Провадження № 2/761/2308/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Юзькової О.Л.,

при секретарі Голопич Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричка Ю.О. про визнання права власності та визнання договору іпотеки недійсним,, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. 17.11.2012 відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В. та зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 1789, ОСОБА_6 (продавець) продала (передала у власність) ОСОБА_1 (покупець) нерухоме майно, яким є квартира АДРЕСА_1 (30,60 кв.м., реєстраційний номер майна НОМЕР_4). Вартість майна, що була сплачена продавцю до підписання договору, складала 550 000 грн. Після купівлі вказаного житла, позивач разом з сім'єю зареєстрував в ньому своє місце проживання та почав користуватися. Договір купівлі продажу укладений позивачем не був зареєстрований в органах державної реєстрації, як того вимагає Цивільне законодавство, з огляду на зміни в законодавстві, які пов'язані з організацією роботи нового органу державної реєстрації(Держаної реєстраційної служби) і тимчасового обмеженого функціонування бюро технічної інвентаризації. 29 червня 2015 року позивачу стало відомо, що згідно даних Державного реєстраційного реєстру речових прав на нерухоме майно, 17.06.2015 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 і цього ж дня за договором іпотеки на квартиру накладена заборона. 01.07.2015 року, відомості, щодо протиправного заволодіння власністю позивача були внесені до єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000165. В ході проведення досудового розслідування було встановлено, що невстановлені особи виготовили акт про проведення електронних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 25.09.2014 року, згідно якого квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_7. Лише 06 червня 2015 року, ОСОБА_7 звернулася з заявою про видачу свідоцтва про придбане майно і в цей же день такий документ був виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Краснодембським О.А.В свою чергу. Як зазначає позивач, за повідомленням Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, упродовж 2014 - 2015 року реалізація нерухомого майна на електронних торгах, а саме: квартири АДРЕСА_2, не здійснювалась, у зв'язку з чим, акт про проведення електронних торгів з реалізації вказаної квартири від 29.09.2014 за №б/н не видавався; за повідомленням ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, майно - квартира АДРЕСА_2, не було внесено в Систему електронних торгів арештованим майном та електронні торги відносно цього майна Держінформ'юстом не проводились. Таким чином, ОСОБА_7 отримала документ, що посвідчує право власності на квартиру АДРЕСА_2 і зареєструвала це право в Державному реєстрі в непередбачений Цивільним законодавством спосіб - шляхом подання приватному нотаріусу неправдивих відомостей та документів. Враховуючи, що неіснуючий (підробний) документ уповноваженого органу, в даному випадку Акт про проведення електронних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, не може бути підставою виникнення цивільних прав, ОСОБА_9 не набула права власності на квартиру АДРЕСА_2, а від так і право на володіння, користування та розпорядження нею. При цьому, вчинення ОСОБА_7 одностороннього правочину, який полягає в отриманні нею свідоцтва про придбане майно, спрямований на протиправне позбавлення права власності, а це порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, визначених, зокрема в ст.41 Конституції України, а тому порушує публічний порядок і відповідно до ст.228 ЦК України є нікчемним. Враховуючи, що нікчемність вищевказаного правочину визначена законом, визнання такого правочину недійсним не вимагається. Між тим, як з'ясовано органом досудового розслідування після вчинення ОСОБА_7 одностороннього нікчемного правочину, стосовно квартири АДРЕСА_2, в послідуючому було вчинено ряд іпотечних договорів кінцевим набувачем прав на яку став ОСОБА_3 17.06.2015 року вже ОСОБА_3, як Іпотекодавець, уклав з ОСОБА_2, як Іпотекодержателем, Іпотечний договір, що був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу і на підставі якого на дану квартиру накладено заборону. Приймаючи до уваги, що ОСОБА_3 не є власником квартири АДРЕСА_2, бо набув свої права від ОСОБА_10, який в свою чергу набув прав на неї від ОСОБА_7, а вона відповідно на підставі нікчемного правочину, укладений ОСОБА_3 з ОСОБА_2 договір іпотеки з суперечить ст.5 Закону України «Про іпотеку», і відповідно до ст.203, 215 ЦК України, має бути визнаний недійсним. За таких обстави, позивач просить захистити своє право власності, а саме: визнати за мною ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності на квартира АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна НОМЕР_4); визнати недійсним Іпотечний договір укладений 17.06.2015 року між ОСОБА_11, податковий номер НОМЕР_2 (Іпотекодержатель) та ОСОБА_3, податковий номер НОМЕР_3, (Іпотекодавець) посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. та зареєстрованого в реєстрі за №1114/260, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна НОМЕР_4).

В судовому засіданні ОСОБА_1, його представник підтримали заявлені вимоги, просили задовольнити.

Представник ОСОБА_2 в судовому засіданні не заперечував щодо задоволення позову, зважаючи на викладені в ньому обставини.

ОСОБА_3, третя особа в судове засідання не з»явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки н повідомили. Заяв та клопотань від них в адресу суду не надходило.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму, відповідно до ст.. 655 ЦК України..

Встановлено, що 17.11.2012 відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В. та зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 1789, ОСОБА_6 (продавець) продала (передала у власність) ОСОБА_1 (покупець) нерухоме майно, яким є квартира АДРЕСА_1 (30,60 кв.м., реєстраційний номер майна НОМЕР_4).

Вартість майна була сплачена продавцю до підписання договору, становила 550 000 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу і не заперечується сторонами.

Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, відповідно до ст. 328 ЦК України.

В свою чергу, як визначено ст.334 ЦК України договір відчуження нерухомого майна підлягає державній реєстрації.

При цьому, за приписами ст.182 ЦК України та ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вбачаться, що реєстрація виникнення, переходу і припинення права власності це лише спосіб офіційного визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, а тому відсутність такої реєстрації не виключає виникнення у особи права власності на нерухоме майно.

Як свідчать матеріали справи договір купівлі продажу не був зареєстрований ОСОБА_1 в органах державної реєстрації, як того вимагає Цивільне законодавство, з огляду на зміни в законодавстві, які пов'язані з організацією роботи нового органу державної реєстрації(Держаної реєстраційної служби) і тимчасового обмеженого функціонування бюро технічної інвентаризації.

17.06.2015 року, як свідчить копія витягу з реєстру заборон, копія договору іпотеки, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 і цього ж дня за договором іпотеки на квартиру накладена заборона.

Іпотечний договір, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О.

За умовами договору ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 в іпотеку квартиру АДРЕСА_3.

01.07.2015 року, відомості, щодо протиправного заволодіння власністю ОСОБА_1 були внесені до єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000165, про що свідчить витяг з ЄРДР.

Як вбачається з матеріалів справи в ході проведення досудового розслідування було встановлено, що невстановлені особи виготовили акт про проведення електронних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 25.09.2014 року, згідно якого квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_7.

06 червня 2015 року, ОСОБА_7 звернулася з заявою про видачу свідоцтва про придбане майно і в цей же день такий документ був виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Краснодембським О.А.

Проте, за повідомленням Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, упродовж 2014 - 2015 року реалізація нерухомого майна на електронних торгах, а саме: квартири АДРЕСА_2, не здійснювалась, у зв'язку з чим, акт про проведення електронних торгів з реалізації вказаної квартири від 29.09.2014 за №б/н не видавався.

Також за повідомленням ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, майно - квартира АДРЕСА_2, не було внесено в Систему електронних торгів арештованим майном та електронні торги відносно цього майна Держінформ'юстом не проводились.

Відповідно до ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Зважаючи на встановлені обставини, та з урахуванням наданих доказів, суд приходить до висновку, що ОСОБА_7 отримала документ, що посвідчує право власності на квартиру АДРЕСА_2 і зареєструвала це право в Державному реєстрі в непередбачений Цивільним законодавством спосіб.

За таких обставин, ОСОБА_7 не набула права власності на квартиру АДРЕСА_2, а від так і право на володіння, користування та розпорядження нею.

За приписами ст. 215 ЦК України Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу . Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

В свою чергу ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих що пов'язані з його недійсністю.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_7, стосовно квартири АДРЕСА_2, було вчинено ряд іпотечних договорів кінцевим набувачем прав на яку став ОСОБА_3 та 17.06.2015 року вже ОСОБА_3, як Іпотекодавець, уклав з ОСОБА_2, як Іпотекодержателем, Іпотечний договір, що був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу і на підставі якого на дану квартиру накладено заборону.

Відповідно до ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За приписами ст.5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки може бути нерухоме майно, лише за умови, що воно належить належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання.

Приписами ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зміст правочину, відповідно до положень ч. 1 ст. 203 ЦК України, не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Приймаючи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку про наявність обставин, з якими чинне законодавство України передбачає можливість визнання договору недійсним.

Приписами ст. 15 ЦПК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до положень ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, визнання права.

В свою чергу відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пре»явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Зважаючи на вищенаведене, суд приходить до висновку про задоволення вимог ОСОБА_1

Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 3,11,57,60,88,169,212-215,224-226 ЦПК України, ст.ст. 16, 202.203,215,392 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності на квартира АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна НОМЕР_4).

Визнати недійсним Іпотечний договір укладений 17.06.2015 року між ОСОБА_11, податковий номер НОМЕР_2 (Іпотекодержатель) та ОСОБА_3, податковий номер НОМЕР_3, (Іпотекодавець) посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. та зареєстрованого в реєстрі за №1114/260, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна НОМЕР_4).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5 743 грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення набирає законної сили в разі закінчення вищезазначених строків, або якщо його не скасовано після розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Суддя