Провадження № 22-ц/773/991/16 Категорія: 59 Доповідач: Шевчук Л. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів Данилюк В.А., Киці С.І.,

секретар с/з ОСОБА_1,

з участю:

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ОСОБА_5) «Рек Альфа» про встановлення факту володіння нерухомістю більше трьох років та повернення надмірно сплаченої суми податку на доходи фізичної особи, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рек Альфа» про встановлення факту володіння нерухомістю більше трьох років, повернення надмірно сплаченої суми податку на доходи фізичної особи відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, представник позивача - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на незаконність судового рішення через порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задовольнити.

Судом першої інстанції встановлено, що позовна вимога про встановлення факту володіння нерухомістю більше трьох років, з яким позивач повязує виникнення у нього права на стягнення з відповідача на його користь грошової суми, не ґрунтується на вимогах закону, а позовні вимоги про стягнення з відповідача ОСОБА_5 «Рек Альфа» надмірно сплаченої суми податку на доходи фізичних особи від продажу будинку є похідними від вимоги про встановлення факту належності житлового будинку на праві власності, тобто фактично позивачем неправильно обрано спосіб захисту своїх прав, а тому суд відмовив в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено і це відповідає наявним в матеріалах справи доказам, яким суд дав правильну правову оцінку, що 30 березня 2011 року позивач ОСОБА_4 уклав з відповідачем ОСОБА_5 «Рек Альфа» договори купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку загальною площею 563,3 кв.м., що на ній знаходився, які посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим № 1671 (будинок) та № 1683 (земельна ділянка) (а.с.10-14). Вказані обєкти нерухомості розташовані за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Підгайці, вул. Хрещата, 46.

Відповідно до умов договорів купівлі продажу нерухомого майна, а саме пунктів 2.4., 2.5., продавець несе витрати щодо сплати податку на доходи фізичних осіб відповідно до законодавства України, продавець підписанням цих договору дає згоду на те, що покупець як податковий агент отримає і перерахує до бюджету суму податку з доходів фізичних осіб із договірної ціни.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_4 вважав, що відповідачем, як податковим агентом, неправильно визначено, утримано та перераховано вказану суму податку з доходів фізичних осіб Державний бюджет. Свою позицію позивач обґрунтовував тим, що спірне майно, за продаж якого з нього утримано податок, перебувало у його власності понад три роки, а тому він, в силу вимог Податкового кодексу України, звільнений від оподаткування доходу фізичних осіб. При цьому позивач предявив вимогу про встановлення факту володіння нерухомим майном більше трьох років.

За змістом Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» реєстрація права на нерухоме майно є невідємною частиною правовстановлюючого документу на нерухоме майно.

Відповідно до статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

В силу вимог статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статті 16 ЦК України, 258 ЦПК України передбачають, що встановлення факту не є самостійним способом захисту цивільних прав у позовному провадженні, а є підставою для виникнення цивільного права, а у даній справі, як правильно визначив суд першої інстанції, підставою виникнення права на стягнення грошових коштів. При вирішенні спору про цивільне право юридичні факти є предметом доведеності вимог і повинні встановлюватись при дослідженні обставин заявленого позову.

При цьому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що факт володіння громадянином жилим будинком на праві власності встановлюється судом, якщо у заявника був правовстановлюючий документ на цей будинок, але його втрачено і немає можливості підтвердити наявність права власності не в судовому порядку. В такому випадку заявник має подати докази про відсутність можливості одержання чи відновлення відповідного документу про право власності та про те, що на підставі цього документа жилий будинок належав йому на праві власності.

Як було встановлено в судовому засіданні, право власності позивача ОСОБА_4 на нерухоме майно на момент вчинення правочину, спрямованого на відчуження належного йому майна, ніким не оспорювалось, Свідоцтво про право власності на житловий будинок було видано виконавчим комітетом Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області 9 серпня 2010 року та зареєстровано в Комунальному підприємстві «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» та Електронному реєстрі прав власності на обєкти нерухомого майна 26 серпня 2010 року. Дана обставина сторонами не заперечується та підтверджується договорами купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, з яких убачається, що право власності продавця набуто на підставі відповідних Свідоцтва на право власності на нерухоме майно та Державного акту на право власності на земельну ділянку.

Таким чином, судом встановлено, що у позивача ОСОБА_4 право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Підгайці, вул. Хрещата, 46 і який він відчужив в користь відповідача ОСОБА_5 «Рек Альфа» на підставі договору купівлі продажу від 13 березня 2011 року, виникло з 26 серпня 2010 року, тобто з часу реєстрації права власності на нерухоме майно, а тому суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого суду про те, що підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_5 «Рек Альфа» в його користь надмірно сплаченої суми податку на доходи фізичних особи від продажу будинку не має, оскільки позивач суду не довів того, що житловий будинок, який він продав відповідача, перебував у його власності більше трьох років.

Відповідно до пунктів 2.4 та 2.5 зазначених вище договорів купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку передбачено, що продавець підписанням даних договорів дає згоду на те, що покупець, як податковий агент, утримує та перераховує до бюджету суму податку з доходів фізичних осіб із договірної ціни, витрати щодо сплати даного податку згідно законодавства України несе продавець.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що відповідачем було утримано суму податку з доходів фізичних осіб згідно вимог чинного законодавства та умов договору, з якими погодився позивач.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що кошти, які були перераховані як податок з доходів фізичних осіб до відповідного бюджету, у розпорядження відповідача не перебувають, а тому підстав для стягнення таких коштів саме з відповідача не має.

Також правильним є висновок суду першої інстанції про те, що хоча строк для звернення до суду пропущено без поважної причини, однак у даному випадку позовні вимоги не доведені, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, і суд саме у звязку з недоведеністю відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Доводи апеляційної скарги є власним тлумаченням представником позивача норм чинного законодавства та обставин справи, які були предметом дослідження судом першої інстанції і суд дав їм правильну юридичну оцінку, а тому не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, яке постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: