанції не зявилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що стверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення. Про причини неявки апеляційний суд не повідомили. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне розглядати скаргу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторони, яка брала участь у справі, дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла до думки, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з наступних мотивів.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

А виходячи з положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводом апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції при вирішенні спору безпідставно послався на те, що ОСОБА_2 зареєстрована за іншою адресою, що в подальшому призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, крім того, судом неналежно оцінено та не в повному обсязі досліджено докази у справі.

Проте такі доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

За загальним правилом ч. 1 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного й громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 04.12.2013 року за №430 між КП ЖРЕР №5 і ОСОБА_3 було укладено договір найму житлового приміщення від 08.07.2014 року.

Позивач вказує, що з літа 2014 року ОСОБА_3 (брат позивачки) постійно хворів, та з липня 2014 року на його прохання ОСОБА_2 переїхала до нього для постійного проживання, щоб доглядати за ним та вести сумісне господарство, але 09.10.2014 року, помер. Інших членів сімї ОСОБА_3 не мав.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЖК УРСР, до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо

вони постійно проживають разом із наймачем, і ведуть із ним спільне господарство.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року №2 Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України зазначено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

За правилами ст. 65 ЖК УРСР, наймач вправі в установленому порядку, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, та наймачем, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до штампу про місце реєстрації в паспорті громадянина України, ОСОБА_2 значилася зареєстрованою і проживала у ІНФОРМАЦІЯ_1. Артемовського в м. Ужгород, починаючи з 28.06.1986 року, і саме це житло було її єдиним, і постійним місцем проживання, а.с. 18 (на звороті).

З даної квартири, ОСОБА_2 не виписувалась, і не прописувалась у квартирі АДРЕСА_2. Артемовського в м. Ужгород де проживав самостійно її брат ОСОБА_3.

Також, ще за життя ОСОБА_3 не вчинив жодних дій передбачених ст. 65 ЖК УРСР та Договором найму житла (а.с.36) щодо вселення інших членів сімї. Зокрема в п. 1.1. Договору жодного зі членів сімї наймача зазначено не було. Враховуючи те, що ОСОБА_3 у квартирі був зареєстрований один, вказана квартира не могла бути переоформлена за жодним власником чи наймачем.

Крім цього, з матеріалів справи не убачається, і такі не містять доказів, які б стверджували факт ведення спільного господарства ОСОБА_2 зі ОСОБА_3, зокрема спільної участі в утриманні квартири, оплати комунальних послуг, здійснення інших спільних витрат по ремонту квартири та інших доказів, які свідчать про факт постійного проживання в спірній квартирі. Факт перебування ОСОБА_2 у квартирі брата повязується із хворобою останнього, і носив тимчасовий, незначний характер, без зміни свого постійного місця проживання, яким була кв. № 99 в тому ж будинку.

Слід також зазначити, що покликання ОСОБА_2 на приписи ст. 106 ЖК УРСР за цих обставин є безпідставним. Оскільки, тільки член сімї наймача вправі ставити вимогу про визнання його наймачем квартири за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. А ОСОБА_2 у судовому засіданні не довела факту знаходження її в статусі члена сімї наймача, і такий не доводиться показами свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6.

Аналізуючи матеріали справи у сукупності з вимогами норм матеріального права, суд першої інстанції всебічно встановив фактичні обставини справи, та застосував до них норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та вірно прийшов до висновку про відмову в задоволенні первісного позову.

Позаяк доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та вище наведеного, а тому колегія суддів у відповідності до вимог передбачених статтями 213, 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи наведене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1, відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19 жовтня 2015 року, залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 803,88 гривні, судового збору.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Головуючий : ______________________

Судді : ______________________

______________________