Провадження № 2/161/250/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2016 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Ковтуненка В.В.,

при секретарі Царюк Н.М.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Луцьк цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що на підставі трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 09.08.2012 року позивач працювала в приватного підприємця ОСОБА_2 продавцем непродовольчих товарів. Відповідно до умов укладеного між сторонами договору, відповідач зобовязалась оплачувати працю позивача у розмірі 1 200 гривень на місяць. З довідки про доходи вбачається, що загальна сума доходу за період роботи у ОСОБА_2 становить 17 199,32 гривень. Але за весь період роботи позивачу було виплачено лише 2 322,93 гривень. 14 жовтня 2013 року позивач звільнилась за власним бажанням, але в день звільнення їй було видано лише трудову книжку. Просить суд стягнути з відповідача заборгованість по невиплаченій заробітній платі та середній заробіток за весь час затримки.

28 січня 2016 року позивачем було подано до суду заяву про збільшення позовних вимог. Просить суд стягнути з відповідача 1 146,60 гривень грошової компенсації за невикористану відпустку. При цьому, особою, яка подала заяву про збільшення позовних вимог зазначено «ОСОБА_4С.». Проте, позивачем по справі є ОСОБА_3. Жодних уточнень з приводу поданої заяви від позивача та її представника в подальшому не надходило. А тому за таких обставин, суд не приймає до уваги заяву про збільшення позовних вимог від 28 січня 2016 року.

Ухвалою суду від 11 лютого 2016 року у справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати було призначено судову почеркознавчу експертизу.

Ухвалою суду від 17 березня 2016 року було відновлено провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати. У звязку з тим, що станом на 17 березня 2016 року позивач не зявився до суду для відібрання експериментальних зразків підписів, а також не надав суду вільні зразки підписів. Хоча був повідомлений про необхідність вчинення вказаних дій. Вказані дії суд розцінив як затягування судового процесу та ухилення від проведення вказаної експертизи.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов з підстав, викладених в позовній заяві. Просив позов задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні не визнала позов, суду пояснила, що нею були здійснені всі належні позивачу виплати. Просила відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлений позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Щодо позовної вимоги про стягнення заборгованості по невиплаченій заробітній платі, то вона підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Судом при розгляді справи встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що 14 жовтня 2013 року ОСОБА_3 була звільнена з роботи за власним бажанням (а.с. 6).

Також судом встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що загальна сума заробітної плати ОСОБА_3 за період її роботи з серпня 2012 року по жовтень 2013 року становить 17 199,32 гривень (а.с. 8).

Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Також судом встановлено, і це підтверджується доказами, наданими відповідачем, що за період з серпня 2012 року по жовтень 2013 року ОСОБА_3 було повністю виплачено нараховану заробітну плату в сумі 17 199,32 гривень. Факт отримання позивачем заробітної плати підтверджується її власноручними підписами у відомостях про на виплату грошей № ВЗП-000008 за серпень 2012р., № ВЗП-000009 за вересень 2012р., № ВЗП-000010 за жовтень 2012р., № ВЗП-000001 за січень 2013р., № ВЗП-000002 за лютий 2013р., № ВЗП-ОООООЗ за березень 2013р., № ВЗП-000004 за квітень 2013р. Таким чином, всупереч твердженням позивача та її представника, взагалі відсутня сума нарахованої але невиплаченої ОСОБА_3 заробітної плати. При цьому, представник позивача, заперечуючи вказані обставини, в порушення вимог статті 60 ЦПК України, жодних доказів у відповідності до вимог статті 57 ЦПК України суду не надав. Ним заявлялось клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, яка була призначена ухвалою суду від 11 лютого 2016 року. Однак в подальшому, позивач та його представник ухились від проведення зазначеної експертизи, що дає суду можливість обмежитись доказами, що містяться в матеріалах справи та надані стороною відповідача.

Приймаючи до уваги викладене та враховуючи, що ОСОБА_3 при звільненні відповідачем в повному обсязі було виплачено нараховану заробітну плату в сумі 17 199,32 гривень у відповідності до вимог статті 116 КЗпП України. А тому за таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки заробітної плати при звільненні, то вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом при розгляді справи встановлено, що 14 жовтня 2013 року ОСОБА_3 була звільнена з роботи. Однак, всупереч твердження позивача, судом встановлено, що ОСОБА_3 при звільненні відповідачем в повному обсязі було виплачено нараховану заробітну плату в сумі 17 199,32 гривень у відповідності до вимог статті 116 КЗпП України.

Також судом встановлено, що позивачем по справі ОСОБА_3 проведено розрахунок середнього заробітку за час затримки (а.с. 3). Однак даний розрахунок не може бути прийнятий до уваги судом з наступних підстав. Як вбачається з розрахунку середнього заробітку за час затримки, наданого позивачем, що він взагалі не містить дати складання та підпису особи, що його склала. При цьому ОСОБА_3 суду не доведено та не надано доказів на підтвердження того, що вона являється спеціалістом в бухгалтерії і може здійснювати розрахунки.

Приймаючи до уваги викладене та враховуючи, що взагалі відсутній час затримки виплати заробітної плати. Так як всупереч твердження позивача, судом встановлено, що ОСОБА_3 при звільненні відповідачем в повному обсязі було виплачено нараховану заробітну плату в сумі 17 199,32 гривень у відповідності до вимог статті 116 КЗпП України. А тому за таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки.

Керуючись ст. 116 КЗпП України ст. ст. 10, 11, 57, 58, 60,213-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_3 в задоволенні її позову до ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: В.В. Ковтуненко

Рішення в повному обємі складено

29 червня 2016 року.