Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1566/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дьомич Л. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

07.12.2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого судді: Дьомич Л.М.

суддів: Мурашка С.І.; Фомічова С.Є.

за участю секретаря: Шевченко Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, служба у справах дітей Олександрійської міської ради про визнання батьківства та виключення відомостей з актового запису,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 та служба у справах дітей Олександрійської міської ради про:

- визнання батьківства ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який народився в шлюбі між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, виключення відомостей про батька ОСОБА_3, з актового запису про народження дитини ОСОБА_6.

В обґрунтування вимог зазначив, що в період 2003-2015 років з ОСОБА_5 підтримував близькі стосунки, які тривали навіть коли остання перебували у шлюбі з відповідачем.

Від шлюбу народився син ОСОБА_6, 09.06.2008 року.

Після народження дитини, будь-які стосунки між ними припинилися до 2013 року, тобто до розірвання матірю дитини шлюбу з ОСОБА_3.

З 2013 року він з ОСОБА_5 та малолітнім ОСОБА_6Ю спільно проживали однією сімєю до 2014 року.

У вересні 2014 року ОСОБА_5 під час спільного відпочинку розповіла його сестрі, що дитина, яка народилася в шлюбі з ОСОБА_3 є його дитиною.

Враховуючи вищевикладене, вважає, що є всі підстави визнати його батьком малолітнього ОСОБА_6.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить про скасування рішення суду та ухвалення нового по суті позовних вимог. Зазначає, що суд першої інстанції приймаючи рішення неповно зясував обставини, що мають істотне значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права. А саме, не враховано що про своє батьківство позивач дізнався лише у серпні 2014 року, з позовом до суду звернувся у серпні 2015 року, тобто в межах строку позовної давності.

Сторони в судове засідання не зявились про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.154;157-159;163).

Частиною 2 статті 305 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши письмові докази по справі, перевіривши рішення суду у межах доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову, судом першої застосовано до спірних правовідносин наслідки спливу, визначеного ч. 2 ст. 169 СК України строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, при цьому не здійснений висновок по суті предмету позову.

Тому з таким судовим рішенням погодитися не можна.

Судом встановлено, що 09 червня 2008 року народився ОСОБА_6. Батьками дитини записані ОСОБА_3 та ОСОБА_5, які на час народження дитини перебували в зареєстрованому шлюбі. Після народження дитини шлюб між ними розірвано.

ОСОБА_5 вдруге зареєструвала шлюб із ОСОБА_7 та згідно паспортних даних після реєстрації шлюбу змінила прізвище на «Моргаленко» (а.с.65).

ОСОБА_2 вважає себе біологічним батьком дитини, оскільки підтримував близькі стосунки з матірю малолітнього ОСОБА_6, до його народження.

За змістом ч. 1 ст.122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоровя про народження дружиною дитини.

Відповідно до положень ст. 133 СК України якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матірю, а чоловік - батьком дитини.

За ч.2 ст.128 Сімейного кодексу України підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Пленум Верховного Суду України у п.6, 9 постанови № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розяснив, що у випадках, коли батьком дитини записано конкретну особу, вимоги про визнання батьківства мають розглядатися одночасно з вимогами про виключення відомостей про цю особу як батька з актового запису про народження дитини. Питання походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це.

Відповідно до ч. 2 ст.129 СК України до вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог й заперечень.

За загальними положеннями ЦПК України обовязок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджати про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи, характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Розглядаючи справу суд відмовив у задоволенні позову у звязку із пропуском строку позовної давності, про застосування якої заявлено матірю дитини ОСОБА_4.

Разом з тим не враховано розяснення пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладених у п. 11 постанови № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» згідно яких встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Згідно вимог чинного законодавства предметом доказування в справах про визнання батьківства є наявність кровного споріднення між особою, яка вважає себе батьком, і дитиною. Питання щодо визнання кровного споріднення вирішується шляхом проведення генетичної експертизи, проведення якої є обовязковим при наявності між сторонами спору щодо походження дитини.

Матеріалами справи підтверджено, що питання про призначення на підставі ч. 1 ст. 143 ЦПК України у справі відповідної експертизи не вирішувалося судом першої інстанції, проте вимогами чинного законодавства передбачено, що вирішення даної категорія справ без встановлення вищевказаного доказу є неможливим.

Крім того, позивач в суді апеляційної інстанції зазначив, що під час розгляду справи погоджувався на проведення генетичної експертизи.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 07 вересня 2016 року задоволено клопотання ОСОБА_2 та призначено судово-генетичну експертизу (а.с.131-134).

Згідно висновку № 393 від 28 жовтня 2016 року судової молекулярно - генетичної експертизи батьківство громадянина ОСОБА_2 у відношенні дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, виключається. Висновком встановлено, що громадянин ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, не може бути біологічним батьком дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, народженого громадянкою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.139-140).

Підстав ставити під сумнів вказаний висновок експерта у колегії суддів немає, оскільки експертиза призначена та проведена у відповідності до вимог закону, експертний висновок є повним і відповідає дослідницької частині та іншим фактичним даним. Експерт працює у експертній установі та є атестованим спеціалістом, має відповідній кваліфікаційний клас.

Вказаний висновок експерта також узгоджується з поясненнями матері дитини, яка стверджувала, що позивач не є біологічним батьком малолітнього ОСОБА_6.

Встановивши характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, врахувавши розяснення, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», а також належним чином оцінивши висновок експертизи, відповідно до якого імовірність батьківства позивача відносно дитини ОСОБА_6 не доведено, проведеної за клопотанням позивача, який за власним бажанням надав експериментальні зразки, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для встановлення батьківства позивача, у звязку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. 303, ст. 307, ст. 309, ст. 313, ст. 314, ст. 316, ст. 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 травня 2016 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, служба у справах дітей Олександрійської міської ради про визнання батьківства та виключення відомостей з актового запису відмовити.

Рішення апеляційного суд набирає чинності з моменту його проголошення і може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: