У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, державного підприємства «Державний проектний інститут «Дніпроверф», треті особи: міністр економічного розвитку і торгівлі Айварас Абромавичус, ОСОБА_5, про поновлення на роботі, визнання недійсним та скасування наказів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 18 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 25 вересня 2014 року наказом Міністерства промислової політики України № 67-Д «Про покладення виконання обов'язків генерального директора на ОСОБА_3» на нього покладено виконання обов'язків керівника державного підприємства «Державний проектний інститут «Діпроверф» (далі - ДП «ДПІ «Діпроверф») з 26 вересня 2014 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 2014 року Міністерство промислової політики реорганізовано шляхом приєднання до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України.

Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (далі - Мінекономрозвитку України) від 21 вересня 2015 року № 144-п ОСОБА_3 увільнено від виконання обов'язків директора ДП «ДПІ «Діпроверф». З даним наказом він не ознайомлений у порядку, передбаченому чинним законодавством України, внаслідок перебування на стаціонарному лікуванні.

Наказом Мінекономрозвитку України від 21 вересня 2015 року № 145-п генеральним директором ДП «ДПІ «Діпроверф» призначено ОСОБА_5

Позивач вважає такі дії Мінекономрозвитку незаконними і такими, що суперечать нормам діючого законодавства України. Таким чином, просив позов задовольнити, поновити його на роботі, визнати недійсним та скасувати наказ, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2015 року позовні вимоги задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ від 21 вересня 2015 року № 144-п про звільнення ОСОБА_3 від виконання обов'язків генерального директора ДП «ДПІ «Діпроверф».

Визнано незаконним та скасовано наказ від 21 вересня 2015 року № 145-п про призначення ОСОБА_5 генеральним директором ДП «ДПІ «Діпроверф».

Поновлено ОСОБА_3 на посаді генерального директора ДП «ДПІ «Діпроверф».

Стягнуто з ДП «ДПІ «Діпроверф» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21 вересня 2015 року по 17 грудня 2015 року, з урахуванням проведених виплат.

Додатковим рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2015 року допущено негайне виконання рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2015 року в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді генерального директора ДП «ДПІ «Діпроверф».

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2016 року рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2015 року залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідно до вимог п. 2 роз'яснень Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС від 29 грудня 1965 року № 30/39 «Про порядок оплати тимчасового замісництва», якщо працівник виконує обов'язок більше двох місяців є підстави вважати, що він затверджений на цій посаді, хоча відповідного документа й не було видано. Посилаючись на п. 3 наказу № 67-Д суд дійшов висновку, що кандидатура позивача була попередньо погоджена з Департаментом, підпорядкованим Міністерству промислової політики України. Враховуючи, що на момент призначення ОСОБА_3 посада генерального директора була вакантною, та після спливу двохмісячного строку після його призначення інша особа не була призначена генеральним директором, фактично позивач працював на цій посаді майже рік, суд дійшли висовку, що позивача було переведено на іншу постійну роботу. Наказ про звільнення ОСОБА_3 було видано під час його тимчасової непрацездатності, що є порушенням вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України. На момент призначення ОСОБА_5 генеральним директором ДП «ДПІ «Діпроверф» зазначена посада не була вакантною, оскільки її фактично займав ОСОБА_3, тому суд визнав наказ від 21 вересня 2015 року № 145-п незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Також суд стягнув на користь позивача середній заробіток на час вимушеного прогулу за період з 21 вересня 2015 року по 17 грудня 2015року, після проведення відповідного перерахунку, з врахуванням виплачених сум.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають

Судами установлено, що наказом Промислової політики України Мінпромполітики України від 25 вересня 2014 року № 67-Д покладено на ОСОБА_3, заступника генерального директора з економічних питань ДП«ДПІ «Діпроверф», м. Київ, виконання обов'язків генерального директора зазначеного підприємства з 26 вересня 2014 року. Пунктом 3 наказу № 67-Д зобов'язано у місячний термін Департамент високотехнологічних галузей Міністерства промислової політики України внести доповідною запискою пропозицію щодо подальшого призначення керівника ДП «ДПІ «Діпроверф». Відповідно до наказу Промислової політики України Мінпромполітики України від 26 вересня 2014 року № 124-к ОСОБА_3 приступив до виконання обов'язків генерального директора ДП «ДПІ «Діпроверф» з 26 вересня 2014 року.

Незважаючи на те, що посада генерального директора не була вакантною, оскільки її тривалий час займав ОСОБА_3, наказом Мінекономрозвитку від 2 березня 2015 року № 208 оголошено конкурсний відбір керівників суб'єктів господарювання державного сектору економіки, що належить до сфери управління Мінекономрозвитку, зокрема, на посаду генерального директора ДП «ДПІ «Діпроверф», яким встановлено, що заяви від осіб, які виявили бажання взяти участь у конкурсному відборі, приймаються протягом 30 календарних днів після оприлюднення оголошення про проведення конкурсного відбору на посаду, що стала вакантною. Інформація про оголошення конкурсу була розміщена на офіційному веб-сайті Мінекономрозвитку та оприлюднена в газеті «Урядовий кур'єр» від 12 березня 2015 року № 45.

Наказом Мінекономрозвитку від 5 березня 2015 року № 220 утворено постійно діючу комісію для проведення конкурсного відбору керівників суб'єктів господарювання державного сектору економіки та визначення претендентів на посади керівників особливо важливих для економіки підприємств, що належить до сфери управління Мінекономрозвитку та затверджено Порядок роботи комісії. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 23 березня 2014 року № 408-р «Деякі питання управління Міністерством економічного розвитку і торгівлі об'єктами державної власності», постанови Кабінету Міністрів України від 23 березня 2014 року № 94 «Про реорганізацію Міністерства промислової політики», Мінекономрозвитку є органом управління ДП «ДПІ «Діпроверф» та здійснює функції щодо призначення його керівника.

За результатами конкурсного відбору наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 21 вересня 2015 року № 145-п ОСОБА_5 призначено на посаду генерального директора ДП «ДПІ «Діпроверф», як такого, що пройшов конкурсний відбір на цю посаду, на термін та на умовах, визначених контрактом. При цьому, відсутні відомості, що ОСОБА_3 звертався з відповідною заявою про участь у конкурсі.

Наказом Міністерства економічної політики України № 144-п від 21 вересня 2015 року ОСОБА_3 увільнено від виконання обов'язків генерального директора ДП «ДПІ «Діпроверф».

Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 КЗпП України підставою розірвання трудового договору за ініціативою власника є зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

У матеріалах справи відсутні відомості, що відповідач здійснив дії щодо припинення або розірвання трудового договору з позивачем з правових підстав, визначених п. 6 ч. 1 ст. 36 або ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Проте, відсутні відомості, що позивача було призначено на посаду генерального директора ДП «ДПІ «Діпроверф», а не виконуючого обов'язки.

Статтею 23 КЗпП України внормовано строки трудового договору. Згідно із ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до ст. 39-1 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Отже, суди дійшли висновку, що трудовий договір між відповідачем і позивачем в силу норм ст.ст .23, 39-1 КЗпП України був подовжений на невизначений строк.

Проте, задовольняючи позовні вимоги, суди не звернули уваги на доводи відповідача про те, що ОСОБА_3 не призначався на посаду генерального директора ДП «ДПІ «Дніпроверф», контракт з ним не укладався, наказом Мінпромполітики України від 25 вересня 2014 року № 67-Д на ОСОБА_3 покладено виконання обов'язків генерального директора ДП «ДПІ «Дніпроверф». При цьому, до покладання виконання обвязків керівника підприємств ОСОБА_3 обіймав посаду заступника генерального директора з економічних питань на цьому ж підприємстві, а після увільнення від виконання таких обов'язків продовжує працювати на посаді заступника генерального директора з економічних питань ДП «ДПІ «Дніпроверф». Посади «виконуючий обов'язок генерального директора» не існує в штатному розписі ДП «ДПІ «Дніпроверф». Покладення виконання обов'язків керівника за своєю правовою природою є тимчасовим заходом, який передбачає виконання обов'язків керівника даного підприємства в обмежений у часі термін, а саме до моменту призначення органом управлінні на цю посаду керівника підприємства та укладення з ним відповідного контракту.

Відповідно до Порядку погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 9 жовтня 2013 року № 818, призначення на посаду керівника державного підприємства відбувається за погодженням з головою місцевої державної адміністрації.

Відповідного погодження кандидатури ОСОБА_3 не відбулося, відповідних відомостей матеріали справи не містять.

Таким чином, поновлення ОСОБА_3 на посаді генерального диктора фактично є його призначенням без погодження з Мінекономрозвитком України.

Крім того, висновок судів про неправомірність наказу Мінекономрозвитку від 21 вересня 2015 року № 145-п про призначення ОСОБА_5 генеральним директором ДП «ДПІ «Дніпроверф», є передчасним, оскільки ОСОБА_3 не є учасником правовідносин, пов'язаних з призначенням ОСОБА_5 ОСОБА_5 призначений на спірну посаду за конкурсом, при цьому, матеріали справи не містять відомостей про участь ОСОБА_3 у конкурсному відборі.

Дійшовши висновку про порушення Мінекономрозвитком України трудового законодавства, допущеного при звільненні ОСОБА_3 з займаної посади, а саме ч. 3 ст. 40 КЗпП України, ч. ч. 1, 4 ст. 149 КЗпП України судами не звернуто уваги на те, що ОСОБА_3 не було призначено на посаду генерального директора ДП «ДПІ «Дніпроверф», а тому не було підстав саме для «звільнення», а не для «увільнення від виконання обов'язків».

Згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, суд у порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України на вказане уваги не звернув та не сприяв всебічному й повному з'ясуванню обставин справи.

Залишаючи без змін вказане рішення суду першої інстанції, у порушення ст. 303 ЦПК України на вказане уваги не звернув і апеляційний суд.

Згідно із ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Виходячи з наведеного, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку про необхідність задоволення касаційної скарги із скасуванням судових рішень та направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 18 квітня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта