АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Волошиної В.М., Музичко С.Г.

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Київського обласного центру зайнятості на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 9 серпня 2016 року по цивільній справі за позовом Київського обласного центру зайнятості до ОСОБА_1, третя особа: Інститут підготовки кадрів державної служби зайнятості України про відшкодування вартості навчання,

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/12454/2016
Головуючий у суді першої інстанції:Трусова Т.О. Н.Є.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
встановила:

у лютому 2016 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 20 600грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що між Інститутом підготовки кадрів державної служби зайнятості України, Київським обласним центром зайнятості та ОСОБА_1 8 жовтня 2008 року був укладений договір № ПІБ/08/07 про підготовку фахівця з вищою освітою та його подальше працевлаштування в органах державної служби зайнятості. Згідно укладеного договору за кошти Фонду була здійснена підготовка відповідача за напрямом «Програмна інженерія», спеціальність «Програмне забезпечення автоматизованих систем» за освітньо-кваліфікаційним рівнем «Бакалавр», заочна форма навчання зі строком надання освітньої послуги з 8 жовтня 2008 року по 10 лютого 2013 року.

Позивач стверджував, що пунктом 4.4. вказаного договору передбачено, що особа після закінчення навчання в ІПК ДСЗУ повинна відпрацювати в державній службі зайнятості не менше трьох років. Пунктом 5.2. та підпунктом 5.2.2 договору передбачено, що відповідач відшкодовує до Фонду вартість навчання та компенсує всі інші витрати, пов'язані з навчанням, у випадку відмови після закінчення навчання в ІПК ДСЗУ від роботи в органах державної служби зайнятості України.

Позивач посилався на те, що у листопаді 2012р. після закінчення навчання відповідач не з'явилася для працевлаштування, а тому 16 червня 2015 року відповідачу було надіслано листа за №1857/08/12-15, в якому було запропоновано з'явитись у відділ по роботі з персоналом з метою вирішення питання працевлаштування. У зв'язку з відсутністю відповіді ОСОБА_1 на запропоновані пропозиції, 23 листопада 2015 року відповідачу була надіслана претензія за № 3826/09/12-15 про повернення витрат на навчання у розмірі 20 600грн. у добровільному порядку в місячний строк з дня одержання претензії, проте вона повернулась на адресу позивача за закінченням терміну зберігання, тому кошти підлягають стягненню у примусовому порядку.

У травні 2016р. позивач подав доповнення до позовної заяви, в яких зазначав, що 5 листопада 2013р. позивач подала заяву на участь у конкурсі на заміщення посади головного спеціаліста відділу активної підтримки безробітних Києво-Святошинського районного

- 2 -

центру зайнятості, проте не пройшла спеціальної перевірки, а тому повинна відшкодувати грошові кошти, витрачені на її навчання.

Рішенням суду від 9 серпня 2016 року в позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі Київський обласний центр зайнятості просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Позивач посилається на невідповідність висновків суду обставинами справи, так як надання освітніх послуг відповідачу здійснювалось не за державним замовленням, тому дані правовідносини регулюються Порядком відбору осіб на навчання за програмою підготовки бакалаврів і магістрів в Інституті підготовки кадрів державної служби зайнятості України за рахунок коштів Фонду, затвердженим наказом Державного центру зайнятості від 07.06.2006р. №84, а не застосованим судом першої інстанції Порядком працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.1996р. № 992, які не є тотожними та відрізняються за формою та нормативно-правовим характером.

Також позивач вважає, що суд не прийняв до уваги наявні докази позивача, а брав до уваги лише непідкріплені доказами припущення та ствердження відповідача.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення відповідача та її представника, які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 8 жовтня 2008р. між Інститутом підготовки кадрів державної служби зайнятості України, Київським обласним центром зайнятості та ОСОБА_1 був укладений договір № ПІБ/08/07 про підготовку фахівця з вищою освітою та його подальше працевлаштування в органах державної служби зайнятості. Предметом договору була підготовка за кошти Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття фахівця з вищою освітою та його подальше працевлаштування в органах державної служби зайнятості.

Згідно укладеного договору за кошти Фонду була здійснена підготовка відповідача за напрямом «Програмна інженерія», спеціальність «Програмне забезпечення автоматизованих систем» за освітньо-кваліфікаційним рівнем «Бакалавр», заочна форма навчання зі строком надання освітньої послуги з 8 жовтня 2008 року по 10 лютого 2013 року.

Наказом Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України від 8 жовтня 2008 року за № 687 «Про зарахування студентами факультету соціальних комунікацій ІПК ДСЗУ /заочна форма навчання/» відповідача було зараховано з 8 жовтня 2008 року студентом першого курсу заочної форми навчання за напрямом «Програмна інженерія» за спеціальністю «Програмне забезпечення автоматизованих систем» за кошти Фонду.

Наказом Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України від 13 листопада 2012 року № 365 відповідачу присвоєно кваліфікацію бакалавра технік-програміст напряму підготовки Програмна інженерія, видано диплом бакалавра державного зразка та відраховано зі складу студентів інституту.

13 листопада 2012р. ОСОБА_1 Інститутом підготовки кадрів державної служби зайнятості України було видано направлення на роботу № 48 до Київського обласного центру зайнятості.

5 листопада 2013р. відповідач звернулася із заявою до голови конкурсної комісії Київського обласного центру зайнятості про надання дозволу взяти участь у конкурсі на заміщення посади головного спеціаліста відділу активної підтримки безробітних Києво-Святошинського районного центру зайнятості і рішенням комісії від 12 грудня 2013р. була рекомендована на зайняття вказаної посади.

Згідно довідки про результати спеціальної перевірки відомостей щодо особи, яка претендує на зайняття посади головного спеціаліста відділу активної підтримки безробітних Києво-Святошинського районного центру зайнятості виявлено розбіжності у відомостях, зазначених у декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру

- 3 -

громадянки ОСОБА_1 за 2012р. та даними, наданими Міністерством доходів і зборів України.

Відповідно до пункту 5.2. договору від 8 жовтня 2008р. ОСОБА_1 зобов'язалася відшкодувати до Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття вартість навчання у випадку відмови після закінчення навчання в ІПК ДСЗУ від працевлаштування за направленням (п.п. 5.2.2.); неприйняття на посаду як таку, що не пройшла конкурсного відбору на заміщення вакантної посади державного службовця (п.п.5.2.3.).

Згідно листа Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України від 12 жовтня 2015р. вартість навчання (дев'ять семестрів) за кошти Фонду становила 20 600 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що саме у зв'язку із діями позивача відповідач була позбавлена можливості виконати свої зобов'язання за договором.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи та наданих сторонами доказам, і ґрунтується на нормах матеріального права.

За загальним правилом зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства (ст. 526 ЦК України).

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа.

Аналіз положень ст. 614 ЦК України дає підстави для висновку про те, що, установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов'язання, ЦК України покладає на неї обов'язок довести відсутність своєї вини.

Боржник звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов'язання.

Пунктом 3.2. Порядку відбору осіб на навчання за програмою підготовки бакалаврів і магістрів в Інституті підготовки кадрів державної служби зайнятості України за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття та їх подальшого працевлаштування в системі державної служби зайнятості, затвердженим наказом Державного центру зайнятості № 84 від 7 червня 2006р. (далі Порядок), встановлено, що у разі відрахування особи з ІПК ДСЗУ, а також при наявності направлення на роботу і вакантної посади для її працевлаштування у разі неприбуття до місця працевлаштування протягом одного місяця після закінчення навчання або відмови без поважних причини стати до роботи за призначенням, неприйняття на роботу як таку, що не пройшла конкурсного відбору на заміщення вакантної посади державного службовця, звільнення з ініціативи адміністрації за порушення нею виробничої дисципліни чи звільнення за власним бажанням без поважних причин протягом трьох років замовник письмово звертається до особи з вимогою відшкодувати Фонду вартість навчання та компенсувати всі інші витрати пов'язані з її навчанням.

Пунктом 4 Порядку визначений порядок працевлаштування випускників, які навчалися за кошти Фонду.

Зокрема, пунктом 4.2. встановлено, що замовник не пізніше ніж за рік до закінчення навчання ознайомлює випускника з посадою, умовами зайняття посади, запропонованими замовником.

Замовник не пізніше ніж за 2 місяці до закінчення навчання на підставі одержаної картки працевлаштування підтверджує ІПК ДСЗУ достовірність надісланого ним переліку місць працевлаштування, визначеної посади випускника та взятих на себе зобов'язань.

Разом з тим, позивачем не було надано доказів виконання вказаних пунктів Порядку, не зазначено, яка саме посада була запропонована відповідачу не пізніше, ніж за рік до закінчення навчання, а також не пізніше, ніж за 2 місяці до закінчення навчання.

- 4 -

Також не була зазначена і посада, яку повинна була зайнята відповідач, у направлені № 48, яке було видане їй 13 листопада 2012р. Інститутом підготовки кадрів державної служби зайнятості України.

Вказані обставини підтверджують посилання відповідача на те, що після закінчення навчання Київським обласним центром зайнятості їй не було запропоновано жодної посади для працевлаштування.

Доводи апеляційної скарги про те, що після закінчення навчання відповідач за направленням до Київського обласного центру зайнятості не з'явилася, не підтверджені належними доказами, так як відповідного листа до відповідача позивач направив тільки у червні 2015р.

Крім того, довідкою Києво-Святошинського районного центру зайнятості від 11 березня 2016р. підтверджується, що відповідач перебувала на обліку у даному центрі, як безробітна, з 7 листопада 2013р. по 14 квітня 2014р., а опитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_4 підтвердила, що відповідач проходила стажування у цьому центрі восени 2013р.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про безпідставність твердження позивача про невиконання відповідачем умов договору, так як встановлено, що саме позивачем не було відповідачу запропоновано посаду для працевлаштування після закінчення останньою навчання.

Також матеріалами справи підтверджено, що 5 листопада 2013р. відповідач звернулася із заявою до голови конкурсної комісії Київського обласного центру зайнятості про надання дозволу взяти участь у конкурсі на заміщення посади головного спеціаліста відділу активної підтримки безробітних Києво-Святошинського районного центру зайнятості і рішенням комісії від 12 грудня 2013р. була рекомендована на зайняття вказаної посади після проходження спеціальної перевірки.

Твердження у апеляційній скарзі про те, що відповідач зобов'язана відшкодувати витрати на навчання, оскільки не пройшла спеціальну перевірку і їй було відмовлено у прийнятті на роботу, колегія суддів вважає безпідставними, так як судом першої інстанції було встановлено, що у порушення Порядку проведення спеціальної перевірки відомостей щодо осіб, які претендують на зайняття посад, пов'язаних із виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого Указом Президента України № 33/2012 від 25 січня 2012р., позивач не повідомив відповідача про результати спеціальної перевірки і не роз'яснив їй про право та можливість надати письмові пояснення з приводу виявлених розбіжностей.

Посилання представника позивача на те, що поясненнями свідка ОСОБА_5 було підтверджено, що відповідача було повідомлено про не проходження спеціальної перевірки і про можливість надати відповідні пояснення, спростовуються обставинами справи, з яких вбачається, що до квітня 2014р. відповідач перебувала на обліку як безробітна у Києво-Святошинському районному центрі зайнятості і була зацікавлена у отриманні роботи, а крім того, за власною ініціативою проходила стажування у вказаному центрі зайнятості без отримання заробітної плати, що підтверджено поясненнями свідка ОСОБА_4, що свідчить про бажання відповідача працевлаштуватися у центрі зайнятості та прийняття для цього всіх необхідних заходів.

Також матеріалами справи підтверджено, що тільки у червні 2015р. відповідачу був надісланий лист з пропозицією працевлаштування.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправомірно керувався Порядком працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.1996р. № 992, так як працевлаштування відповідача повинно було відбуватися на підставі Порядку відбору осіб на навчання за програмою підготовки бакалаврів і магістрів в Інституті підготовки кадрів державної служби зайнятості України за рахунок коштів Фонду, затвердженим наказом Державного центру зайнятості від 07.06.2006р. №84, не ґрунтуються на тексті судового рішення, з якого вбачається, що саме

- 5 -

Порядком, затвердженим Державним центром зайнятості України, керувався суд першої інстанції при вирішенні даного спору.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи, оцінив надані сторонами докази, правильно застосував норми матеріального права, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не має.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу Київського обласного центру зайнятості відхилити, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 9 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

відповідно до Порядку відбору осіб на навчання за програмою підготовка бакалаврів і магістрів в ІПК ДСЗУ за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття та їх подальшого працевлаштування в системі державної служби зайнятості України за рахунок коштів Фонду,