Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/3031/16-ц Головуючий у 1-й інст. Адамович О. Й.
Категорія 54 Доповідач Галацевич О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Галацевич О.М.

суддів Коломієць О.С., Якухна О.М.

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Житомирський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1,

на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 20 липня 2016 року,

встановила:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що із 29.04.2013 року працювала на посаді бухгалтера Державної установи «Житомирський обласний центр Держсанепідемслужби України» (далі ОСОБА_2). Наказом №41-ОС від 10.03.2016 року її було звільнено із займаної посади на підставі п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України. Вважає вказаний наказ незаконним, оскільки вона сумлінно виконувала свої посадові обовязки та не здійснювала безпосереднє обслуговування грошових або товарних цінностей. Крім того, факт зловживання службовим становищем, порушення трудової дисципліни, положень посадової інструкції та заподіяння збитків відповідачу з її вини останнім не доведено. Перед звільненням жодних письмових пояснень в неї відібрано не було. Посилаючись на вказані обставини, просила суд визнати незаконним наказ про її звільнення, поновити її на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати завдану їй незаконним звільненням моральну шкоду у розмірі 90000,00 грн.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 20 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено. Додатковим рішенням від 08 вересня 2016 року вирішено питання щодо судових витрат.

Під час розгляду справи назва ОСОБА_2 02.08.2016 змінилась на Державну установу «Житомирський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України», що підтверджується копією відповідного витягу з Державного реєстру.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове - про задоволення позову.

На її думку суд не врахував, що вона розмір премій не встановлювала, накази про преміювання не підписувала, не розробляла та не підробляла. Суд не встановив, на підставі яких саме наказів з абревіатурою «ос» чи «аг» нараховувалась премія працівникам. Вважає, що відповідач не довів її вину та наявність в її діях порушень, які б могли бути підставою для звільнення її за п. 2 ст. 41 КЗпП України.

Заслухавши пояснення представників відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України здійснено з дотриманням вимог трудового законодавства, позивач є працівником, який безпосередньо здійснює обслуговування грошових коштів, а роботодавцем було виявлено факт безпідставного нарахування премій працівникам установи протягом 2013-2015 років, що є об'єктивною підставою для втрати довіри зі сторони ОСОБА_2.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається, що 23-25 лютого 2016 року в ОСОБА_2 проведено перевірку, за результатами якої складено акт та виявлено, що бухгалтерами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 здійснено неналежний контроль за витрачанням коштів із фонду оплати праці працівникам ОСОБА_2, що входить до їх безпосередніх обовязків, та призвело до незаконного витрачання коштів і втрат бюджетних коштів (а.с. 50-53 том 1, 145-161 т.2).

За наслідками перевірки наказом №41-ос від 10.03.2016 ОСОБА_1 звільнено з посади бухгалтера з розрахунку заробітної плати відділу бухгалтерського обліку ОСОБА_2 на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України (з підстав втрати довіря) з 10.03.2016 року (том 1, а.с. 5).

У наказі зазначено, що ОСОБА_1 в порушення законодавчих актів, що регулюють порядок нарахування премій та заробітної плати, Положення про преміювання та інші додаткові виплати і посадової інструкції у розміри премій, зазначених у наказах для окремих працівників при нарахуванні заробітних плат, безпідставно та незаконно вносились зміни в бік підвищення, що призвело до заподіяння збитків Центру в особливо великих розмірах 1357,4 тис. грн., викривлення фінансової та податкової звітності до органів Державної фіскальної служби України, Пенсійного фонду України, персоніфікації громадян. З метою частково погашення матеріальних збитків 08.02.2016 ОСОБА_1 та іншими працівниками Центру по квитанціях на рахунок ОСОБА_2 було внесено 315777,87 грн., зокрема особисто нею 40334,53 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадках: винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Як роз'яснено в абзаці другому пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довіри суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом та ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довіри (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільненні з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою.

Безпосереднім обслуговуванням грошових і товарних цінностей є їх прийняття, збереження, транспортування, розподіл тощо. Основні слова, що відображають розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей, - це прийняття і збереження. Тобто, основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові, товарні або культурні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт. Коло цих працівників може бути розширене за рахунок основного кола матеріально відповідальних осіб, тобто осіб, з якими відповідно до законодавства можуть бути укладені договори про повну матеріальну відповідальність.

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання, чи відноситься позивач до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суду в кожному конкретному випадку необхідно з'ясувати: чи становить виконання операцій, що пов'язані з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов'язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24 вересня 2014 року у справі № 6-104цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України.

Відповідно до розділу ІІ Посадової інструкції бухгалтера з розрахунку заробітної плати відділу бухгалтерського обліку ДУ "Житомирський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України" до обовязків бухгалтера входить: здійснення прийому, аналізу та контролю табелів обліку робочого часу і підготовка їх до лічильної обробки; здійснення нарахування заробітної плати працівникам підприємства, здійснення контролю за витрачанням фонду оплати праці; здійснення реєстрації бухгалтерських проводок та їх рознесення; здійснення нарахування та перерахування страхових внесків у державні позабюджетні соціальні фонди, заробітних плат робітників та службовців, інших виплат та платежів, а також відрахування коштів на матеріальне стимулювання працівників підприємства; ведення на основі відомостей виплату зарплати працівникам підприємства; здійснення контролю за дотриманням касової дисципліни, розрахунками з підзвітними особами (а.с. 41-43 т.1).

Зі змісту посадової інструкції не вбачається, що ОСОБА_1 відноситься до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, оскільки основний зміст її трудових обов'язків не становить виконання операцій, що пов'язані з таким обслуговуванням цінностей (прийняття їх під звіт, збереження), виконання нею трудових обов'язків відповідно до посадової інструкції не має відповідального, підзвітного характеру з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей; не встановлено також при цьому і порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями. Договір про повну матеріальну відповідальність з позивачем ОСОБА_2 не укладався.

Виплата заробітної плати працівникам ОСОБА_2 проводилась не у касі підприємства згідно відомостей про нарахування заробітної плати, а шляхом перерахування коштів працівникам на картковий рахунок у банку, що підтвердили представники відповідача у судовому засіданні. Зазначене також свідчить про відсутність безпосереднього обслуговування ОСОБА_1 грошових цінностей та отримання їх нею під звіт.

Таким чином, враховуючи, що до посадових обов'язків позивача не входило виконання функцій з безпосереднього обслуговування грошових та товарних цінностей, і вона не є матеріально відповідальною особою, підстави її звільнення з посади у зв'язку з втратою довір'я відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України відсутні.

Крім того, відповідно до ч.8 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображення в них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи.

Із наданих суду сторонами наказів про преміювання з грифами «ос» і «аг» за 2013-2015 роки вбачається, що ці документи ОСОБА_4 не розроблялись і не підписувались.

Факт їх підробки останньою у зговорі з головним бухгалтером та іншими з метою підвищення розміру премій окремим працівникам ОСОБА_2, зловживання службовим становищем належними та допустимими доказами відповідачем суду не доведений. Обставин надання під звіт позивачу грошових коштів та їх незаконного витрачання також не встановлено.

Здійснення неналежного контролю за витрачанням коштів фонду заробітної плати не підпадає під дію п. 2 ст. 41 КЗпП України, а може бути підставою для притягнення особи до дисциплінарної відповідальності за неналежне виконання трудових обовязків.

Заперечення ОСОБА_2, що дії позивача призвели до перевитрат фонду оплати праці актом перевірки та іншими доказами не підтверджені.

Посилання представників відповідача, що ОСОБА_1 внесла на рахунок ОСОБА_2 безпідставно отримані грошові кошти, чим визнала свою вину, спростовується наданими суду позивачем матеріалами банківської установи, поясненнями представника позивача, які не підтверджують безпосереднє внесення останньою даних коштів. (а.с.163-167 т.1).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, є незаконним, а тому її вимоги про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та морального відшкодування є обґрунтованими.

За змістом ст. 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата.

При визначенні суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу колегія суддів виходить з наступного розрахунку: 176 х 247,22 (де 176 - кількість робочих днів за період вимушеного прогулу з дати звільнення (10.03.2016) по дату поновлення на роботі, тобто дату ухвалення судового рішення (07.12.2016), а 247,22 грн. - середньоденний заробіток позивача на посаді, виходячи із виплат за останні два календарні місяці роботи, що передували його звільненню (а.с. 155 т.1).

Таким чином, до виплати ОСОБА_1 підлягає 43510,72 грн. за період з 10.03.2016 по 07.12.2016.

Незаконне звільнення з роботи вплинуло на емоційний стан позивачки, призвело до втрати нормальних життєвих звязків, її моральних страждань, переживань, стресу, необхідності останньої у додаткових зусиллях для організації свого життя

Тому, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також з урахуванням ст. 237-1 КЗпП України, розяснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 (з наступними змінами) Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, колегія судів вважає, що з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди слід стягнути 1000,00 грн.

Оскільки позивач був звільнений від оплати судового збору при подачі позову та апеляційної скарги, відповідно до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 3472,56 грн.

Враховуючи неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням колегією суддів нового про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 20 липня 2016 року та додаткове рішення цього суду від 08 вересня 2016 року скасувати, ухваливши нове рішення про задоволення позову.

Визнати незаконним наказ №41-ОС від 10 березня 2016 року про звільнення ОСОБА_1.

Поновити ОСОБА_1 на посаді бухгалтера з розрахунку заробітної плати відділу бухгалтерського обліку Державної установи «Житомирський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України» (на даний час Державна установа «Житомирський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України») з 10 березня 2016 року.

Стягнути з Державної установи «Житомирський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України» () на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 березня 2016 року по 07 грудня 2016 року в сумі 43510,72 грн. (сума визначена без утримання податку та інших обовязкових платежів) та 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Державної установи «Житомирський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України» () на користь держави судовий збір в розмірі 3472,56 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: