Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2016 року Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Котельви К.О.,

при секретарі Остапчук М.Ю.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, першої Львівської державної нотаріальної контори, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ЛКП «Центральне» про визнання спадщини відмерлою,

встановив:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить визнати недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за законом від 24.02.2015 року, оформлене приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстроване в реєстрі за № 174, яким оформлено ОСОБА_3 право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1, та скасувати відповідне рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнати спадщину на квартиру АДРЕСА_2 Б. в місті Львові відумерлою, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 Б. в місті Львові, укладений 18.03.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за N9432 та скасувати відповідне рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 20099436 від 18.03.2015 року, витребувати від ОСОБА_4 квартиру N92 в будинку №55 по вулиці Хмельницького Б. в місті Львові.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20 червня 2014 року померла ОСОБА_7, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім'ї і прописку, виданою ЛКП «Центральне» від 30.10.2014 року N27659, лікарським свідоцтвом про смерть від 04.07.2014 р., виданим Львівським обласним бюро судово-медичної експертизи, свідоцтвом про смерть ОСОБА_7, серії І-СГ № 364330, від 08.07.2014 року, виданим Галицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції. Після смерті ОСОБА_7 (спадкодавця) відкрилася спадщина: однокімнатна квартира АДРЕСА_3, загальною площею 27,20 кв.м. та житловою площею 15,10 кв.м.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 28 січня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_8 задоволено, встановлено факт проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 однією сім'єю з ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, визнано за ОСОБА_3 право на спадкування за законом після смерті померлої ОСОБА_7.

На підставі зазначеного рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 січня 2015 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 24.02.2015 року оформлено ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_4, зареєстроване в реєстрі за № 174. Право власності на квартиру було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 01, рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 19579272 від 24.02.2015 року.

Не зважаючи на перебування зазначеної квартири в судовому спорі, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18.03.2015 року, оформленого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрованого в реєстрі за №432, ОСОБА_3 передав у приватну власність ОСОБА_4 вказану квартиру №2 в будинку N255 по вулиці ОСОБА_9 в місті Львові. Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 20099436 від 18.03.2015 року, зареєстровано право приватної власності ОСОБА_4 на зазначену квартиру (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 582352646 1 01), внесено відповідний запис про право власності за №9091022 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 19 червня 2015 року задоволено апеляційну скаргу Львівської міської ради, скасовано рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 січня 2015 року та ухвалено нове, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_8 про встановлення факту та визнання права.

Враховуючи той факт, що оспорюване свідоцтво про право на спадщину за законом оформлене/видане приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 24.02.2015 року на підставі рішення Галицького районного суду м.Львова від 28 січня 2015 року, котре в подальшому було скасоване, зазначене свідоцтво, котрим оформлено ОСОБА_3 право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_4, - є недійсним.

З огляду на недійсність свідоцтво про право на спадщину за законом, придбання ОСОБА_4 майна за відплатним договором у ОСОБА_3, себто в особи, яка не мала права його відчужувати, недійсним є також договір купівлі-продажу квартири від 18.03.2015 року, за умовами якого ОСОБА_3. відчужив спірну квартиру ОСОБА_4

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та додаткових поясненнях до неї, позов просив задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні проти позову заперечила, з мотивів безпідставності, зазначила, що ОСОБА_4М на час придбання квартири не знала і не могла знати про спір щодо квартири, а також про обставини стосовно спадкування ОСОБА_3 квартири, оскільки в момент вчинення договору купівлі-продажу, продавцем були надані усі документи, які підтверджують право власності на квартиру, які були перевірені нотаріусом та сторонами договору.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник в судове засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча належним чином були повідомленні про час та місце розгляду справи.

Завідуючий Першою львівською державною нотаріальною конторою до судового засідання подав заяву про розгляд справи без участі представника нотаріальної контори.

Треті особи ПНЛМНО ОСОБА_5, ПНЛМНО ОСОБА_6 в судове засідання не зявилися, подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі.

Представник третьої особи ЛКП «Центральне» в судове засідання не зявився, про причини неявки не повідомив хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе розглядати справу у їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши думку учасників справи, зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими; обов'язком позивача, відповідно до ст. 27 ЦПК України є доведення в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Відтак, суд приходить до переконання, що, звертаючись до суду із даним позовом, позивач, всупереч наведених вище вимог, не обґрунтував належним чином, в чому полягає порушення його прав та законних інтересів, для захисту яких він звернувся до суду, що виступає підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Твердження позивача про недійсність свідоцтва про право на спадщину, невідповідність оспорюваного договору нормам чинного законодавства, за відсутності при цьому порушень прав та інтересів позивача, не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки, відповідно до приписів ст. 1 ЦПК України, особа звертається до суду саме за захистом своїх порушених або оспорюваних прав та охоронюваних законом інтересів.

За змістом ст. 1277 ЦК України, суд може визнати спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, яка подається лише після спливу одного року з часу відкриття спадщини, і лише у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття (ч.ч. 1 і 2).

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 28 січня 2015 року позов ОСОБА_3 було задоволено, та встановлено факт проживання його із ОСОБА_7 і визнано право на спадкування за законом після її смерті. На підставі вказаного рішення суду, ОСОБА_3 було отримано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого і було здійснено відчуження спірної квартири ОСОБА_4Як вбачається із Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.03.2015 року №35108039, станом на момент розгляду справи, квартира АДРЕСА_5 перебуває у власності ОСОБА_4.

Таким чином, квартира, яка на думку позивача, має бути визнана відумерлою спадщиною, була прийнята спадкоємцем за законом, надалі відчужена за договором купівлі-продажу і на даний час перебуває у приватній власності добросовісного набувача ОСОБА_4, тому не розглядається як така, що може бути визнана відумерлою.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна у добросовісного набувача, суд виходить із наступного.

Як вказувалося вище, предметом даного спору є вимога позивача визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та витребувати квартиру із володіння останнього.

Матеріалами справи встановлено, що відповідачем ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 18.03.2015 року відчужено квартиру АДРЕСА_6 ОСОБА_4 /а.с. 27, 28/. Станом на час укладення договору купівлі-продажу квартири, ОСОБА_3 виступав власником зазначеної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_5, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 24.02.2015р. за № 174, яке на час укладення договору було дійсним. Договір купівлі-продажу був укладений за ціною 448 430 (чотириста сорок вісім тисяч чотириста тридцять) гривень.

Таким чином, звертаючись із вказаними вимогами, Львівська міська рада оскаржує договір, за яким вона (позивач) не є стороною, при цьому стверджує про те, що оспорювані нею договори не відповідають вимогам чинного законодавства. На переконання суду, звертаючись із позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна із володіння власника, позивач застосовує неналежний спосіб захисту, та не довів наявність порушеного права вказаним договором, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Частиною 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, виходячи із наведених приписів, позивач, звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати недійсним договір, яким було відчужено квартиру, не будучи стороною за цими договорами, зобов'язаний довести, яким чином оспорювані ним договори порушують (зачіпають) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Частиною 1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч.1 ст. 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Стаття 216 ЦК України передбачає правові наслідки недійсності правочину, а саме, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Наслідком недійсності угод є застосування двосторонньої реституції, яка не залежить від добросовісності сторін укладених угод.

Згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

Зі змісту ч.1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України вбачається, що на угоди, укладені з порушенням вимог закону, не поширюються загальні положення недійсності угод, крім наслідку визнання такої угоди недійсною. Такі наслідки не можуть бути застосовані і у випадку оспорення дійсності угоди заінтересованою особою, яка не була стороною угоди.

Пленум Верховного Суду України у п.10 Постанови від 6.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснив, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який визнано недійсним. У звязку з цим, вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного провочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч.1 ст.216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України.

Згідно з п.26 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 р. №9, особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

З аналізу практики застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ Верховного Суду України вбачається, що при розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном. Відповідачем у справах цієї категорії є особа, яка на момент подання позову фактично володіє майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором.

З оспорюваного договору купівлі-продажу, укладеного 18 березня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, вбачається, що Львівська міська рада не була стороною цього договору, між Львівською міською радою та нинішнім володільцем спірного майна, ОСОБА_4, яка у встановленому законом порядку зареєструвала за собою право власності за рішенням приватного нотаріуса ОСОБА_6 за індексним номером 2099436 від 18.03.2015 року. Не будучи стороною оспорюваних договорів, право Львівської міської ради в результаті визнання недійсним договору купівлі-продажу не може бути відновлене, оскільки наслідки недійсності правочину застосовуються до сторін і в разі визнання цього договору недійсним, відчужене за ним майно має бути повернуте його відчужувачу, тобто Відповідачу, а не Позивачу. Водночас, суд зазначає, що право на витребування майна з чужого незаконного володіння має лише власник майна, а Львівська міська рада не є власником спірного нерухомого майна - приміщення квартири.

Щодо вимоги про витребування майна із володіння добросовісного набувача на підставі ст. 388 ЦК України, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги, оскільки матеріалами справи не підтверджено обставин, за яких можливе витребування майна.

Згідно із ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до статті 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. За приписами статті 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, у всіх інших випадках інтереси добросовісного набувача захищаються, тобто, власник не вправі вимагати повернення свого майна.

При цьому суд констатує, що, з врахуванням положення статті 204 Цивільного кодексу України, встановлюється презумпція правомірності правочину за певних умов, а саме: а) якщо недійсність правочину не встановлена законом; б) якщо правочин не визнаний судом недійсним.

Вирішуючи питання, пов'язані з розмежуванням добросовісного і недобросовісного набувача, слід враховувати положення ст. 330 ЦК України, відповідно до якої на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, набуває право власності добросовісний набувач, якщо, відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребувано у нього. Зокрема, набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, у якої він придбав річ, не має права її відчужувати. Отже, набувач є добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння.

За змістом ч.5 ст. 12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в т. ч. про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для витребування у нього майна. Наявність у діях власника волі на передачу майна виключає можливість його витребування у добросовісного набувача.

Судом встановлено, що станом на момент укладення договору купівлі-продажу, продавець відповідно до п. 8 Договору, підтвердив належність йому квартири, відсутність судових спорів щодо неї, відсутність заборони продажу, а також підтверджував достовірність поданих документів про право власності на відчужувану квартиру. Відповідно, ОСОБА_3 мав зареєстроване право власності, на підтвердження чого під час підписання договору, ОСОБА_4 було надано правовстановлюючі документи на квартиру, а саме свідоцтво про право на спадщину, а також витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Покупець оглянула надані Продавцем документи, пересвідчилась в належності квартири ОСОБА_3 Крім того, нотаріусом, який посвідчував правочин, було належним чином перевірено належність відповідачу квартири, що підтвердило наявність у нього права власності на нерухоме майно.

Як слідує із поданого третьою особою, приватним нотаріусом ОСОБА_6, відгуку /а.с.62/, до укладення договору купівлі-продажу квартири нотаріусом за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно перевірено відсутність будь-яких обтяжень на вказану квартиру та ОСОБА_3, в тому числі відсутність арештів на квартиру та Продавця. Підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії у нотаріуса не було.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка відповідач ОСОБА_4 пояснила, що перед укладенням договору, оглянула вказану квартиру в присутності представника Продавця, маклера та її сина, ОСОБА_10, який також підтвердив дані обставини, будучи допитаним як свідок при розгляді справи. Свідки підтвердили, що при укладенні договору в нотаріуса, ОСОБА_3 були надані їм для огляду правовстановлюючі документи на квартиру, нотаріусом було перевірено відсутність заборон на відчуження, обтяжень та арештів на квартиру, а Продавець повідомив їм, що з приводу квартири відсутні будь-які судові спори. Відповідач, допитана як свідок повідомила, що на час придбання даної квартири не знала і не могла знати про судовий спір щодо квартири, оскільки під час укладення договору, продавцем було надано всі документи, які підтверджують право власності на квартиру, які були перевірені нотаріусом та сторонами договору.

Крім того, як вбачається із квитанції ЛКП «Центральне» від 31.05.2016 року про сплату комунальних послуг, ОСОБА_4 продовжує добросовісно володіти належною їй квартирою та здійснює її утримання.

Доказів того, що відповідачу було відомо на час укладення договору купівлі-продажу про наявність судових спорів щодо квартири та підстави набуття продавцем права власності, позивачем суду не надано.

У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Всупереч наведеним приписам законодавства, Львівською міською радою не доведено тієї обставини, що ОСОБА_4 діяла недобросовісно при купівлі спірної квартири. Таким чином, Відповідач ОСОБА_4 є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_7, і така не може бути витребувана в неї на підставі ст. 388 ЦК України.

Згідно із вимогами Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна.

При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Вирішуючи спір про витребування майна з чужого незаконного володіння, суди повинні встановлювати чи вибуло спірне майно з володіння власників в силу обставин, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно. Так, наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

За таких обставин,враховуючи відплатність оспорюваного договору купівлі-продажу, наявність в діях власника волі на відчуження майна, факт реєстрації права власності на квартиру, та добросовісність набуття ОСОБА_4 права власності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна у його власника.

Керуючись ст.ст. 3-11,88,212-215, 224-228 ЦПК України, суд

вирішив:

у задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 10-ти днів після його оголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: К.О. Котельва