Ухвала

іменем україни

30 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, Львівська міська рада, товариство з обмеженою відповідальністю житлово-експлуатаційне підприємство «Стимул-Сихів», про демонтаж самочинно збудованих об'єктів; за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про скасування розпорядження, визнання права власності; за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про демонтаж самочинно збудованих об'єктів та приведення квартири у попередній стан, за касаційними скаргами представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8та Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 23 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 28 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про демонтаж самочинно збудованих об'єктів, у якому просить зобов'язати відповідачів демонтувати самовільно збудовані об'єкти - сарай, прибудову та надбудову до квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради посилається на те, що влаштування такої прибудови і надбудови проводилось без документів на землекористування, погодженої проектної документації, розпорядчого документа виконавчого органу та дозволу на виконання будівельних робіт, у зв'язку із чим міжвідомчою комісією Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради зроблено висновок про неможливість їх експлуатації та необхідність демонтажу. Вказаний висновок затверджений розпорядженням голови адміністрації та зобов'язано відповідачів здійснити демонтаж самочинно збудованих об'єктів, проте таке розпорядження у визначений строк відповідачами не виконано, тому просить зобов'язати відповідачів здійснити такий демонтаж.

ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулись до суду із зустрічним позовом та, з урахуванням збільшених позовних вимог, просили: скасувати розпорядження Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради «Про демонтаж самочинно збудованих об'єктів», визнати за ними право власності на реконструйовану квартиру та добудований гараж і сарай, визнавши за кожним із них право власності на частку в розмірі 30909/100000 реконструйованої квартири АДРЕСА_1, залишивши за ОСОБА_6 право власності на частку в розмірі 7273/100000 вказаної квартири.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 посилались на те, що вказана вище квартира належить їм на праві спільної власності, була окремим однокімнатним, одноповерховим будинком, загальною площею 38,2 кв. м, житловою площею 18,2 кв. м. Для покращення житлово-побутових умов ними було здійснено надбудову другого поверху квартири, в результаті чого загальна площа квартири збільшилась до 131,3 кв. м, а житлова до 64,1 кв. м. Вказана добудова здійснена з дотриманням вимог державних будівельних норм, не порушує прав та інтересів інших осіб та проведена виключно з метою покращення житлових умов.

ОСОБА_6 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про демонтаж самочинно збудованих об'єктів та приведення квартири у попередній стан, у якому просила зобов'язати ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 демонтувати надбудову та прибудову до квартири АДРЕСА_1 та привести її у відповідність до попереднього стану.

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_6 посилається на те, що разом із відповідачами є співвласником квартири АДРЕСА_1. У 2009 році шлюб між нею та ОСОБА_3 було розірвано, після чого, у зв'язку із створенням їй перешкод у проживанні у вказаній квартирі була змушена її залишити. Відповідачі без її згоди та без згоди органу місцевого самоврядування самовільно здійснили надбудову та прибудову до належної їй квартири, що є порушенням її права власності.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 23 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 28 грудня 2015 року, в задоволенні позову Сихівської районної адміністрації відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено частково. Скасовано розпорядження Сихівської районної адміністрації від 11 квітня 2013 року «Про демонтаж самочинно збудованих об'єктів». У задоволенні решти зустрічного позову відмовлено. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8 та Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позови Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_6 задовольнити та відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовів Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради та ОСОБА_6, задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 частково, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що внаслідок здійсненої добудови та надбудови, яка відповідає будівельним нормам і правилам і не суперечить санітарно-технічним вимогам і правилам експлуатації, не порушуються власні права та інтереси інших осіб, а також суспільні інтереси, оскільки такою лише покращені житлові умови усіх співвласників квартири.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судові рішення повністю не відповідають.

Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_3, ОСОБА_6, які перебували у зареєстрованому шлюбі до 09 вересня 2009 року, а також ОСОБА_4, ОСОБА_5

Спірна квартира складалась із однієї кімнати, жилою площею 18,2 кв. м, кухні, площею 7,2 кв. м, двох коридорів, площею 7,2 кв. м, та 5,6 кв. м, загальною площею 38,2 кв. м, та знаходиться в одноквартирному одноповерховому будинку.

У 2009 році ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 здійснено самочинне будівництво сараю, добудову і надбудову до вказаної квартири, в результаті чого загальна та жила площа спірної квартири збільшилась і на даний час складається із однієї кімнати, площею 18,2 кв. м, кухні, площею 7,2 кв. м, двох коридорів, площею 3,8 кв. м та 5,6 кв. м, ванної кімнати, площею 3,1 кв. м, на першому поверсі; та трьох житлових кімнат, жилою площею 12,9 кв. м, 12,5 кв. м, 20,5 кв. м, кухні, площею 8,3 кв. м, вбиральні, площею 5,9 кв. м, коридору, площею 12,5 кв. м на другому поверсі. Після проведених добудови та надбудови загальна площа спірної квартири становить 131,3 кв. м, а житлова площа - 64,1 кв. м.

Вказані добудови та надбудови є самочинним будівництвом, оскільки здійснені без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, а в результаті таких дій спірний об'єкт втрачає тотожність з тим, на який власниками отримано право власності.

Розпорядженням Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 11 квітня 2013 року затверджено висновок міжвідомчої комісії про демонтаж самовільно здійсненої прибудови та надбудови і зобов'язано відповідачів демонтувати самочинне будівництво до 01 червня 2013 року.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 15 листопада 2013 року, складеного Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз, сарай, добудова та надбудова до квартири АДРЕСА_1 відповідає державним будівельним нормам, санітарно-гігієнічним та протипожежним нормам. Невідповідність реконструкції житлового будинку полягає у відсутності погодженої у встановленому порядку проектної документації та дозволу на початок проведення ремонтно-будівельних робіт. Самочинно збудовані сарай, надбудова та прибудова відповідають державним будівельним та протипожежним нормам та не порушуються державні будівельні норми по відношенню до сусідських будівельних споруд. Демонтувати добудову та надбудову до квартири АДРЕСА_1 без пошкодження конструкції (квартири) будинку технічно неможливо.

Статтею 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» передбачено, що будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідно до п. 4 ст. 26, ст. 27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог необхідної містобудівельної документації, отриманої забудовником до початку виконання будівельних робіт, зокрема: вихідних даних, технічних умов, будівельного паспорта, розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених ст. 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт.

Статтею 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року № 6, при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

У розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а і об'єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Вказаний вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 04 грудня 2013 року № 6-130цс13, яка відповідно до норм ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, про визнання права власності на цю нерухомість може бути задоволено судом на підставі ч. 3 ст. 376 ЦК, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам.

Проте, судами не встановлено, хто є власником або користувачем земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво сараю, добудову і надбудову до квартири АДРЕСА_1, не залучено вказану особу до участі у справі. Разом з тим, рішення суду може вплинути на права та обов'язки власника або користувача земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року № 6, знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

В інших випадках суд за позовом відповідного державного органу чи органу місцевого самоврядування може на підставі ч. 7 ст. 376 ЦК зобов'язати забудовника здійснити перебудову житлового будинку, будівлі, споруди або іншого об'єкта нерухомості, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з істотним порушенням основних будівельних норм і правил, у тому разі, коли таке будівництво суперечить суспільним інтересам, порушує права інших осіб, коли порушення будівельних норм і правил є істотним, а також є технічна можливість виконати перебудову.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Разом з тим, судами не вірно дано оцінку обставинам справи, зокрема, що самочинне будівництво сараю, добудова і надбудова до квартири АДРЕСА_1 не порушують права та інтереси інших осіб, зокрема співвласника вказаної квартири - ОСОБА_6

Так, за змістом ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Проте, ОСОБА_6 заперечувала проти добудови і надбудови до спірної квартири, оскільки такі дії відповідачів за первісним позовом позбавили її права власності на частку в спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_1, площею 38,2 кв. м, так як цей об'єкт нерухомості після добудови і надбудови втратив тотожність з тим, на частину якого ОСОБА_6 отримала право власності.

Таким чином, суди попередніх інстанцій у порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України на вищенаведені положення закону та обставини справи уваги не звернули, не дослідили усіх доказів, які містяться у матеріалах справи, дійшли помилкового висновку, що неправомірні дії відповідачів за первісним позовом не порушують прав та інтересів інших осіб, не встановили власника земельної ділянки, на якій розташована спірна квартира, та не вирішили питання про залучення такого власника до розгляду справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, суд апеляційної інстанції у порушення вимог ч. 4 ст. 338 ЦПК України не врахував висновки і мотиви, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 квітня 2014 року.

Скасовуючи розпорядження Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 11 квітня 2013 року «Про демонтаж самочинно збудованих об'єктів», суди не зазначили правових підстав, згідно яких таке розпорядження є недійсним, оскільки відповідно до пунктів 4.3.2., 4.3.4. Положення про Сихівську районну адміністрацію Львівської міської ради та її структури, затверджену рішенням Львівської міської ради № 7 від 06 січня 2012 року, до повноважень позивача за первісним позовом віднесено: надання дозволів на перепланування житлових будинків (квартир), влаштування елементів благоустрою прибудинкових територій, впорядкування розміщення технічних елементів на фасадах будинків, зміну елементів фасадів будинків, приєднання (об'єднання) окремих кімнат, приєднання нежитлових та допоміжних приміщень до квартир, об'єднання квартир в одну та поділ однієї квартири на різні; розгляд та вжиття заходів у встановленому виконавчим комітетом Львівської міської ради порядку щодо фактів самочинного будівництва.

Отже, Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради діяла в межах своїх повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки судові рішення не оскаржуються в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання за ними права власності на реконструйовану квартиру та добудований гараж і сарай, визнавши за кожним із них право власності на частку в розмірі 30909/100000 реконструйованої квартири АДРЕСА_1, залишивши за ОСОБА_6 право власності на частку в розмірі 7273/100000 вказаної квартири, тому судом касаційної інстанції у вказаній частині не переглядаються.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню в частині вирішення позовних вимог Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, Львівська міська рада, товариство з обмеженою відповідальністю житлово-експлуатаційне підприємство «Стимул-Сихів», про демонтаж самочинно збудованих об'єктів; зустрічних позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про скасування розпорядження; позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про демонтаж самочинно збудованих об'єктів та приведення квартири у попередній стан, з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 335, 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8та та Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 23 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 28 грудня 2015 року скасувати в частині вирішення позовних вимог Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, Львівська міська рада, товариство з обмеженою відповідальністю житлово-експлуатаційне підприємство «Стимул-Сихів», про демонтаж самочинно збудованих об'єктів; зустрічних позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про скасування розпорядження; позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про демонтаж самочинно збудованих об'єктів та приведення квартири у попередній стан, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька

Судді: М.К. Гримич

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська