АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5497/16 Справа № 192/1949/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа Четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання транспортного засобу як спільного майна чоловіка та дружини набутого за час спільного проживання без реєстрації шлюбу, визнання права власності на 1/2 частину транспортного засобу, стягнення витрат на лікування,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року, позивач звернулась до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого, з урахуванням уточнень в лютому 2016 року, зазначила, що з березня 2010 року по червень 2015 року вона і ОСОБА_5 проживали однією сімєю без державної реєстрації шлюбу. Під час спільного проживання однією сімєю за їх з ОСОБА_5 спільні кошти в 2011 році було придбано транспортний засіб марки MITSUBISHI LANCER, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2006 року випуску, номер кузова VIN-JMBSRCS3A6U008374, який за їх домовленістю був оформлений на ОСОБА_5 За життя ОСОБА_5 мав вади зі слухом та вади серця за діагнозами: ішемічна хвороба серця; стеноз аортального клапану; стабільна стенокардія ІІ ф.кл. при інтактних коронарних артеріях; гіпертонічна хвороба ІІІ ст.; гіпертенивне серце, і у звязку з тим, що він жив у будинку позивача в смт. Солоне, він відвідував КЗ «Солонянська ЦРЛ» Дніпропетровської обласної ради», де на нього були заведені амбулаторні карти, проходив там обстеження та лікування, лікувався у стаціонарних відділеннях. 26 травня 2015 року стан ОСОБА_5 погіршився, внаслідок чого він був доставлений до КЗ «Дніпропетровський обласний клінічний центр кардіології і кардіохірургії ДОР», де 18 червня 2015 року йому було застосовано оперативне втручання і проведено протезування аортального клапана. Витрати, понесені ОСОБА_4 на лікування ОСОБА_5 становлять 45521,94 гривні, в тому числі: придбання слухового апарату WIDEX REAL RE CIC 3 773,78 гривень, ремонти слухового апарату 2709 гривень, придбання медичних препаратів 9639,16 гривень, товари для медичного призначення для проведення операції 29400 гривень. 20 червня 2015 року ОСОБА_5 помер і всі витрати на його поховання, також, були понесені позивачем особисто. 26 вересня 2015 року вона звернулася до Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де дізналася, що крім неї право на спадщину заявили діти померлого як спадкоємці першої черги відповідачі у справі.

Враховуючи вищенаведене, ОСОБА_4 просила суд встановити факт її проживання з ОСОБА_5 однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнати сумісною власністю майно у вигляді транспортного засобу марки MITSUBISHI LANCER, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2006 року випуску, номер кузова VIN-JMBSRCS3A6U008374, а також стягнути з відповідачів як спадкоємців померлого понесені позивачем витрати на лікування та поховання ОСОБА_5

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 було задоволено частково: встановлено факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з березня 2010 року по 20 червня 2015 року; визнано транспортний засіб марки MITSUBISHI LANCER, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2006 року випуску, номер кузова VIN-JMBSRCS3A6U008374 спільним майном чоловіка та дружини, який набутий за час спільного проживання без реєстрації шлюбу; визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину вказаного транспортного засобу; стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача витрати на лікування спадкодавця в розмірі 10173,98 грн.; стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача витрати на лікування спадкодавця в розмірі 17673,98 грн.

Також, вказаним рішенням було стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору в розмірі по 901,20 грн. з кожного.

Не погодившись з таким рішенням в частині стягнення витрат на лікування, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду в оскаржуваній частині та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_4 витрат на лікування померлого ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

Рішення суду переглядається лише в частині стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на лікування, оскільки в іншій частині рішення суду сторонами оскаржено не було.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду в оскаржуваній частині - залишенню без змін, з таких підстав.

Судом встановлено, що з березня 2010 року по 20 червня 2015 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 проживали однією сімєю за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання позивача в смт. Солоне, вулиця Строменко, будинок 23А Солонянського району Дніпропетровської області.

За час сумісного проживання, ОСОБА_4 з ОСОБА_5 разом відвідували медичні установи, санітарно-лікувальні заклади в яких відпочивали, що підтверджується санітарно-курортними книжками санаторіїв «Весна» в м. Трускавець, центрального військового клінічного санаторію «Хмільник» в м. Хмільник, бальнеологічної лікарні «Арабатська стрілка».

Статтею 91 СК України передбачено, якщо жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, тривалий час проживали однією сім'єю, той із них, хто став непрацездатним під час спільного проживання, має право на утримання відповідно до статті 76 цього Кодексу, якою передбачено що розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

ОСОБА_4 є працюючою пенсіонеркою, яка отримує окрім пенсії заробітну плату, а тому мала можливість надавати матеріальну допомогу на лікування ОСОБА_5

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_5 під час сумісного проживання з позивачкою хворів та мав вади здоровя, у звязку з чим на його лікування витрачалися значні кошти.

Зокрема, на лікування спадкодавця за період з 2012 по 2015 роки, тобто за час спільного проживання, позивачем були витрачені грошові кошти на його лікування, протезування слуховими апаратами, обслуговування слухових апаратів, проведення операції на загальну суму 45521,94 грн., в тому числі: придбання слухового апарату WIDEX REAL RE CIC 3 773,78 грн., ремонти слухового апарату 2709 грн., придбання медичних препаратів 9639,16 грн., товари для медичного призначення для проведення операції 29400 грн., а придбані ліки, вартість яких підтверджена наданими чеками, були призначені ОСОБА_5 згідно медичних виписок.

26 травня 2015 року стан ОСОБА_5 погіршився, внаслідок чого він був доставлений до КЗ «Дніпропетровський обласний клінічний центр кардіології і кардіохірургії ДОР», де 18 червня 2015 року йому було застосовано оперативне втручання і проведено протезування аортального клапана.

Крім того, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3, відносно якого факт батьківства спадкодавця було встановлено рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2015 року у звязку з відмінностями у написанні їх прізвищ, надав суму у розмірі 5000 грн. на проведення протезування аортального клапана.

А тому, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення витрат на лікування спадкодавця, суд першої інстанції врахував надані відповідачами кошти на лікування ОСОБА_5 та виходив з того, що відшкодування витрат на лікування є обовязком спадкодавців, згідно норм ЦК України, а обовязок щодо взаємного утримання на підставі норм СК України - покладається на осіб, які проживають сумісно без реєстрації шлюбу, тобто на позивача також.

Основним доводом апеляційної скарги на скасування оскаржуваного рішення в частині стягнення витрат на лікування з відповідачів, є посилання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на невідповідність дійсності переліку ліків та їх фактичного застосування для лікування спадкодавця ОСОБА_5

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами, оскільки в матеріалах даної цивільної справи наявні чеки на придбання ліків, призначених спадкодавцю лікарями, що підтверджується медичними виписками.

На спростування наданих позивачем документів відповідачами по справі ніяких доказів не надано, а посилання апелянтів на те, що їх батько отримував пенсію та не потребував сторонньої матеріальної допомоги нічим обєктивно не підтверджені та не можуть свідчити про те, що позивачем не здійснювалися вказані вище витрати і за власний кошт.

Згідно з ч. 1 ст. 1232 ЦК України спадкоємці зобов'язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця.

Відповідно до вимог законодавства, відшкодуванню підлягають суми витрачені на придбання ліків, транспортування хворого, поховання, придбання і встановлення пам'ятника, і таке відшкодування має бути розумним.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

ОСОБА_7