У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів: Завгородньої І.М., Маляренка А.В.,
Леванчука А.О., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Головного управління юстиції у м. Києві, Київської міської ради, Третьої київської державної нотаріальної контори, треті особи: Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, Департамент земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, Реєстраційна служба Головного управління у м. Києві, про визнання права власності в порядку спадкування на 1/2 частини будинку, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що після смерті батька ОСОБА_8 він 28 травня 2013 року та 15 серпня 2014 року звертався до Третьої київської державної нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частини будинку по АДРЕСА_1, проте нотаріус відмовила у видачі свідоцтва та зазначила, що у заповіті ОСОБА_8 від 17 листопада 1995 року за реєстровим № 2с-1500 вказано прізвище ОСОБА_6, у той час як у паспорті заявника вказано - ОСОБА_6 Крім того, позивачем не було надано правоустановчого документа оригіналу з реєстрацією майна.

Факт родинних відносин, а саме те, що ОСОБА_6 є рідним сином ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, підтверджено рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2014 року.

Щодо правоустановчих документів на спадкове майно, а саме на житловий будинок, то вони були втрачені, проте позивач зазначав, що його батько законно володів та користувався майном, що підтверджується договором на право забудови будинку та право безстрокового користування та використовування земельної ділянки, технічним паспортом, актом приймання в експлуатацію об'єкта та іншими документами.

Просив визнати за ним право власності у порядку спадкування за заповітом від 17 липня 1995 року № 2с1500 на 1/2 частини будинку по АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 січня 2015 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частини будинку по АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 січня 2015 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена частково.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався тим, що позивач довів належними та допустимими доказами наявність свого права власності на 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові, апеляційний суд керувався тим, що до особи, з якою у позивача реально існує спір про право на спадкове майно за заповітом батька, - сестри ОСОБА_10, позивач позовних вимог не заявив, що унеможливлює вирішення такого спору.

Із такими висновками судів погодитися не можна.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Судом встановлено, що 17 листопада 1995 року ОСОБА_8 складений заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої київської державної нотаріальної контори та зареєстрований у реєстрі за № 2с1500, згідно з яким на випадок смерті належний ОСОБА_8 легковий автомобіль марки ВАЗ 21061, 1984 року випуску він заповів ОСОБА_6, а житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1, та речі домашньої обстановки та вжитку заповів ОСОБА_6 та ОСОБА_10 у рівних частинах кожному (а. с. 9, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер, про що у Книзі реєстрації смертей 04 грудня 2006 року зроблено відповідний актовий запис за № 22087, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві від 04 грудня 2006 року (а. с. 13, т. 1).

Із фотокопії матеріалів спадкової справи № 6 (номер у спадковому реєстрі 41468602), заведеної 09 січня 2007 року державним нотаріусом Третьої київської державної нотаріальної контори щодо майна ОСОБА_8, вбачається, що позивач 09 січня 2007 року звернувся до Третьої київської державної нотаріальної контори із заявою № 25 про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька ОСОБА_8 (а. с. 128, зворот).

30 січня 2007 року до Третьої київської державної нотаріальної контори звернулася ОСОБА_10 із заявою № 232 про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька ОСОБА_8 (а. с. 133, зворот, т. 1).

Державним нотаріусом Третьої київської державної нотаріальної контори 20 червня 2007 року було зроблено запит № 2304/2-15 до Комунального підприємства Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна (далі - Київське БТІ) у відповідь на який листом від 27 червня 2007 року № 17855 Київське БТІ повідомило, що згідно з даними Книг реєстрації Бюро цілий будинок по АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрований за ОСОБА_8 на підставі договору на право забудови у безстрокове користування земельної ділянки, посвідченої Третьою київською державною нотаріальною конторою 29 листопада 1949 року, акта приймання будинку, затвердженого рішенням виконкому Шевченківської районної ради від 27 травня 1974 року № 621 (а. с. 34, 144 зворот, т. 1).

28 травня 2013 року позивач звернувся до Третьої київської державної нотаріальної контори із заявою № 288 про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок по АДРЕСА_1 (а. с. 169, зворот, т. 1).

Листом Третьої київської державної нотаріальної контори від 28 травня 2013 року № 1138/02-14 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку з тим, що ним не надано правоустановлюючий документ на житловий будинок по АДРЕСА_1, оформлений належним чином (а. с. 11, 170).

Листом Третьої київської державної нотаріальної контори від 15 серпня 2014 року № 1504/02-14 позивачу вдруге відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку з розбіжностями в написанні прізвищ, зокрема, у заповіті від імені ОСОБА_8, посвідченому Третьою київською державною нотаріальною конторою від 17 листопада 1995 року за реєстровим № 2с-1500, вказано спадкоємця «ОСОБА_6.», а у паспорті громадянина ОСОБА_6 серії НОМЕР_2, виданому Шевченківським РУ ГУ МВС України від 19 грудня 1996 року, вказано прізвище «ОСОБА_6.» (а. с. 10, 171, зворот, т. 1).

Згідно з експертним висновком Українського бюро лінгвістичних експертиз від 15 серпня 2014 року № 056/411-2 записи прізвища ОСОБА_6 (паспорт громадянина України, запис ОСОБА_6.), ОСОБА_6 (заповіт від 17 листопада 1995 року, записи ОСОБА_6, ОСОБА_8.) та російською - ОСОБА_6 (свідоцтво про народження, запис російською мовою ОСОБА_6, отец ОСОБА_8.) є ідентичними, а розходження у записах прізвища у документах, наданих для експертизи, пояснюється документальною фіксацією його української субнормативної форми ОСОБА_6, у той час як відповідно до чинних правил нормативним є запис ОСОБА_6 (а. с. 12, т. 1).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2014 року встановлено факт, що ОСОБА_6 за свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 24 березня 1949 року та ОСОБА_6 за паспортом громадянина України серії НОМЕР_2, виданим Шевченківським РУ ГУ МВС України у м. Києві від 19 грудня 1996 року, є однією і тією ж особою; ОСОБА_6 є рідним сином ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 113).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки до участі у справі відповідачем не залучено ОСОБА_10

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Дотримання вказаного принципу є надзвичайно важливим при розгляді справ, оскільки він гарантує, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме змогу забезпечити захист своїх інтересів.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Згідно з п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України суд під час проведення попереднього судового засідання вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, та відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Суд з урахуванням наведеного повинен вчинити дії, які від нього вимагає положення ч. 4 ст. 10 ЦПК України.

Суд касаційної інстанції враховує, що апеляційний суд у силу своїх повноважень, передбачених цивільно-процесуальним законодавством, позбавлений можливості залучити до участі у справі належного відповідача на стадії апеляційного провадження.

Разом з тим відмова суду апеляційної інстанції у позові не ґрунтується на нормах матеріального й процесуального права, справа по суті не вирішена, що перешкоджає позивачу у подальшому захистити свої права у суді.

У зв'язку з тим, що норми цивільного процесуального закону не дотримані, позивачу судом першої інстанції не роз'яснено право на залучення до участі в справі співвідповідачів, а також уточнення позовних вимог, що передбачено ч. 2 ст. 31 ЦПК України, ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатися законними й обґрунтованими, а тому відповідно до ст. 338 ЦПК України вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 343−345, 347, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 січня 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.О. Дьоміна
Судді: І.М. Завгородня
А.О. Леванчук
А.В. Маляренко
О.М. Ситнік