Провадження № 2-о/127/376/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 червня 2016 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Гриневича В.С.,

при секретарі Малику О.В.,

за участю:

заявника: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа - Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, про встановлення факту смерті, -

ВСТАНОВИВ:

15 червня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті - ОСОБА_2.

Заява мотивована тим, що 05 січня 2016 року помер її батько ОСОБА_2, який постійно проживав в м. Донецьку. Факт смерті батька зареєстровано на тимчасово окупованій території. В той же час документи, видані на окупованій території Донецької області, не створюють правових наслідків. Отримати свідоцтво про смерть батька на території України заявник не має можливості. Встановлення факту смерті батька необхідно заявнику для оформлення спадщини, в силу чого заявник звернулася до суду та просить встановити факт смерті ОСОБА_2, який помер 05 січня 2016 року в м. Донецьку.

Заявник в судовому засіданні заяву підтримала, просила її задовольнити та встановити факт смерті її батька.

Представник заінтересованої особи - Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області в судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений належними чином, що підтверджується телефонограмою від 15.06.2016р.

Разом з тим, в судовому засіданні в якості свідка була допитана заявник ОСОБА_1, яка пояснила, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 є її батьком. Його батьками, та відповідно бабусею та дідусем заявника, є ОСОБА_3 та ОСОБА_4. Свідок також пояснила, що її батько ОСОБА_2 помер 5 січна 2016 року у місті Доненьку, вона була присутня на похоронах батька, окрім неї, у її батька є ще донька, яка проживає у м. Донецьку. Всі документи на житло та лікарське свідоцтво про смерть батька знаходиться у неї, а тому у заявника відсутня можливість надати їх суду. Крім того заявник зазначила, що встановлення факту смерті ОСОБА_2 необхідно їй для прийняття спадщини.

Заслухавши заявника та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення заяви, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно зі статтею 257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 є батьком ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії ІІ-НО №367742, виданого Калінінським відділом РАГС м. Донецька.

Його батьками, та відповідно бабусею та дідусем заявника, є ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

З копії паспорта серії ВС №378487 вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Проте, як вбачається з довідки №509620156 від 21.10.2014р. про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою та на даний час проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3.

05 січня 2016 року в м. Донецьку помер ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії ДНР № 025716, яке видане повторно 06 травня 2016 Калініським відділом запису актів цивільного стану м. Донецька Державної ОСОБА_5 Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки ДНР, актовий запис № 17

Крім того, вказаний факт підтверджений показаннями свідка ОСОБА_1 в судовому засіданні.

Відповідно до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-VII (з наступними змінами та доповненнями) будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/ або особами є недійсним і не створює правових наслідків.

Отже, видане свідоцтво про смерть не створює правових наслідків.

Разом з тим, оцінюючи надані заявником докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до статтей 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих "de facto" органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

З огляду на вищевикладене, враховуючи сукупність наданих доказів, суд вважає факт смерті ОСОБА_2 встановленим.

Відповідно до частини 4 статті 257-1 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст.ст. 11, 57-64, 212-215, 234, 235, 256, 257-1, 367 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Заяву задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_5, Україна, який помер 05 січня 2016 року в м. Донецьку.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя: