Єдиний унікальний номер 226/585/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1205/2016
Головуючий у 1 інстанції: Редько Ж.Є.
Доповідач: Санікова О.С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2016 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Санікової О.С.

суддів Канурної О.Д., Постолової В.Г.

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Красноармійськвугілля» про стягнення нарахованої заробітної плати

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Димитрівського міського суду Донецької області від 12 травня 2016 року, -

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Димитрівського міського суду Донецької області від 12 травня 2016 року, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до державного підприємства «Красноармійськвугілля» про стягнення нарахованої заробітної плати відмовлено, - та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи і, зокрема на те, що відомості про виплату йому заборгованості по зарплаті в сумі 6,76 грн. 29.04.2016 року, зазначені у довідці від 12.05.2016 року, не відповідають дійсності, довідка не є чинною та правдивою, оскільки відповідачем по справі є ДП «Красноармійськвугілля», але довідку було надано ВП «Шахта Стаханова», підпис директора ОСОБА_2, що є в довідці, не є підписом директора; апелянт вважає, що суду потрібно було не приймати до уваги цей нікчемний доказ, адже для підтвердження виплати відповідач повинен був надати копії первинних бухгалтерських документів; суд не прийняв до уваги те, що відомості у роздумуванні банківського рахунку різняться із відомостями, які надав представник відповідача; до суду відповідачем не було надано доказів письмового повідомлення позивача про виплату розрахункових сум, тому не може бути належним та допустимим доказом підроблена довідка, не підписана директором ДП «Красноармійськвугілля», навіть директором ВП «Шахта «Стаханова», а іншою посадовою особою, яка не мала прав підписувати; апелянт також вважає, що судом не правильно вирішено питання по стягненню судового збору.

В судове засідання апеляційного суду сторони не зявилися; про час і місце розгляду справи повідомлені повістками та телефонограмами, які зареєстровані у журналі телефонограм за №№2835, 2836 від 10 червня 2016 року.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 20.08.1994 року по 06.10.2015 року працював у відокремленому підрозділі «Шахта «Стаханова» ДП «Красноармійськвугілля» в якості прохідника пятого розряду з повним робочим днем у шахті і був звільнений за станом здоровя (інвалідність III групи) за ч.2 ст. 40 КЗпП України, що встановлено на підставі записів з трудової книжки позивача, наказів підприємства від 19.08.1994 року №307к та від 06.10.2015 року №02/1252к про прийняття та звільнення ОСОБА_1

Згідно довідки відповідача від 10.12.2015 року заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 за станом на 10.12.2015 року складала: за вересень 2015 року в сумі 865 грн. 37 коп., за жовтень 2015 року в сумі 19527 грн. 69 коп., а всього 20393 грн. 06 коп.

Відповідно до довідки ВП «Шахта «Стаханова» ДП «Красноармійськвугілля» від 28.04.2016 року заборгованість із заробітної плати в сумі 19527 грн. 69 коп., яка нарахована у жовтні 2015 року і складається з відпускних сум, компенсації за невикористану відпустку, допомоги за станом здоровя, вихідної допомоги у звязку з виходом на пенсію згідно п. 12.15 Галузевої угоди, виплачена позивачу 22.12.2015 року в сумі 3104 грн.63 коп., 23.12.2015 року в сумі 656 грн. 92 коп. та 11.02.2016 року в сумі 15766 грн. 14 коп.

Також позивачу у грудні 2015 року нарахована компенсація за несвоєчасно виплачену заробітну плату в сумі 49 грн.94 коп., яка 25.02.2016 року сплачена підприємством в сумі 5 грн.09 коп., 04.03.2016 року в сумі 7 грн. 34 коп., 21.03.2016 року в сумі 30 грн. 75 коп., а всього в сумі 43 грн. 18 коп. Заборгованість станом на 28.04.2016 року склала 6 грн.76 коп.

Після уточнення позовних вимог позивач просив стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати в сумі 6 грн. 76 коп.

Судом також встановлено, що відповідно до довідки підприємства від 12.05.2016 року заборгованість по зарплаті в сумі 6 грн. 76 коп. була виплачена позивачу: 29.04.2016 року у розмірі 3 грн. 02 коп. та 11.05.2016 року у розмірі 3 грн. 74 коп.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з відсутності спору між сторонами, оскільки на час ухвалення рішення відповідачем добровільно погашена заборгованість із заробітної плати позивача у повному обсязі.

Такі висновки суду є правильними.

Статтею 3 ЦПК України передбачено право кожної особи звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів в порядку, встановленому цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено, що на час звернення позивача до суду з позовом про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати між сторонами дійсно мали місце правовідносини з виплати всіх належних позивачу сум при звільненні.

Сума заборгованості по заробітній платі відповідачем була виплачена позивачу частинами 22.12.2015 року, 23.12.2015 року та 11.02.2016 року, тобто ще до звернення позивача 19.04.2016 року з зазначеним позовом.

У грудні 2015 року відповідачем позивачу нарахована компенсація за несвоєчасно виплачену заробітну плату в сумі 49 грн.94 коп., яка сплачена підприємством в сумі 5 грн.09 коп. 25.02.2016 року, в сумі 7 грн. 34 коп. 04.03.2016 року, в сумі 30 грн. 75 коп. 21.03.2016 року, а всього в сумі 43 грн. 18 коп.

Отже зазначена сума виплачена позивачу також ще до звернення його з позовом до суду.

На час звернення позивача 19.04.2016 року з позовом до суду заборгованість складалася з недоплаченої компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату в сумі 6 грн.76 коп., яка була виплачена позивачу згідно довідки підприємства 29.04. та 11.05.2016 року, тобто також до ухвалення судом рішення.

29.04.2016 року позивачем уточнено позовні вимоги, в яких він просив стягнути з відповідача заборгованість нарахованої, але невиплаченої заробітної плати у розмірі 6.76 грн.

Оскільки у даній справі відповідач у процесі судового розгляду добровільно задовольнив вимогу позивача і погасив заборгованість, вважається, що у даній справі фактично відсутній спір (порушені права позивача добровільно відновлені відповідачем).

На підставі викладеного, суд дійшов правомірного висновку, що за відсутності спору між сторонами та порушеного права позивача, у позовних вимогах ОСОБА_1 слід відмовити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги про те, що довідка про виплату 29.04. та 11.05.2016 року відповідно 3.02 грн. та 3.74 грн. не є чинною та правдивою є безпідставними, оскільки такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами та з огляду на те, що позивачем не оспорена довідка з підписом того ж керівника підприємства на а.с. 26-27 про виплату позивачу нарахованих сум заробітної плати.

Доводи апеляційної скарги про те, що відомості у роздруківці банківського рахунку різняться із відомостями, які надав представник відповідача також є безпідставними, оскільки в матеріалах справи знаходиться виписки по картковому рахунку станом на 27.04.2016 року (а.с.23-25), а згідно довідки підприємства недоплачена сума компенсації, а саме 3.02 грн. та 3.74 грн. виплачена ОСОБА_1 після цієї дати.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_3, про те, що судом неправильно вирішено питання по стягненню судового збору, а саме доводи про те, що на час звернення до суду були порушені права позивача, тому судові витрати повинен був нести відповідач, не ґрунтуються на нормах цивільного процесуального права, оскільки відповідно до ст. 214 ЦПК України питання розподілу між сторонами судових витрат вирішується судом під час ухвалення рішення, а на час ухвалення рішення спору між сторонами не існувало; крім того при зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 не поніс витрати на сплату судового збору, ухваленим рішенням позивачу відмовлено у задоволенні його позовних вимог, а за таких обставин понесення витрат відповідачем процесуальним законодавством не передбачено.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Ніяких нових обставин, які не були предметом дослідження в суді першої інстанції та давали б підстави для проведення апеляційним судом переоцінки, зробленої судом першої інстанції, в апеляційному суді не наведено та нових доказів не надано.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи та є безумовними для скасування чи зміни рішення, у справі не встановлено.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Димитрівського міського суду Донецької області від 12 травня 2016 року немає.

Керуючись ст.ст. 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Димитрівського міського суду Донецької області від 12 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: