Справа № 591/7088/15-ц
Провадження № 2/591/215/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2016 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Бурда Б.В.

при секретарі Терещенко М.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Обєднання співвласників багатоповерхового будинку «Суми-Терезова,2» про визначення розміру ідеальних часток у спільному майні, виділ у володіння та користування в натурі частини спільного майна, -

Встановив:

Позивачі свої вимоги мотивують тим, що вони є власниками квартири 11, яка розміщена у багатоквартирному будинку по вул. Терезова, 2 в м. Суми. Відповідач є також власниками квартир та нежитлових приміщень у цьому ж будинку. Зазначили, що вони та відповідачі є співвласниками допоміжних приміщень цього багатоквартирного будинку та між ними виникають суперечки з приводу користування ними, добровільно вони не можуть прийти до спільної згоди в використанні спільного майна. Зазначили, що частки у праві власності на допоміжні приміщення усіх співвласників є рівними, а тому кожен з співвласників має право на 1/5 частину допоміжних приміщень цього будинку. Тому просять визначити ідеальні частки кожного з співвласників спірного багатоквартирного будинку по 1/5 частині кожному, виділити їм у володіння та користування в натурі частину спільного майна багатоквартирного будинку № 2 по вул. Терезова в м. Суми, яка відповідає 2/5 частинам спірного майна відповідно до варіанту визначеного висновком судової будівельно-технічної експертизи.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала.

Відповідач ОСОБА_4, представник відповідача ОСОБА_3 та 3-ї особи позов заперечили, посилаючись на те, що спірне майно не підлягає поділу між сторонами та має використовуватися усіма співвласниками багатоквартирного будинку.

Інші сторони в судове засідання не зявилися.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, представника 3-ї особи, дослідивши подані суду докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником ? частин квартири АДРЕСА_1, власником іншої ? частини цієї квартири є ОСОБА_2

ОСОБА_3 (до зміни нею 14 серпня 2014 року прізвища ОСОБА_4) є власником нежитлового приміщення, розташованого в будинку №2 по пров. Терезова в м. Суми, загальною площею 83,9 кв. м, квартир № № 12, 13. Згідно договору дарування від 13 липня 2013 року ОСОБА_3 подарувала своєму сину ОСОБА_4 1/4 частину квартири №12, що знаходиться у вказаному будинку.

ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_2.

У вказаному багатоквартирному будинку мають допоміжні приміщення: підвал, вхід до підвалу, горище, тераси, комори та сарай (а.с. 20).

З пояснень сторін у судовому засіданні вбачається, що між співвласниками виникають суперечки з приводу користування допоміжними приміщеннями.

Обґрунтовуючи свої вимоги щодо визначення ідеальних часток у праві спільної власності співвласників багатоквартирного будинку та виділ у володіння й користування частини допоміжних приміщень, позивачі послалися на положення ст. 368-370 ЦК України та правову позицію ВСУ висловлену під час розгляду справи № 6-12цс13, однак дані обґрунтування не заслуговують на увагу.

Так, згідно із ст.319 ЦК України власник володіє, користується , розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмеженим в його здійсненні. У відповідності до ст.325 ЦК України фізичні особи можуть бути власниками будь-якого майна. Згідно з ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. А згідно ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Згідно ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Статтею 1 Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" визначено термін «горище» як допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку. Зазначені об'єкти становлять єдине ціле з квартирами і житловим будинком, оскільки вони призначені для постійного обслуговування і забезпечення відповідної експлуатації всього будинку. Таким чином, допоміжні приміщення будинку № 2 по вул. Терезова в м. Суми є спільною власністю власників квартир та нежитлових приміщень цього будинку.

За змістом ч. 1 ст. 369 ЦК України усі учасники спільної сумісної власності спільно володіють та користуються спільним майном, тобто за загальним правилом мають одержати реальну можливість володіти та користуватися спільним майном у натурі. Інше правило може бути встановлено за домовленістю між ними. З огляду на це, кожен із співвласників може вимагати доступу до володіння та користування усім спільним майном.

Відповідно до частини другої статті 382 Цивільного кодексу України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Згідно зі статтею 19 Закону України «Про обєднання співвласників багатоквартирного будинку» спільне майно співвласника багатоквартирного будинку складається з неподільного та загального майна. Неподільне майно перебуває у спільній сумісній власності співвласників багатоквартирного будинку. Неподільне майно не підлягає відчуженню. Загальне майно перебуває у спільній частковій власності співвласників багатоквартирного будинку. Власники приміщень володіють, користуються і у встановлених цим Законом та цивільним законодавством межах розпоряджаються спільним майном. При відчуженні приміщення в жилому будинку право на частку неподільного майна підлягає відчуженню разом з приміщенням без виділення частки в натурі.

У відповідності до Рішення Конституційного Суду України від 2.03.2004 року № 4рп-2004 зазначено,що згідно з частиною першою статті 1 Закону "Про приватизацію державного житлового фонду" суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, а отже, у їхню власність як квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв тощо) державного житлового фонду. Закон врегульовує також відносини, пов'язані з виникненням, оформленням та набуттям права приватної власності на квартири та інші об'єкти приватизації державного житлового фонду.

Допоміжні приміщення, відповідно до пункту 2 статті 10 Закону, стають об'єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир, що засвідчується єдиним документом - свідоцтвом про право власності на квартиру. Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій. Власникам квартир немає необхідності створювати з цією метою об'єднання співвласників багатоквартирного будинку.

Набуте громадянами право на квартири державного житлового фонду та належні до них допоміжні приміщення є непорушним (стаття 41 Конституції України, забезпечується державою і захищається судом (стаття 55 Конституції України).

Відповідно до Конституції України всі суб'єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями, в тому числі і з питань улаштування мансард, надбудови поверхів і т.ін.

Правовий режим майна, що перебуває у спільній власності власників квартир, має визначатися, відповідно до Конституції України (пункт 7 частини першої статті 92), виключно законами України.

Згідно резолютивної частини рішення КС України допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Рішенням Конституційного Суду України від 9.11.2011 року №14-рп-2011 визначено, що із змісту пункту 2 статті 10 Закону "Про приватизацію державного житлового фонду" вбачається, що в ньому не встановлено обмежень щодо набуття права власності на допоміжні приміщення будинку залежно від підстав набуття права власності на житло. Наведене відповідає Конституції України та узгоджується з правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною в Рішенні від 2 березня 2004 року № 4-рп/2004, згідно з якою у багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями (абзац перший підпункту 4.3 пункту 4 мотивувальної частини).

Таким чином, на допоміжні приміщення багатоквартирного будинку поширюється правовий режим як спільної сумісної, так і спільної часткової власності, який передбачає особливий порядок здійснення правомочностей власника щодо володіння, користування і розпорядження. При цьому в законодавчому порядку не виокремлюються суб'єкти права спільної власності залежно від підстав набуття права власності на квартиру.

Правовим регулюванням відносин спільної сумісної власності в Україні визначаються особливості здійснення прав власників виходячи з її правового режиму. Ці особливості полягають у різних формах реалізації відповідного права: при спільній сумісній власності - шляхом взаємного волевиявлення усіх співвласників, при спільній частковій власності - лише за волею власника відповідної частки, виділеної в натурі з майна, що є у спільній сумісній власності.

За законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям "мешканці" треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб'єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об'єкт - допоміжні приміщення.

Згідно резолютивної частини вказаного Рішенням КСУ власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Рішення КС України є є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржены.

Таким чином, Рішеннями КС України від 2004 року, та 2011 року визначено,що всі власники квартир в будинку є співвласниками допоміжних приміщень без встановлення будь-яких переваг у праві користування, розпорядження чи володіння даними приміщеннями. Більше того , оскільки на допоміжні приміщення багатоквартирного будинку поширюється правовий режим як спільної сумісної, так і спільної часткової власності, який передбачає особливий порядок здійснення правомочностей власника щодо володіння, користування і розпорядження і ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями, в тому числі і з питань улаштування мансард, надбудови поверхів і т.ін.

Будьякі дії співвласників таких будинків щодо допоміжних приміщень, можливі тільки за згоди всіх співвласників багатоквартирного будинку.

За клопотанням позивачів судом було призначено будівельно-технічну експертизу, з якої вбачається, що провести поділ допоміжних приміщень будинку для окремого володіння та користування співвласниками технічно не можливо. Також з висновку експерта вбачається, що не можливо визначити такій порядок користування спірними допоміжними приміщення, щоб уникнути залишенню певних приміщень у спільному користування сторін.

Посилання позивачів на правову позицію ВСУ у справі 6-12цс13 взагалі не заслуговує на увагу, оскільки дана правова позиція була висловлена у справі щодо інших правовідносин: у справі щодо користування та володіння спільним майном, яким є будинок садибного типу. В той же час, предметом спору у даній справі є спільне майно співвласників багатоквартирного будинку, яке має інший правий статус, ніж будинок садибного типу.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 цієї статті визначені певні способи захисту цивільних прав та інтересів, а частина третя передбачає, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Враховуючи наведені вище обставини, положення закону та Рішення Конституційного Суду України, які набрали законної сили, суд вважає, що вимоги позивачів не ґрунтуються на законі, а відтак у задоволенні позову належить відмовити за необґрунтованістю вимог.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

Вирішив:

Відмовити у задоволенні позову на необґрунтованістю вимог.

Рішення суду може бути оскаржено сторонами до Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми, шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення суду (для осіб, що не були присутні при проголошення рішення, в той же строк з часу вручення копії рішення) апеляційної скарги.

Суддя