Ухвала

іменем україни

15 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Кадєтової О.В., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., СтупакО.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Львівського комунального підприємства «Старий Львів» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, за касаційною скаргою ОСОБА_4, який діє від імені ОСОБА_3, на рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 21 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року Львівське комунальне підприємство «Старий Львів» (далі - ЛКП «Старий Львів») звернулося до суду з указаним позовом, у якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 5 859 грн 24 коп., яка утворилася за період із квітня 2009 року до вересня 2014 року у зв'язку з неоплатою відповідачем отриманих і спожитих комунальних послуг.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 27 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 21 серпня 2015 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ЛКП «Старий Львів» 5 859 грн 24 коп. заборгованості за житлово-комунальні послуги та 243 грн 60 коп. сплаченого судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, який діє від імені ОСОБА_3, просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають наведеним нормам матеріального права, є законними та обґрунтованими.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Статтями 20, 21 цього Закону визначено обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.

Зокрема, обов'язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом; а обов'язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі зникнення потреби в отриманні послуги або відмови споживача від користування послугою виконавця/виробника споживач має право розірвати договір у порядку, встановленому законом.

Судом установлено, що ОСОБА_3 та її неповнолітні діти: ОСОБА_5 та ОСОБА_6, є співвласниками квартири АДРЕСА_1; вказаний будинок належить до комунальної власності.

Відповідно до п. 1.1 рішення Львівської міської ради від 08 червня 2007року № 365 «Про визначення виконавця житлово-комунальних послуг у місті Львові» виконавцем житлово-комунальних послуг у житлових будинках м. Львова з управління будинком, спорудою або групою будинків та їх утримання є Львівські комунальні житлово-експлуатаційні підприємства.

Позивач, який є юридичною особою, зареєстрованою у встановленому порядку, здійснює утримання і ремонт будинків (споруд) житлового та нежитлового фонду, які перебувають на його балансі, що стверджується рішеннями про створення підприємства, реєстраційними документами, статутом підприємства, який затверджений Галицькою районною адміністрацією м. Львова.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд виходив із того, що відповідач від наданих позивачем житлово-комунальних послуг не відмовлялася, а також відсутні докази на підтвердження того, що зазначені послуги вона отримує від інших установ.

Відповідно до наданої позивачем відомості про нарахування та оплату за утримання будинку заборгованість мешканців квартири АДРЕСА_1 із 2009 року становить 5 859 грн 24 коп. При цьому у травні 2009 року ОСОБА_3 при нарахуванні оплати в розмірі 66 грн 29 коп. сплатила кошти у сумі, яка перевищує нараховану (200 грн), таким чином, вчинила дії, якими визнала існування заборгованості.

Під час розгляду справи у суді представник позивача надав пояснення про те, що відповідачу неодноразово пропонувалося укласти договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, який відповідає типовому договору, проте відповідач відмовилася укладати цей договір, свій варіант договору не надала, чого не заперечував представник відповідача.

Суд дійшов висновку, що умови договору, запропонованого позивачем для підпису відповідачеві, повністю відповідають умовам Типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду про задоволення позову та стягнення з відповідача на його користь заборгованості за житлово-комунальні послуги, оскільки вона несвоєчасно та не у повному обсязі оплачувала спожиті житлово-комунальні послуги, розмір яких розраховано відповідно до встановлених у законному порядку компетентним органом тарифів із врахуванням площі, належної відповідачеві разом із іншими співвласниками квартири.

На обґрунтування свого висновку суд правильно зазначив, що необхідність укладення договору про надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і його укладення визначено як обов'язок, а не право сторін, і відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. ст. 627, 630 ЦК України, ст. ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Разом із тим за змістом наведених вище норм закону споживач зобов'язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними; відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 10 жовтня 2012 року у справі № 6-110цс12, на яку суд правильно послався в своєму рішенні.

При цьому суд урахував, що відповідач не надала належних та допустимих доказів згідно зі ст. ст. 58-60 ЦПК України на підтвердження своїх доводів про відсутність послуг, чи про свою відмову від них, або про припинення надання позивачем послуг чи про допущені позивачем порушення під час надання житлово-комунальних послуг з утримання будинку та прибудинкової території.

Крім того, розглядаючи спір, суд установив, що 08 грудня 2014 року ЛКП «Старий Львів» звернулося із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, яка утворилася з 2009 року; цьому зверненню передувало звернення у 2014 році із заявою про видачу судового наказу, який був скасований 17 листопада 2014 року.

Виходячи зі змісту ст. ст. 256, 257 ЦК України та встановивши, що позивач звернувся за захистом своїх інтересів у частині вимог поза межами встановленого законом строку позовної давності, суд зазначив, що відсутня заява відповідача чи її представника про застосування позовної давності до вказаних вимог, у зв'язку із чим суд позбавлений можливості розглядати питання про відмову у задоволенні частини позовних вимог, які заявлені з пропуском строку позовної давності.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно з положеннями ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд з дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, в результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного розгляду справи недопустимо.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, який діє від імені ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 21 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: О.В. Кадєтова

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак