Провадження № 6/554/447/2016
У Х В А Л А
Іменем України
21 червня 2016 року м.Полтава
Октябрський районний суд м.Полтави у складі:
головуючого судді Кулешової Л.В.,
при секретарі судового засідання Довбенко А.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Полтаві подання старшого державного виконавця Октябрського відділу державної виконавчої служби міста Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області ОСОБА_1 про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України,
21 червня 2016 року до Октябрського районного суду м.Полтави надійшло вищевказане подання державного виконавця.
У поданні державний виконавець зазначає, що станом на 07.06.2016 року заборгованість по виконавчому документу є непогашеною та у звязку з невиконанням рішення суду необхідним є звернення з поданням про обмеження права виїзду за кордон боржника ОСОБА_2 На підставі викладеного, та беручи до уваги, що боржник ОСОБА_2 не сплатила заборгованість, тобто не виконала зобовязань, покладених на неї рішенням суду, старший державний виконавець за погодженням з начальником ВДВС Октябрського МУЮ звернувся до суду з відповідним поданням, яке просив задовольнити.
У судове засідання державний виконавець не зявився, у поданні просив розглянути справу в установлений законом термін.
Відповідно до положень ч.2 ст.377-1 ЦПК України судом прийнято рішення негайно розглянути подання без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за даної явки учасників судового провадження.
Суд, вивчивши суть подання, дослідивши додані до нього матеріали, повно та всебічно зясувавши обставини справи, дійшов до наступних висновків.
Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Згідно зі статтею 2 «Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї» кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачені законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.
Законодавством України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.
Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок розв'язання спорів у цій сфері регулює Закон України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України».
Положеннями статті 6 цього Закону встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, або громадянинові України, який має паспорт може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у таких випадках:
- якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання до виконання зобов'язань або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України (пункт 2);
- якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, до виконання зобов'язань (пункт 5); якщо до нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі (пункт 8).
За змістом пункту 18 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.
Статтею 90 Закону України «Про виконавче провадження» передбачена відповідальність за невиконання законних вимог державного виконавця та порушення вимог цього Закону.
Відповідно до вимог ч.1 ст.377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.
Ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у пункті 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та у пункті 18 частини 3 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження», означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.
Особа, що має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежного.
Аналогічне положення закріплене і в розясненнях Верховного Суду України, викладених у листі від 01.02.2013, а саме: ухилення від виконання зобовязань, покладених на боржника рішенням варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обовязку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обовязок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього обєктивні обставини (непереборної сили, події тощо).
Відповідно до положення частини 2 статті 10 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання».
Ухиленням боржника від виконання своїх зобов'язань не можна вважати лише наявність статусу боржника у виконавчому провадженні та непогашення боргу в добровільному порядку.
Також відповідно до інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5, встановлений порядок звернення державного виконавця з поданням до суду щодо обмеження у праві виїзду за межі України та заборони вїзду в Україну у разі невиконання боржником своїх зобовязань. Вказаний нормативно-правововий акт передбачає, що подання державного виконавця повинно містити, зокрема підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх зобовязань.
Встановлено, що згідно постанови від 01.04.2016 року старшим державним виконавцем відкрито виконавче провадження ВП №50674871 (а.с.47).
Разом із поданням державним виконавцем надано копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №56502065 від 01.04.2016 року, згідно якої вбачається про наявність у спільній частковій власності ОСОБА_2 (1/2 частки) нерухомого майна будинку за адресою: вул.Левадна, 19/8, м.Полтава (а.с.50), витягу з Єдиного державного реєстру МВС України щодо відсутності за боржником зареєстрованих транспортних засобів (а.с.51), актів виходу державного виконавця від 22.04.2016 року та від 25.04.2016 року, згідно з якими перевірити майновий стан боржника не виявилось можливим у звязку з тим, що двері помешкання ніхто не відчинив (а.с.52, 54), викликів державного виконавця від 22.04.2016 року та від 22.05.2016 року (а.с.53, 55) та постанови про примусовий привід від 07.06.2016 року (а.с.56).
Інших документів в обгрунтування доводів подання державним виконавцем до суду не надано.
Суд враховує ті обставини, що державним виконавцем було відкрито виконавче провадження, але у матеріалах подання жодним чином не підтверджений факт отримання боржником копій зазначених постанов та отримання викликів державного виконавця, так само державним виконавцем не наведено доказів того, що боржник ухилявся від отримання кореспонденції про його виклик до виконавчої служби, не зявлявся на виклик державного виконавця без поважних причин. Отже, відсутні відомості про обізнаність боржника ОСОБА_2 про відкрите виконавче провадження та щодо строків його добровільного виконання.
Згідно п.12.1.3. наказу Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 «Про затвердження Інструкції з організації примусового виконання рішень» до подання додаються копії виконавчого документа, постанови про відкриття виконавчого провадження та копії інших документів (за потреби).
Пунктом 12.1.1. вищезазначеної Інструкції встановлено вимоги до подання, серед яких, обовязкова наявність доказів, що підтверджують факту ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань.
Таким чином, підставою для ухвалення судом рішення про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон є доведеність факту ухилення від виконання рішення суду.
Але, як вбачається зі змісту подання, державним виконавцем не наведено жодних обґрунтувань ухилення боржника ОСОБА_2 від виконання її зобовязань за рішенням суду.
Доказів належного примусового виконання судового рішення державним виконавцем у встановленому законом порядку до суду теж не надано.
Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Проте державний виконавець не надав об'єктивних даних про те, що він вчинив дії щодо стягнення заборгованості за виконавчим документом, які передбачені Законом України «Про виконавче провадження», використав надані йому законом повноваження для виконання судового рішення.
Згідно з положеннями статей 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається.
В порушення вимог ст.60 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, як і не доведено усіх обставин, на які він посилається у своєму поданні, і які б свідчили про навмисне чи інше свідоме невиконання боржником зазначених обов'язків.
Відповідно до вимог ст.11 ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець зобовязаний вживати передбачені цим Законом заходи примусового виконання рішення, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Сама по собі наявність невиконаного судового рішення ще не є підставою для застосування обмежень щодо права пересування особи.
За таких обставин, суд вважає, що державним виконавцем не доведено доцільності застосування до боржника заходу впливу у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, та в ході розгляду справи не було доведено встановленого факту ухилення від виконання судового рішення з боку боржника, у зв'язку із чим подання не підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.377-1 ЦПК України, Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року №3857-XII, суд,
У задоволенні подання старшого державного виконавця Октябрського відділу державної виконавчої служби міста Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області ОСОБА_1 про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України відмовити.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Полтавської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 5-денний строк з дня проголошення ухвали. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 5-ти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Л.В. Кулешова