УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2016 року м. Мукачево Справа №303/3670/16-ц

2/303/1814/16

Номер рядка с.з. - 48

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі: головуючого судді Кость В.В.

при секретарі Немеш Г.В.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі

за позовом ОСОБА_1

до відповідача ОСОБА_2

третя особа без самостійних вимог: орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради

про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

Позивач просить забезпечити позов, шляхом заборони відповідачу виїжджати за кордон України разом із сином ОСОБА_3 без його дозволу.

Вимоги за заявою обґрунтовуються доводами про наявність конфлікту сторін з приводу визначення місця проживання сина, якого відповідач погрожує вивезти за межі України. Також позивач наголосив на тому, що у відповідача та їх спільної дитини у наявності є документи, які підтверджують громадянство Республіки Угорщина.

При вирішенні заяви суд виходить з того, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до пункту другого частини другої статті 152 Цивільного процесуального кодексу України, позов забезпечується: забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до ст. 151 Цивільного процесуального кодексу України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Виходячи з аналізу даної норми закону, під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, розтратити його, продати або знецінити, і такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Перелік заходів забезпечення позову визначено в ст. 152 Цивільного процесуального кодексу України.

Розяснюючи вищевказані законодавчі положення, Пленум Верховного Суду України у п.п. 1, 2, 6 постанови від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» (надалі Постанова №9), зазначив, що забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч. 4 ст. 151 ЦПК), якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Суд вирішуючи питання щодо застосування певного види забезпечення позову, види повинні виходити з того, що наведений у ч. 1 ст. 152 ЦПК України перелік видів такого забезпечення не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші види, але з урахуванням обмежень, установлених ч. 4 зазначеної статті. Особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов'язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.

Приймаючи вищевказані фактичні обставини по справі суд також констатує те, що син сторін по справі, передусім, є громадянином України.

В ст. 13 Загальної декларації прав людини зазначено, що кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 19.10.73 №2148-VIII встановлено, що кожному, хто законно перебуває на території будь-якої держави, належить, у межах цієї території, право на вільне пересування і свобода вибору місця проживання. Кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згадані вище права не можуть бути обєктом жодних обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоровя чи моральності населення або прав та свобод інших осіб і є сумісними з іншими правами, визначеними у цьому Пакті.

Частиною першою статті 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Частиною четвертою ст. 313 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Системний аналіз наведених вище норм міжнародного та національного законодавства свідчить про те, що застосування судом обмеження права у вигляді виїзду фізичної особи за кордон має відбуватись з урахуванням його природи як конституційного права громадянина, яке встановлюється ст. 33 Конституції України, ст. 313 Цивільного кодексу України та низкою міжнародних угод, які є частиною національного законодавства України, зокрема Міжнародним пактом про громадянські і політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод (статті 5, 8, 18 Конвенції).

Враховуючи правову природу права особи на вільне пересування як одного із основоположних прав людини і громадянина та переважно майновий характер цивільних спорів, можна дійти висновку про обмеження права на виїзд за кордон у порядку цивільного судочинства як виняткового заходу.

Поряд з цим, згідно з абзацом третім частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до п. 2 частини четвертої ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Аналогічні положення щодо порядку перетинання громадянами України, які не досягли шістнадцяти років містяться і у Правилах перетинання державного кордону громадянами України, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Таким чином, у законодавчому порядку врегульовано процедурні механізми перетину громадянами України кордону України з іноземними державами, якими гарантовано неможливість залишення меж України неповнолітньою (малолітньою) без згоди одного з батьків. Така можливість може бути практично реалізована також за рішенням суду по справі, сторонами по якій є батьки дитини.

Отже, необхідності у забезпеченні позову у вказаний заявником спосіб не має, так як існують законодавчі гарантії щодо необхідності врахування думки одного з батьків щодо вирішення питання перетину їх спільною дитиною кордону України, тому дублювання цих гарантій через процесуальну процедуру забезпечення позову є зайвим.

Також слід зазначити, що наявність в особи паспорту громадянина іноземної держави не може свідчити про автоматичну втрату громадянства України, якщо сама особа цього не бажає. Крім того, подвійне громадянство в Україні заборонено.

Таким чином, заява задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 151, 152, 153, 209, 210 Цивільного процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні заяви відмовити повністю.

2. Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя В.В. Кость