Справа № 569/6696/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2016 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді - Харечко С.П.

при секретарі - Глотовій П.В.

з участю: позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського суду із позовною заявою до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування.

В обґрунтування позову посилається на те, що 25 травня 2009 року між ним, ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_4 був укладений договір дарування будинку, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №1551. За даним договором дарувальник передає безоплатно у власність обдарованому домоволодіння за номером 47в по провулку Шпанівський в м. Рівне, Рівненської області. Укладаючи зазначений договір дарування, він мав на меті укладення договору довідного тримання, оскільки він є інвалідом ІІ групи, учасником бойових дій, має постійні проблеми зі здоровям, зокрема переніс інсульт, з 2006 року має гіпертонічну хворобу і цукровий діабет 2 типу та перебуває на відповідному диспансерному обліку, потребує сторонньої допомоги та догляду, окрім того дане домоволодіння є єдиним його житлом. Для цього в Договорі дарування від 25.05.2009 року було передбачено п.13, яким встановлювалось, що права дарувальника стосовної реєстрації і проживання у домоволодінні, яке дарується, внаслідок укладення цього договору не будуть порушенні, тобто дарувальний матиме пожиттєве право проживати в ньому та вільно ним користуватись. Цей пункт договору свідчить про його намір передати домоволодіння у власність ОСОБА_4 лише після своєї смерті. Однак сталась помилка у правовій природі правочину та його наслідках і не розуміючи правової природи договорів дарування та довічного утримання та їх правових наслідків, ним замість договору довічного утримання був укладений договір дарування на користь ОСОБА_4, оскільки в такому випадку ним було би втрачено право власності на домоволодіння при житті, що суперечить його волі. Також фактичної передачі домоволодіння у власність ОСОБА_4 не відбулось, оскільки позивач продовжує проживати у будинку разом із дружиною ОСОБА_5, сином ОСОБА_6. та падчерицею ОСОБА_7, що підтверджується сплатою ним комунальних послуг. Наразі ним самостійно за власні кошти здійснюється поточний ремонт домоволодіння.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просили задовольнити їх в повному обсязі, з підстав зазначених в позовній заяві. Позивач пояснив, що на час укладання договору він розумів, що укладає договір довічного утримання, однак в подальшому через протиправну поведінку відповідача, який почав виганяти його сімю з будинку дізнався що насправді уклав договір дарування.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, з підстав зазначених в поданих суду запереченнях, просив суд застосувати строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, свідків, дослідивши письмові докази по даній цивільній справі, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25 травня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування будинку, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №1551.

Згідно ч. 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Отже, виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Однак, як встановлено судом, при укладенні оспорюваного договору дарування від 25.05.2009 року належного позивачу житлового будинку, останній на момент укладення правочину не потребував догляду і сторонньої допомоги, і тільки лише в 2010 році отримав групу інвалідності, був офіційно працевлаштований та виконував свої обовязки, на посаді начальника обласного ДАЇ.

Як встановлено судом, на момент укладення вищевказаного договору дарування, дарувальник ОСОБА_1 перебував у приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу і під час підписання договору дарування сторонами не було представлено жодних доказів того, які б свідчили про те, що позивач на той час фізично не мав змоги підписати договір дарування чи не розумів його змісту на момент його укладення, що і вбачається із тексту викладеного в договорі дарування.

Також, як вбачається з матеріалів справи, у відповідності до тексту договору дарування від 25.05.2009 року, приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу не було зазначено жодного застереження, щодо помилки правочину, нотаріусом були здійснені всі необхідні дії, щодо укладання даного договору дарування.

Отже, як встановлено судом, позивач укладаючи договір дарування своїм підписом підтвердив, те що даний договір він укладає добровільно, цілеспрямовано, свідомо, бажаючи реального настання правових наслідків обумовлених цим договором, діючи без впливу обману.

Згідно ст. 215 п. 1, 3 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Як розяснено в пункті 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до ст.ст. 229-233, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Згідно п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою на підставі обману чи помилки; особа, яка оскаржує правочин, має довести, що вона при укладенні правочину помилялася щодо його природи.

У відповідності зі ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що у позивача на момент укладення оспорюваного правочину був відсутній хворобливий стан здоровя, внаслідок якого позивач не здатний був в повній мірі розуміти значення своїх дій та керувати ними, оскільки жодна з наведених обставин не доведена в судовому засіданні обєктивними доказами, а також підстав, які б вплинули на волевиявлення позивача при укладенні договору, судом не встановлено.

Крім цього, у 2009 році позивачем було укладеного ще два договори дарування на користь відповідача ОСОБА_4 договір дарування будинку садового площею 130 м. кВ. від 31.12.2009 року посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №1797 та договір дарування земельної ділянки площею 0,06 га від 31.12.2009 року посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №1798. зазначені договори позивачем не оспорюються.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що вона разом з позивачем, який є її чоловік та двома її дітьми проживає в спірному будинку, вона не знала що цей будинок не належить її чоловікові. Відповідач син чоловіка часто влаштовував скандали, виганяв їх з дому, бив їх, вони викликали поліцію.

Свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 суду показали, що вони були часто вдома у позивача, і були очевидцями ситуації, коли син ОСОБА_10 ОСОБА_11 вів себе агресивно, піднімав голос на батька. Коли дружина позивача переїздила жити до ОСОБА_1 (позивача), вона не знала, що будинок ОСОБА_4 (відповідача). Зі слів дружини позивача їм відомо, що син позивача частко влаштовував скандали та виганяв їх з дому, неодноразово викликалась поліція.

Однак, суд не приймає до уваги посилання позивача, свідків на той факт, що відповідач вчиняв насильницькі дії відносно нього та членів його сім'ї у розумінні статті ст.727 ЦК України, оскільки ці дані не підтвердженні належними та допустимими доказами.

Отже, аналізуючи встановлені факти, суд приходить до висновку, що позивачем та його представником не доведено наявність помилки щодо природи правочину, що є підставою для відмови у задоволені позову про визнання недійсним договору дарування від 25.05.2009 року.

На підставі викладеного, та керуючись, ст. ст. 10, 60, 88, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд з поданням в десятиденний строк апеляційної скарги з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Харечко С.П.