АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Котушенко С.П., Романюк М.М.

при секретарі Порубай М.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання особи такою, що неналежно виконала свої зобовязання та зобовязання відшкодувати збитки, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що у вересні 2014 року вона, шляхом спілкування за допомогою мережі Інтернет, замовила пошив чобіт вартістю 5000,00 грн. 22 вересня 2014 року вона перерахувала 2587,00 грн. на банківську картку на імя ОСОБА_4. 13 жовтня 2014 року було перераховано решту грошових коштів, а 14 жовтня 2014 року вона, позивачка, отримала через відділення підприємства «Нова пошта» №14 замовленні чоботи, однак чоботи виявилися замалі, про що вона відразу повідомила представника відповідача з вимогою виправити недолік. Після повернення взуття виробнику, недоліки не були усунуті, тому позивачка просила суд визнати відповідача ФОП ОСОБА_3 стороною договору, який неналежно виконав свої зобовязання та зобовязати останнього відшкодувати завдані збитки в сумі 5900,00 грн., з яких 5000,00 грн. вартість чобіт, а 900,00 грн. - нарахована пеня.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2016 року в позові відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 02 вересня 2014 року позивачка у мережі Інтернет вела переписку щодо виготовлення пари чобіт з особою на ім»я ОСОБА_4. 19 вересня 2014 року через мережу Інтернет ОСОБА_2 зробила замовлення на виготовлення чобіт вартістю 5000,0 грн. Викладене стверджується роздруківкою переписки позивачки у телефонному додатку «Viber» (а.с.8 35).

Твердження позивачки про те, що 22 вересня 2014 року вона здійснила перерахунок частини вартості чобіт на банківську картку на ім»я ОСОБА_4 в розмірі 2587,0 грн., а 13 жовтня 2014 року перерахувала залишок вартості чобіт на ту ж саму банківську карту на ім»я ОСОБА_4 є недоведеними; письмові докази, що відповідають вимогам ст. 58, 59 ЦПК України суду не представлені. Згідно пояснень позивачки у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, оригінали квитанцій щодо перерахування коштів за виготовлення чобіт на ім»я ОСОБА_4 не збереглися, що стверджується журналом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції.

Згідно пояснень позивачки, кошти за виготовлення чобіт на ім»я відповідача не перераховувались, що стверджується журналом і звукозаписом процесу, та змістом позовної заяви і апеляційної скарги.

14 жовтня 2014 року ОСОБА_2 через відділення підприємства «Нова пошта» № 14 отримала від приватної особи ОСОБА_3 чоботи, однак, як пояснила позивачка в судовому засіданні, отримані чоботи виявилися замалі, в звязку з чим 15 жовтня 2014 року вона повернула їх. 24 жовтня 2014 року позивачка знову отримала поштою чоботи без виправлення недоліків товару. На цей час чоботи перебувають у позивачки, однак вона позбавлена можливості користуватись ними. Викладене стверджується експрес-накладними підприємства «Нова пошта» від 15.10.2014 року та від 23.10.2014 року, що долучені до матеріалів справи; колегія звертає увагу, що оголошена вартість відправлення в обох випадках 800,0 грн.

Колегія звертає увагу, що позов заявлено з посиланням, зокрема, на положення ст.ст. 6, 626, 627, 638, 639 ЦК України.

Так, частинами 1, 2 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно частин 1, 2, 3 ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність факту укладення позивачкою договору з відповідачем ОСОБА_3 та ухвалив законне рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позивачкою не надано суду будь-яких доказів про наявність договірних правовідносин щодо виготовлення чобіт саме з відповідачем ОСОБА_3

Більше того, згідно пояснень позивачки у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, відповідно до змісту позовної заяви та апеляційної скарги, - позивачка стверджує, що грошові кошти за виготовлення чобіт перераховувались на ім»я ОСОБА_4, позов до якої не пред»явлено, вказана особа до участі у справі не залучалась. Будь-яких доказів щодо наявності правовідносин між відповідачем ОСОБА_3 та ОСОБА_4, на ім»я якої позивачка, згідно її тверджень, перераховувала кошти, - суду не надано, клопотання про витребування відповідних доказів позивачкою не заявлені.

Факт відправлення позивачці чобіт поштою саме відповідачем, який зареєстрований у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців у якості фізичної особи-підприємця, що здійснює діяльність з ремонту взуття, - не спростовує висновків суду про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки не доводить факту існування договірних правовідносин щодо виготовлення взуття саме між позивачкою і відповідачем ОСОБА_3

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, у якості номеру засобу зв»язку з відповідачем вказано телефонний номер 471468. Однак, позивачкою не зазначено про спілкування щодо укладення та умов договору на виготовлення чобіт саме за вказаним телефонним номером (а.с. 59 62).

Колегія звертає увагу, що оголошена вартість поштового відправлення, здійсненого приватною особою ОСОБА_3, згідно наданих позивачкою квитанцій, становить лише 800,0 грн., що не збігається з твердженням позивачки про досягнення домовленості щодо виготовлення чобіт за 5000,0 грн.

Крім того, позивачкою не доведено факт перерахування коштів у розмірі 5000,0 грн., оскільки оригінали чи навіть копії відповідних квитанцій (чеків, тощо) суду не надані.

Місцевий суд обґрунтовано звернув увагу на недотримання позивачкою вимог ч. 2 ст. 16 ЦК України, якою передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права.

Отже, визнання у судовому порядку особи стороною договору, як спосіб захисту цивільних прав, чинним законодавством не передбачено, що також свідчить про обґрунтованість оскаржуваного рішення суду про відмову у задоволення вказаної позовної вимоги.

Відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання відповідача стороною договору, зобов»язання відповідача відшкодувати витрати на виготовлення речі у розмірі 5000,0 грн., зумовлює необхідність відмови у задоволенні похідної позовної вимоги про зобов»язання відповідача сплатити позивачці пеню у розмірі 900,0 грн.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді