Справа № 2-3358/2009 р. Головуючий у І інстанції Шинкар А.О.
Провадження № 22-ц/780/6381/16 Доповідач у 2 інстанції Фінагєєв В. О.
Категорія 06.12.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

06 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2009 року позивачі звернулися до суду з позовом та просили визнати за ОСОБА_3 право власності на 11/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1, загальною площею 90,3 кв.м.; житловою площею 46,5 кв.м., що складається з приміщень, позначених на плані: 1-1 вітальня загальною площею 9,2 кв.м.; 1-2 кухня загальною площею 13,8 кв.м.; 1-3 житлова кімната площею 17,2 кв.м.; 1-4 ванна загальною площею 5,0 кв.м.; 1-5 туалет загальною площею 1,7 кв.м.; 1-6 коридор загальною площею 7,2 кв.м.; 1-7 житлова кімната площею 29,3 кв.м.; 1-8 коридор загальною площею 6,9 кв.м.; визнати за ОСОБА_4 право власності на 89/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1, загальною площею 1036,70 кв.м.; житловою площею 462,20 кв.м., що складається з приміщень, позначених на плані: 2-1 гараж загальною площею 46,0 кв.м.; 2-2 підвал загальною площею 14,0 кв.м.; 2-3 котельня загальною площею 8,8 кв.м.; 2-4 підвал загальною площею 14,3 кв.м.; 2-5 підвал загальною площею 24,9 кв.м.; 2-6 коридор загальною площею 2,6 кв.м.; 2-7 санузол загальною площею 2,1 кв.м.; 2-8 сходова загальною площею 19,4 кв.м.; 2-9 кухня загальною площею 14,4 кв.м.; 2-10 коридор загальною площею 17,2 кв.м.; 2-11 кімната житловою площею 22,0 кв.м.; 2-12 кімната житловою площею 23,8 кв.м.; 2-13 кімната житловою площею 11,1 кв.м.; 2-14 житлова кімната площею 18,8 кв.м.; 2-15 сан. вузол 4,3 кв.м.; 2-16 житлова кімната 14,6 кв.м.; І тамбур загальною площею 4,8 кв.м.; 3-1 технічне приміщення загальною площею 35,7 кв.м.; 3-2 сходова загальною площею 16,1 кв.м.; 3-3 коридор загальною площею 14,5 кв.м.; 3-4 більярдна загальною площею 22,4 кв.м.; 3-5 санвузол загальною площею 2,2 кв.м.; 3-6 підсобне приміщення загальною площею 2,2 кв.м.; 3-7 тренажерна зала загальною площею 12,2 кв.м.; 3-8 підсобне приміщення загальною площею 7,8 кв.м.; 3-9 санвузол загальною площею 1,7 кв.м.; 3-10 гімнастична зала загальною площею 17,9 кв.м.; 3-11 підсобне приміщення загальною площею 20,3 кв.м.; 3-12 кухня загальною площею 20,3 кв.м.; 3-13 тамбур загальною площею 11,7 кв.м.; 3-14 санвузол загальною площею 2,7 кв.м.; 3-15 сходова загальною площею 16,7 кв.м.; 3-16 коридор загальною площею 22,4 кв.м.; 3-17 житлова кімната площею 15,3 кв.м.; 3-18 санвузол загальною площею 2,5 кв.м.; 3-19 санвузол загальною площею 3,1 кв.м.; 3-20 житлова кімната площею 20,0 кв.м.; 3-21 санвузол загальною площею 2,6 кв.м.; 3-22 житлова кімната площею 17,2 кв.м.; 3-23 житлова кімната площею 17,4 кв.м.; 3-24 санвузол загальною площею 2,9 кв.м.; 3-25 санвузол загальною площею 2,8 кв.м.; 3-26 житлова кімната площею 17,4 кв.м.; 3-27 житлова кімната площею 19,4 кв.м.; 3-28 сходова загальною площею 16,3 кв.м.; 3-29 житлова кімната 34,3 кв.м.; 3-30 санвузол загальною площею 2,0 кв.м.; 3-31 коридор загальною площею 15,5 кв.м.; 3-32 коридор загальною площею 3,7 кв.м.; 3-33 житлова кімната 16,5 кв.м.; 3-34 санвузол загальною площею 2,3 кв.м.; 3-35 житлова кімната 26,5 кв.м.; 3-36 санвузол загальною площею 2,2 кв.м.; 3-37 житлова кімната 18,0 кв.м.; 3-38 житлова кімната 18,5 кв.м.; 3-39 санвузол загальною площею 2,2 кв.м.; 3-40 санвузол загальною площею 2,2 кв.м.; 3-41 житлова кімната 18,3 кв.м.; 3-42 сходова загальною площею 16,1 кв.м.; 3-43 житлова кімната 35,8 кв.м.; 3-44 санвузол загальною площею 1,9 кв.м.; 3-45 коридор загальною площею 24,2 кв.м.; 3-46 підсобне приміщення 23,2 кв.м.; 3-47 підсобне приміщення загальною площею 32,9 кв.м.; 3-48 санвузол загальною площею 2,1 кв.м.; 3-49 санвузол загальною площею 3,0 кв.м.; 3-50 кімната житловою площею 16,2 кв.м.; 3-51 санвузол загальною площею 2,2 кв.м.; 3-52 санвузол загальною площею 2,4 кв.м.; 3-53 житлова кімната площею 23,8 кв.м.; 3-54 санвузол загальною площею 2,2 кв.м.; 3-55 кімната житловою площею 18,3 кв.м.; 3-56 житлова кімната 19,4 кв.м.; 3-57 санвузол загальною площею 2,2 кв.м.; 3-58 санвузол 2,2 кв.м.; 3-59 житлова кімната 19,6 кв.м.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10 жовтня 2006 року ОСОБА_5 подарував ОСОБА_3 1/4 частину, а ОСОБА_4 3/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 У 2008 році ОСОБА_5 подарував ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0190 га з цільовим призначенням будівництво та обслуговування житлового будинку, а ОСОБА_4 площею 0,0125 га з цільовим призначенням будівництво та обслуговування житлового будинку та 0,570 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Протягом 2006-2008 років співвласниками будинку було добудовано нові приміщення до належних їм частин будинку. У червні 2008 року виконавчий комітет надав дозвіл на окрему поштову адресу для ОСОБА_3 Позивачі зазначають, що після реєстрації договору дарування в БТІ вони не уклали договір конкретного користування, а при даруванні житлового будинку дарувальник не конкретизував з яких саме приміщень житлового будинку складаються подаровані сторонам ? частка та ? частки будинку. Узаконення самовільно зведених добудов у позасудовому порядку є неможливим.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2009 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, який не брав участі у справі та вважає, що зазначеним рішенням порушені його права, просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що у даній справі ухвалено два остаточні рішення різними датами - від 13 жовтня 2009 року та 21 серпня 2009 року, які містять розбіжності. Апелянт зазначає, що він перебував у шлюбі з ОСОБА_4 з 30 квітня 2004 року по 16 жовтня 2012 року, від якого у них народився син. Позивачі набули у власність будинок на підставі договору дарування і його площа на той момент складала 326,3 кв.м. Під час шлюбу ОСОБА_4 вкладав у будівництво свої кошти, внаслідок чого збільшилася як його площа, так і вартість. Він купував для будівництва спірного будинку матеріали, що підтверджується численними квитанціями, товарними чеками, фіксальними чеками, видатковими накладними, рахунками-фактурами.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 10 жовтня 2006 року ОСОБА_5 подарував ОСОБА_4 ? частини житлового будинку, ОСОБА_3 - ? частину житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 загальною площею 326,3 кв.м., житловою площею 136,8 кв.м., що підтверджується договором дарування жилого будинку.

ОСОБА_4 є власником ? частин, а ОСОБА_3 ? частини земельної ділянки площею 0,0125 га, яка розташована по АДРЕСА_1, цільове призначення - будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 446278.

ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,0570 га, яка розташована по АДРЕСА_1, цільове призначення - будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1

ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,0300 га, яка розташована по АДРЕСА_1, цільове призначення - ведення особистого селянського господарства, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2

ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,0190 га, яка розташована по АДРЕСА_1, цільове призначення - будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3

10 грудня 2009 року ОСОБА_3 зареєструвала право власності на 11/100 частин, та ОСОБА_6 - на 89/100 частин будинку, який розташований по АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 квітня 2004 року по 16 жовтня 2012 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що самовільні прибудови знаходяться на земельній ділянці позивачів та придатні для експлуатації та не порушують права інших осіб, а також проект житлового будинку погоджений з санітарно-епідеміологічною станцією та управлінням ГУ МНС.

Однак, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 292 ЦПК України - сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

З матеріалів справи та змісту оскаржуваного рішення вбачається, що судом першої інстанції не вирішувалися питання про права та обов'язки ОСОБА_7

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 зазначає, що він вкладав у будівництво свої кошти, внаслідок чого збільшилася як його площа, так і вартість. Однак, належні та допустимі докази, які підтверджують зазначену обставину, суду не надані.

Апелянт надав суду договори купівлі-продажу нерухомого майна, однак вони не підтверджують ту обставину, що кошти, які були отримані ОСОБА_2 від реалізації цього майна були використані на будівництво самочинних добудов до будинку, які є предметом спору. Надані ОСОБА_2 квитанції, товарні чеки, рахунки-фактури, накладні не свідчать про те, що апелянт купував будівельні матеріали та приладдя саме для будівництва зазначених добудов по АДРЕСА_1

Крім того, ОСОБА_2 раніше звертався до суду з позовом про поділ вказаного житлового будинку з підстав, що він за час шлюбу з ОСОБА_4 приймав участь в будівництві додаткових приміщень до будинку, що належав останній.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 29 серпня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено, в тому числі, і з підстав недоведеності факту участі останнього у будівництві спірних приміщень.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Так, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зазначають, що вони здійснили добудову до належної їм на підставі договору дарування частки нові приміщення, однак не можуть узаконити самовільно зведені добудови у позасудовому порядку.

Умови набуття права власності на новостворене майно та перероблену річ встановлені статтями 331, 332 ЦК України.

Згідно вимог ст. ст. 331, 332 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом, особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі; право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об'єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об'єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

Слід зазначити, що в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об'єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1.Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 року № 146 (далі - Методичні рекомендації № 146).

Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного суду України від 04 грудня 2013 року (справа №6-130цс13).

Згідно ч. 3 ст. 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

У зв'язку із цим, норми ч. 3 ст. 376 ЦК України можуть бути підставою для задоволення позову про визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості лише тоді, коли було здійснено самочинне будівництво з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших норм і правил.

Поняття «будівництво» включає в себе як нове будівництво, так і реконструкцію нерухомості.

Таким чином, створення нерухомості пов'язано з наявністю чи відсутністю дозволу на проведення реконструкції і дозволу на виконання будівельних робіт, його прийняттям в експлуатацію в цілому.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі здійснили реконструкцію житлового будинку, у зв'язку з чим загальна площа житлового будинку збільшилася з 326,3 кв.м. до 1036,70 кв.м. Звертаючись до суду з позовом, позивачі не надали суду доказів того, що під час перебудови житлового будинку ними були дотримані архітектурні, будівельні, санітарні, екологічні та інші норми та правила.

У матеріалах справи також відсутні докази звернення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до відповідних органів місцевого самоврядування з питання оформлення забудов, а також про відмову цих органів у його вирішенні.

За змістом ч. 2 ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Частина 3 ст. 18 Закону України «Про основи містобудування» забороняє експлуатацію об'єктів, не прийнятих в експлуатацію в установленому законом порядку.

Відповідно до змісту пп.1 п. «б» ч.1 ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів у порядку, встановленому законодавством, відноситься до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад.

Згідно вимог ст.ст. 5, 18 Закону України «Про основи містобудування» будівництво нерухомого майна повинно вестись згідно із затвердженим у встановленому порядку проектом, закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пред'являючи позов до виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області, позивачі не зазначили, якими саме діями чи бездіяльністю відповідача порушені їх права. Питання щодо визнання права власності на об'єкт нерухомого майна не було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підставу вважати про наявність спору про право.

За таких обставин, висновки суду щодо наявності підстав до задоволення позову не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України є підставою до скасування рішення та ухвалення нового по суті позовних вимог.

Вимоги апеляційної скарги в частині скасування рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 серпня 2009 року задоволені бути не можуть, оскільки з матеріалів справи вбачається, що таке рішення судом не ухвалювалось. Так, надана суду ксерокопія зазначеного рішення не може бути прийнята до уваги, оскільки вона належним чином не завірена і оригінал зазначеного рішення в справі відсутній.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 304, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2009 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області про визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, проживаючої ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 проживаючої АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2, зареєстрованого АДРЕСА_1, судовий збір у розмірі 1870 (одну тисячу вісімсот сімдесят гривень) з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.