Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді Боймиструка С.В., суддів: Григоренко М.П., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання Коробчук А.М..

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_5 на рішення Рівненського міського суду від 12 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Рівненського міського суду від 12 квітня 2016 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_10М 21 січня 2011 року за реєстровим номером 54.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує на те, що є хибним висновок суду 1-ї інстанції що висновки експертиз наявних в матеріалах справи слід оцінювати критично, оскільки вони проведені з порушенням норм законодавства та не були надані суду в порядку та у спосіб передбачений цивільним процесуальним законодавством. Зазначає, що у разі визнання висновку експерта неясним чи неповним, або необґрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумнів в його правильності, мали право клопотати про призначення експертизи відповідно до ст. 143 ЦПК України або додаткової або повторної експертизи відповідно до ст. 150 ЦПК України. Однак, треті особи чи їх представники, які заперечували висновки експерта не клопотали про призначення експертизи чи про виклик експерта для дачі роз'яснень і доповнень.

Зазначає про те, що експертизи проводились за ухвалами судів, комісіями, до складу яких входили спеціалісти, які мають відповідну кваліфікацію та стаж роботи. Під час проведення експертиз проводився огляд ОСОБА_5 та досліджувались медичні документи хворої, будь-яких обєктивних підстав недовіряти висновкам експертизи суд 1-ї інстанції в рішення не навів.

Крім того, вказує, що у матеріалах справи містяться інші належні докази, що стосуються предмету доказування та свідчать про стійкий, хронічний психічний розлад ОСОБА_5 З 1 липня 1991 року ОСОБА_5 встановлено другу групу інвалідності довічно внаслідок загального захворювання, діагноз шизофренія, параноїдної форми, внаслідок чого вона потребує постійного стороннього догляду та нагляду.

Судом 1-ї першої інстанції не було допитано в якості свідка ОСОБА_11, який був присутній при укладенні спірного договору.

________________________________________________________________________________________

Справа № 569/7559/15-ц Головуючий в суді І інст. ОСОБА_12

Провадження № 22-ц/787/1012/2016 р. Суддя-доповідач ОСОБА_13

Зазначає, що оскільки заяви про застосування строків позовної давності стороною у справі не робилося, суд 1-ї інстанції не вправі був застосовувати позовну давність, як підставу для відмови в позові. Право на звернення до суду в інтересах ОСОБА_5 у ОСОБА_1 виникло після набрання законної сили рішення Корецького районного суду Рівненської області від 24.02.2015 року про визнання ОСОБА_5 недієздатною та призначення опікуном над нею ОСОБА_1

Враховуючи викладене просив рішення Рівненського міського суду від 12 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 21 січня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу, ОСОБА_10 за зареєстрований за №54.

Позивач ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_5, та його представник ОСОБА_2, в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_6, треті особи ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у встановленому законом порядку, завчасно були повідомлені про час і місце розгляду справи, однак до суду не зявилися і причин неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності.

Представники третіх осіб - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 26.05.2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в інтересах ОСОБА_5М до свого сина ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлової квартири АДРЕСА_2, посвідченого 21.01.2011 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_10 та зареєстрованого в реєстрі за №54, на підставі якого ОСОБА_5 було продано вказану квартиру ОСОБА_6.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він, будучи опікуном ОСОБА_5, прийшов до висновку, що укладення правочину договору купівлі-продажу житлової квартири АДРЕСА_2, суперечить правам та інтересам його підопічної, оскільки остання в момент продажу квартири, в звязку з наявним психічним захворюванням не усвідомлювала наслідків своїх дій та не могла керувати ними.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 не довів своїх позовних вимог. На момент укладення спірного правочину ОСОБА_5 не була у встановленому законом порядку визнана недієздатною, а тому могла вільно розпоряджатися власним майном на той час. Крім того, звернення з позовом в даній справі опікуна ОСОБА_1, який в 2011 році разом із дружиною ОСОБА_14 безпосередньо брали участь та бажали, щоб їх син відповідач ОСОБА_6 разом із своєю дружиною ОСОБА_7 придбали у ОСОБА_5 спірну квартиру, лише після того, як його син (відповідач) внаслідок поділу майна подружжя, втратив частину квартири, місцевий суд розцінив не як захист інтересів ОСОБА_5, а як захист власних інтересів опікуна та інтересів його сина.

Судом також було зазначено, що фактичний пропуск позивачем та його представником без поважних причин строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Такі висновки місцевого суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 257, 261 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а її перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч.3, 4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст.30 ЦПК України, сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач в даній справі ОСОБА_6 з заявою про застосування наслідків пропуску строку позовної давності та відмови в позові до суду не звертався, а заява представника третьої особи ОСОБА_3 про застосування наслідків пропуску строків позовної давності, навіть за наявності відповідних підстав, не може бути задоволена, оскільки він та його довіритель ОСОБА_8 не є стороною в справі (а.с. 163).

Крім того, слід зазначити, що позовна давність застосовується за умови порушення права чи інтересу, а місцевим судом вказано, що такі обставини позивачем не доведено. Отже, обидві підстави за своєю суттю є взаємовиключні і одночасно застосовані бути не можуть, а тому пропуск строку позовної давності, як самостійна підстава для відмови в позові, судом першої інстанції зазначена безпідставно та підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення місцевого суду.

Як вбачається з матеріалів справи, 21 січня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу, ОСОБА_10 та зареєстрований за №54.

Відповідно до умов вищевказаного договору ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_6 купив двокімнатну квартиру АДРЕСА_4, загальною площею 53,3 кв.м.. Продаж квартири був здійснений за 57 965 грн., які покупець отримав від продавця повністю при підписанні договору (п.2.1) (а.с.3).

На час укладення цього договору купівлі-продажу, ОСОБА_6 перебував у шлюбі з ОСОБА_7, в звязку чим вона надавала нотаріально засвідчену згоду на його укладення та набуття прав власності на спільну квартиру (а.с.100).

Рішенням Рівненського міського суду від 05.12.2012 року у справі №1715/15676/12 залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду від 30.01.2013 року розірвано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, а квартиру АДРЕСА_4, розділено між ними, як обєкт спільної сумісної власності подружжя, що набуте під час шлюбу. (а.с.8, 41-42).

Відповідно до договору дарування, посвідченого 20.04.2015 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_15 за реєстровим №117, ОСОБА_16 було отримано в дар ? частини зазначеної квартири від ОСОБА_7. В період судового розгляду даної справи, ОСОБА_8 30.10.2015 року за договором міни, посвідченим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_15 за реєстровим №347, відчужив ОСОБА_9 належну йому частину спірної житлової квартири.

Рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 24.02.2015 року у справі №563/1650/14-ц ОСОБА_5 у звязку із наявним психічним захворюванням з діагнозом шизофренії, параноїдальної форми, було визнано недієздатною, а її опікуном призначено позивача ОСОБА_1 (а.с.4).

Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун.

Згідно вимог ч.3 ст.10 та ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як випливає зі змісту ст.57-59 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідно до ст.143, 145 ЦПК України, для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Призначення експертизи є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи є обов'язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: психічний стан особи.

Як вбачається з матеріалів справи, таке клопотання про призначення судово-психіатричної експертизивідносно ОСОБА_5 для визначення її психічного стану, позивачем в справі не заявлялось, хоч головуючою у справі було розяснено наслідки не вчинення такої процесуальної дії.

Отже, вірним є висновок місцевого суду про неналежність та недопустимість як доказів, наявних в справі копій висновків судово-психіатричних експертиз минулих років щодо ОСОБА_5, оскільки вони проведені в інших справах та з порушенням норм законодавства і були надані суду в порядку та у спосіб не передбачений цивільним процесуальним законодавством.

Оскільки, в справі не була проведена обовязкова судово-психіатрична експертиза для визначення обставин не усвідомлення ОСОБА_5 значення своїх дій саме при підписанні оспорюваного договору, то посилання апелянта на те, що треті особи чи їх представники, які заперечували висновки експертів (з інших справ) не клопотали про призначення експертизи або додаткової чи повторної або про виклик експерта для дачі роз'яснень і доповнень, не заслуговує на увагу.

Обовязок доказування не усвідомлення ОСОБА_5 значення своїх дій при укладенні спірного договору не лежить на третіх особах.

У взаємозвязку з наведеним, місцевим судом відповідно до ст.174 ЦПК України, обґрунтовано не взято до уваги визнання позову відповідачем ОСОБА_6, оскільки він заявлений з тих підстав, які не встановлені у законний спосіб в судовому засіданні, а саме обставини не усвідомлення ОСОБА_5 значення своїх дій при укладенні спірного договору та таке визнання порушує права, свободи та інтереси інших осіб.

Враховуючи наведене, оскільки не всі висновки місцевого суду в повній мірі відповідають обставинам справи, а застосовані норми матеріального права, щодо наслідків пропуску строку позовної давності є зайвими, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни рішення суду першої інстанції в цій частині та виключення з тексту рішення цього посилання.

В решті доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, п.3 ч.1 ст.307, 309 , 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від 12 квітня 2016 року змінити, виключивши з нього посилання на застосування наслідків пропуску строку позовної давності, як самостійну підставу для відмови в позові.

В решті рішення місцевого суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий :

Судді: