Ухвала

іменем україни

30 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частини квартири як спільно набутого майна подружжя, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - на рішення апеляційного суду Харківської області від 28 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 2003 року по 19 березня 2010 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, у період якого, а саме 01 березня 2005 року вони придбали однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка є їх спільною сумісною власністю.

Посилаючись на вказані обставини та те, що в добровільному порядку згоди щодо поділу квартири між ними не досягнуто, просив визнати за ним право власності на Ѕ частки квартири без виділу в натурі, залишивши за відповідачем іншу Ѕ частки. При цьому позивач зазначив, що строк позовної давності ним не пропущено, оскільки про порушення своїх прав як власника дізнався з копії позову ОСОБА_4 до нього про визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 18 січня 2016 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частки квартири АДРЕСА_1, а за ОСОБА_4 залишено право власності на інші Ѕ частки вказаної квартири.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 28 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира придбана в період зареєстрованого шлюбу сторін у справі, тому є спільною сумісною власністю подружжя, частки їх в праві спільної сумісної власності є рівними.

Крім того, судом було відхилено доводи відповідача про пропущення позивачем строку позовної давності, з огляду на те, що строк позовної давності у справах про поділ майна обчислюється з дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, у даному випадку з дати отримання ним копії позовної заяви про визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають матеріалам справи й вимогам закону. При цьому доказам, поданим сторонами, судом надана належна правова оцінка (ст. 212 ЦПК України).

Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, апеляційний суд виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки про порушення свого права позивач дізнався у 2011 році, коли ОСОБА_4 змінила замки у квартирі.

Проте погодитись із такими висновками суду апеляційної інстанції не можна.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Таким вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з 2003 року по 19 березня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

01 березня 2005 року ними було придбано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України). Відтак при вирішенні спору про поділ майна подружжя слід виходити з презумпції рівності часток подружжя у набутому ними майні.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

У пункті 15 (абз. 3) постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами

законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст. ст. 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст. ст. 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України).

Вказаними нормами закону встановлено, що поки не буде порушено право одного з подружжя-співвласника на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, строк позовної давності не розпочинається.

Як було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_3 після розірвання шлюбу у 2010 році виїхав на заробітки до Російської Федерації, де й перебуває на даний час, жодних об'єктивних даних про те, що позивач знав або міг знати про зміну замків у квартирі, матеріали справи не містять.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про пропущення позивачем строку позовної давності, оскільки про порушення свого права як співвласника позивачу не було відомо до часу пред'явлення до нього позову про визнання таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з урахуванням наявних у справі доказів і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про визнання за позивачем права власності на Ѕ частини спірної квартири, яка є спільною сумісною власністю подружжя.

Вказані висновки суду першої інстанції зроблені з урахуванням положень ст. 60, ч. 4 ст. 65, ст. ст. 69, 70 СК України та роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 28 березня 2016 року скасувати, залишити в силі рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 18 січня 2016 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька

Судді: М.К. Гримич

О.В. Кафідова

О.В.Умнова

І.М.Фаловська