У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді Ковальчук Н.М.,

суддів Гордійчук С.О., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання Пиляй І.С.,

з участю позивача ОСОБА_1,

відповідачки ОСОБА_2,

представника відповідачки - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану його представником адвокатом ОСОБА_4 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 25 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 25 квітня 2016 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим із неповним зясуванням обставин справи та невідповідністю їм висновків суду, представник ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_4 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі покликається на ст. 51 Конституції України та ч.1 ст. 201 СК України, які встановлюють обовязок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків та пояснює, що у липні 2005 року позивача у звязку з хворобою визнано інвалідом ІІІ групи та призначено йому пенсію по інвалідності. Стверджує, що на момент звернення до суду позивач хворів гіпертонічною хворобою ІІІ ступеню з високим ризиком судинних ускладнень та залишковими явищами перенесеного інсульту, що проявлялись і головних болях, астенічно-невротичними синдромами, задишкою при фізичному навантаженні, у звязку з чим потребує постійного забезпечення медичними препаратами, вартість яких перевищує його доходи, без врахування витрат на забезпечення нормального функціонування організму продуктами харчування, на утримання належного майна та оплату житлово-комунальних послуг. Заперечує висновок суду про те, що позивач ухилявся від виконання своїх батьківських обовязків та стверджує, що судом не здобуто жодних доказів на його підтвердження, а посилання на нерегулярність сплати аліментів та заборгованість з їх сплати суперечать фактичним обставинам справи. Пояснює, що аліменти з позивача на утримання відповідачки стягувалися за рішенням суду ще в період перебування його у шлюбі з матірю відповідачки, а нерегулярність їх сплати повязана з мінливим характером доходів, а в подальшому з наявністю інвалідності та постійною потребою у дороговартісному лікуванні. Звертає увагу на Акт обстеження житлово-побутових умов позивача як на підтвердження його скрутного матеріального становища, де зазначається про наявність лише пічного опалення, вуличного водопостачання, відсутність каналізації та облаштування туалету на вулиці. Додає, що той факт, що позивач не бачився з донькою з 2004 року не свідчить про свідоме та умисне ухилення ним від виконання своїх батьківських обовязків, оскільки колишня дружина мати відповідачки чинила йому перешкоди у зустрічах з дитиною. Заперечує покази свідка ОСОБА_5, якими суд мотивує своє рішення, та вважає їх субєктивними, оскільки у свідка та позивача погані особисті стосунки, ________________________________________________________________________________________________________________________

Справа № 570/3274/15-ц Головуючий у І інстанції Красовський О.О.

Провадження № 22-ц 787/1156/2016 Доповідач Ковальчук Н.М.

при цьому свідок є братом відповідачки та зацікавлений у позивному для неї вирішенні справи. З наведених підстав просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким

задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів, суд першої інстанції правильно виходив із їх безпідставності та необґрунтованості, відсутності належних доказів на підтвердження порушення права позивача з боку відповідачки, а також врахував факти ухилення позивача від своїх батьківських обовязків щодо відповідачки.

На підтвердження даного висновку в рішенні наведені відповідні мотиви і докази, з якими погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ГЮ №239165, виданого 23.07.2015р. (а.с. 3).

Як вбачається із посвідчення серії АГ № 543817, виданого 22.07.2005 року, позивач є інвалідом ІІІ групи (а.с. 4).

Згідно із ст. 202 Сімейного Кодексу України, повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов'язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає.

Відповідно до ст. 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред'явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року, розяснено, що обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України), не є абсолютним. У зв'язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред'явлено позов про стягнення аліментів, зобов'язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов'язків щодо них (ст. 204 СК України).

Таким чином, право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов'язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Свідченням такої потреби є отримання матір'ю чи батьком доходів, які є меншими за прожитковий мінімум. Згідно діючого законодавства, держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. Тому при постановленні рішення слід зважати на розмір такого державного утримання і ставити його у залежність із прожитковим мінімумом.

Згідно довідки Управління Пенсійного фонду України в Рівненському районі Рівненської області № 1102 від 10.07.2015 року, за період з 01 липня 2015 року по 31 липня 2015 року позивач отримував пенсію в розмірі 1049 грн. щомісячно (а.с. 2).

Прожитковий мінімум на 2015 рік встановлювався Законом України «Про Державний

бюджет України нa 2015 рік», і для непрацездатних осіб був визначений у розмірі 949 грн. (січень-серпень 2015 року).

Таким чином, оскільки пенсія позивача є вищою, ніж встановлений законом прожитковий мінімум для категорії осіб, до якої він відноситься, підстави вважати, що позивач є особою, яка потребує сторонньої матеріальної допомоги, відсутні.

Частиною 1 ст. 204 СК України передбачено звільнення від обов'язку утримувати матір, батька та обов'язку брати участь у додаткових витратах у разі, коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов'язків.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 11 грудня 1996 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в розмірі 1/3 всіх видів заробітку, починаючи з 25.11.1996 року і до досягнення дітьми повноліття.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 ухилявся від виконання рішення суду про стягнення аліментів, що підтверджується, зокрема довідкою-розрахунком № 4676 від 18.02.2014р., з якої вбачається, що за період з 01.03.2011 року по 15.12.2011 року позивачем аліменти не сплачувались (а.с. 61).

Окрім цього, при розгляді справи встановлено, що позивач отримав компенсацію за свою частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1, яка склала суму 39 277,00 грн..

Відхиляючи апеляційну скаргу, колегія суддів також враховує встановлені у судовому засіданні обставини, що позивач не спілкується з відповідачкою, не володіє інформацію про місце проживання та місце навчання дочки, про стан її здоровя.

Дочка позивача - відповідачка по справі, в даний час є студенткою, а тому у неї відсутній будь-який дохід з якого можна було б утримувати аліменти на користь позивача.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ зясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обовязку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Таким чином, колегія суддів приходить до переконання про те, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та дійшов обґрунтованого висновку, що заявлені позивачем як непрацездатною особою, вимоги про стягнення з його повнолітньої доньки щомісячних аліментів на утримання з підстав потреби у матеріальній допомозі, не є доведеними, а тому відсутні правові підстави для їх стягнення, в звязку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану його представником адвокатом ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 25 квітня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя підпис ОСОБА_7

Судді: підпис ОСОБА_8

підпис ОСОБА_9

Згідно:суддя-доповідач ОСОБА_7