Справа № 361/6278/15-ц Головуючий у І інстанції Петришин Н. М.
Провадження № 22-ц/780/3261/16 Доповідач у 2 інстанції Таргоній Д. О.
Категорія 26 22.06.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

22 червня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Гуля В.В., Приходька К.П.,

за участі секретаря Дрозда Р.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 квітня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів,

УСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду із вказаним вище позовом, який надалі уточнив і мотивував тим, що 04 грудня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 укладено Кредитний договір № 2112/ФК-07, згідно з умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 53 000,00 дол. США з розрахунку 10,5 % річних за користування кредитом та комісія за управління кредитом у розмірі 0,15 % від суми кредиту на строк до 03.12.2017 року.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним Кредитним договором ОСОБА_2 за Договором іпотеки від 04.12.2007 року передав у іпотеку нерухоме майно, а саме, квартиру, загальною площею - 28,6 кв.м., житловою площею - 10,0 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Як зазначає позивач, 30 червня 2010 року між ним та ТОВ «Укрпромбанк» укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Укрпромбанк» передав (відступив) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за вищевказаним Кредитним договором № 2112/ФК-07 від 04.12.2007 року, тому позивач має право вимоги за даним договором.

Через систематичне та грубе невиконання ОСОБА_2 своїх зобов'язань за Кредитним договором № 2112/ФК-07 від 04.12.2007 р. в останнього перед банком виникла заборгованість, яка з урахуванням суми заборгованості за кредитом, суми заборгованості за відсотками та пені становить 384 951 (триста вісімдесят чотири тисячі дев'ятсот п'ятдесят одна) грн. 67 коп.

З огляду на викладені обставини, та у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за Кредитним договором, позивач просив в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості за кредитним договором у розмірі 384 951,67 грн., в який входить 354 368,94 грн. - сума заборгованості за кредитом, 30 582,73 грн. - сума заборгованості за відсотками, та 13 845,92 - пеня, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме, квартиру загальною площею - 28,6 кв.м., житловою площею - 10,0 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, ринкова вартість якої станом на 16.01.2016 року становить 342 413,00 грн., шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на квартиру. Визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на квартиру загальною площею - 28,6 кв.м., житловою площею - 10,0 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, ринкова вартість якої станом на 16.01.2016 року становить 342 413,00 грн.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 квітня 2016 року позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 - задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №2112/ФКВ-07, укладеним 04 грудня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_2, у розмірі 384 951 грн. 67 коп., з яких: сума заборгованості за кредитом - 354 368,94 грн., сума заборгованості за відсотками - 30 582,73 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру, загальною площею 28,6 кв.м, житловою площею 18,0 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 04.12.2007, посвідченого приватним нотаріусом Броварського МНО Іваненком О.В., реєстр. №4392; ринкова вартість, якої станом на 16 січня 2016 року становить 342 413,00 грн., шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за Публічним акціонерним товариством «Дельта банк». В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 3849, 52 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_4, звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, ухваливши нове про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не було належним чином перевірено розміру заборгованості, визначеного позивачем, за відсутності первинних бухгалтерських документів щодо здійснення часткового погашення кредиту. Крім того, судом не дав належної оцінки доводам відповідача щодо можливої фальсифікації розрахунку заборгованості, наданого позивачем. Відповідач зазначає також в апеляційній скарзі, що належним позивачем у даній справі має бути Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, уповноваженою особою якого видано довіреність представнику на представництво інтересів банку в суді. Крім того, вважає, що суд першої інстанції належним чином не перевірив обставин щодо передачі ПАТ «Укрпромбанк» прав вимоги за договором іпотеки позивачу.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 04 грудня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 укладено Кредитний договір № 2112/ФК-07, згідно з умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 53 000,00 дол. США з розрахунку 10,5 % річних за користування кредитом та комісія за управління кредитом у розмірі 0,15 % від суми кредиту на строк до 03.12.2017 року.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним Кредитним договором ОСОБА_2 за Договором іпотеки від 04.12.2007 року передав у іпотеку нерухоме майно, а саме, квартиру, загальною площею - 28,6 кв.м., житловою площею - 10,0 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Також, судом першої інстанції встановлено, що 30 червня 2010 року між ним та ТОВ «Укрпромбанк» укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Укрпромбанк» передав (відступив) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за вищевказаним Кредитним договором № 2112/ФК-07 від 04.12.2007 року, тому позивач має право вимоги за даним договором.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у зв'язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору, вважаючи доведеним розмір заборгованості за кредитним договором.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.212-214 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Відповідно до положень ч. 2 ст.16 ЦК України, яка визначає способи судового захисту цивільних прав та інтересів особи, одним із таких способів захисту є визнання права, в тому числі визнання права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом даної норми власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права у суді, який, визначається законом чи договором.

Спеціальним законом, який регулює питання звернення стягнення на предмет іпотеки є Закон України «Про іпотеку».

Згідно ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до положень ст. 36 вказаного Закону сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно договору про задоволення вимог іпотекодержателя, які визначають можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до частин 1, 3 ст. 37 вказаного Закону іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

В той же час порядок звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду врегульовано ст. 39 вказаного Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст.38 цього Закону.

Тобто, Закон України «Про іпотеку» передбачає як судовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки - ст.ст. 38,39 Закону, так позасудове врегулювання - ст. 36,37 Закону, які відрізняються за процедурою та правовими наслідками.

Аналогічні положення щодо можливості судового і позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки містить іпотечний договір від 04.12.2007 року, укладений між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2

Зокрема, у п. 4.3 іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з порядком задоволення вимог іпотекодержателя, передбаченим п.4.4 цього договору.

Згідно з п. 4.4 іпотечного договору, у випадку настання будь-якої з підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачених п. 4.1 цього договору, Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги одним з наступних способів:

п. 4.4.1 шляхом прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобов'язання; цей іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації право власності іпотеко держателя на предмет іпотеки;

п. 4.4.2 шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

У п. 4.5 іпотечного договору зазначено, що у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду чи виконавчого напису нотаріуса реалізація предмету іпотеки здійснюється шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Отже, як Закон України «Про іпотеку», так і наведений іпотечний договір передбачають можливість передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання виключно в позасудовому порядку.

Таке узгоджується із законодавством, яке регулює питання набуття права власності в судовому порядку.

Так, можливість виникнення права власності за рішенням суду Цивільний кодекс України передбачає лише у ст.335 та ст.376 Кодексу. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує вже наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує, або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Така ж правова позиція щодо набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки викладена у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, яка згідно ст.3607 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Дійшовши висновку про задоволення позову з підстав доведеності вимог позивача, суд першої інстанції в порушення вимог ст.212-214 ЦПК України на вищевказані положення законодавства та умови іпотечного договору уваги не звернув, зокрема, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань є позасудовим способом врегулювання такого питання, й відповідно не перевірив, чи належний спосіб захисту своїх прав обрано позивачем.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

У той же час, колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду про обґрунтованість розміру заборгованості дійсним обставинам справи.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Заперечуючи проти розміру заборгованості, відповідач не спростував розрахунку заборгованості, наданого позивачем, свого контррозрахунку не надав, клопотань про призначення судово-економічної експертизи не заявляв.

Колегією суддів апеляційного суду Київської області не приймаються також доводи апеляційної скарги в частині недоведеності переходу права вимоги за договором іпотеки від ТОВ «Укрпромбанк» до АТ «Дельтабанк», оскільки вони спростовуються наявними у матеріалах справи доказами (а.с. 25-37), а також щодо неналежного позивача, процедура ліквідації щодо якого не завершена, відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

З огляду на вказане, зазначені в апеляційній скарзі доводи належним чином не обґрунтовані, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права, яке є обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не ґрунтується на вимогах закону та матеріалах справи і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, поскільки не підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення його вимог у спосіб, який визначено останнім, а саме шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки, оскільки такий спосіб згідно згідно Закону України «Про іпотеку» є позасудовим способом врегулювання такого питання, що повністю узгоджується із п. п. 4.3, 4.4 іпотечного договору.

За таких обставин підстави для задоволення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316, 318, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 квітня 2016 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий

Судді: