Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Висоцької В.С., Кафідової О.В., Колодійчука В.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Тульчинської міської ради, ОСОБА_5, реєстраційної служби Тульчинського районного управління юстиції про визнання недійсними рішень сесії Тульчинської міської ради Вінницької області, свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 15 лютого 2016 року,

встановила:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Тульчинської міської ради Вінницької області № 921 від 3 липня 2013 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка знаходиться в користуванні ОСОБА_5 площею 0,0541 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 і надано у власність останній земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови площею 0,0541 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1. 6 серпня 2013 року ОСОБА_5 зареєструвала своє право власності і отримала свідоцтво про право власності на земельну ділянку.

Позивач вважала, що таке рішення та свідоцтво є недійсними, оскільки ОСОБА_5 підробила її підписи в акті встановлення та узгодження меж земельної ділянки з абрисом земельної ділянки і в акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання з абрисом зовнішніх меж земельної ділянки та використала їх, подавши ці підроблені документи до Вінницького регіонального відділення ДП «Центр державного земельного кадастру» для отримання державного акта на земельну ділянку. Такі факти підтверджуються ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 19 лютого 2014 року про закриття кримінального провадження, якою звільнено ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за вчинення нею кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 1, 4 ст. 358 КК України на підставі ст. 45 КК України.

Ураховуючи наведене та з урахуванням уточнень, просила поновити їй строк для звернення до суду в частині оскарження рішення міської ради від 19 вересня 2002 року; визнати недійсним рішення міської ради від 3 липня 2013 року; визнати недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку, видане ОСОБА_5; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на земельну ділянку; визнати незаконним та скасувати рішення міської ради від 21 листопада 2014 року; визнати недійсним та скасувати в частині рішення міської ради від 19 вересня

2002 року.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від

30 грудня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним і скасовано рішення Тульчинської міської ради Вінницької області № 921 від 3 липня 2013 року в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка знаходиться в користуванні

ОСОБА_5 площею 0,0541 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 та надання у власність ОСОБА_5 із земель житлової та громадської забудови земельну ділянку площею 0,0541 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно (земельну ділянку), видане 6 серпня 2013 року ОСОБА_5 на земельну ділянку в АДРЕСА_1.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,0541 га у межах згідно з планом, розташовану в АДРЕСА_1, яка належить їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно (земельну ділянку). У задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 15 лютого

2016 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_4 до Тульчинської міської ради Вінницької області, ОСОБА_5, реєстраційної служби Тульчинського районного управління юстиції в частині позовних вимог про визнання незаконними і скасування рішення міської ради від 21 листопада 2014 року і рішення міської ради від 19 вересня 2002 року, задоволено.

Визнано незаконним і скасовано рішення № 1400 Тульчинської міської ради від 21 листопада 2014 року в частині встановлення меж між присадибними земельними ділянками АДРЕСА_1 Визнано недійсним та скасовано п. 1.4 рішення 5 сесії 4 скликання Тульчинської міської ради від 19 вересня 2002 року про надання земельної ділянки площею 898 кв. м по АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку в постійне користування (ОСОБА_6,

ОСОБА_4.): ОСОБА_6 - 575 кв. м, ОСОБА_4 - 327 кв. м, загального користування - 54 кв. м. Вирішено питання розподілу судових витрат. В іншій часині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення вимог, апеляційний суд виходив із того, що ухваленими міською радою рішеннями про зменшення земельної ділянки у користуванні та встановленні меж порушуються законні права і інтереси позивача.

Доводи відповідача ОСОБА_5 про сплив строку позовної давності неспроможні, оскільки згідно норм ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.

Доводи позивача про те, що про існування рішення 19 вересня

2002 року їй стало відомо в квітні 2015 року будь-якими доказами не спростовано.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити, рішення апеляційного суду Вінницької області від 15 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

В.М.Колодійчук