Провадження № 22ц/790/36/16 Головуючий 1-ї інстанції - Лосєва Д.А.
Категорія - договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2016 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - Бровченко І.О.,

суддів -Піддубного Р.М., Пилипчук Н.П.,

при секретарі - Афоніні К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 січня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з останнього на його користь суму позики у розмірі 200000 грн. та стягнення судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 26 червня 2012 року ОСОБА_1 отримав від нього позику у розмірі 200000 грн. Був встановлений наступний графік повернення грошових коштів: до 31 грудня 2012 року - 50000 грн.; 01 червня 2013 року - 50000 грн.; 31 грудня 2013 року-50000 грн.; 01 червня 2014 року - 50000 грн., про що свідчить відповідна розписка складена і підписана самим відповідачем.

Відповідачем не було виконано взятих на себе зобов'язань з повернення суми позики, він неодноразово звертався з вимогами, щодо повернення грошових коштів до відповідача, зокрема було направлено письмову вимогу від 07 липня 2014 року, що підтверджується описом поштового вкладення та зворотнім поштовим повідомленням, однак, ОСОБА_1 уникає виконання своїх зобов'язань.

Станом на день звернення з позовом до суду, відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав, у зв'язку з чим просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 січня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 202000 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог. Обґрунтовуючи скаргу посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вислухав доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, встановивши обставини справи, перевірив зібрані по справі докази, обговоривши доводи апеляційної скарги судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в справі доказами, що 26 червня 2012 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 позику у розмірі 200000 грн. з графіком повернення грошових коштів: до 31 грудня 2012 року - 50000 грн.; 01 червня 2013 року - 50000 грн.; 31 грудня 2013 року -50000 грн.; 01 червня 2014 року - 50000 грн., про що свідчить відповідна розписка складена і підписана самим відповідачем (а.с.4, 19).

08 липня 2014 року ОСОБА_3 на адресу відповідача була направлена вимога щодо повернення грошових коштів у повному обсязі, яка була отримана ОСОБА_1 11 липня 2014 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 5-6).

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів підтверджуючих, що ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_3 борг у розмірі 200000 грн. згідно умов розписки від 26 червня 2012 року.

Оскільки відповідач ОСОБА_1 не повернув грошові кошти відповідно до умов договору позики, оформленого розпискою від 26 червня 2012 року, суд обґрунтовано стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості у розмірі 200000 грн.

Вирішуючи спір, суд з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані ними докази, дав їм належну оцінку та ухвалив законне й обґрунтоване рішення. З таким висновком суду погоджується і судова колегія.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, наведених на її обґрунтування, то ці доводи апелянта в даному випадку є несуттєвими, процесуальне рішення суду, прийняте по суті розглянутого ним питання не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного його вирішення.

Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що представник відповідача ОСОБА_1 згідно вимог ст. 60 ЦПК України, не довела ті обставини, що відповідач не підписував договір позики (розписку) та відповідно не брав від позивача кошти.

Крім того, судова колегія враховує, що згідно рішення апеляційного суду Харківської області від 10 березня 2016 року рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2015 року, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання розписки недійсною, скасовано. У задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено. З рішення суду вбачається, що ОСОБА_1 не заперечував щодо власноручного написання розписки, але заперечував щодо отримання грошових коштів.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку про постановлення районним судом рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, у відповідності з обставинами справи, наданими сторонами доказами та, відповідно, про відсутність підстав для зміни чи скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді -