АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/2473/16 Головуючий 1 інстанції - Омельченко К.О.
Категорія надання послуг
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді: Кірсанової Л.І.

суддів: Гуцал Л.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Сотнікової А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2016 року по справі за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року КП «Харківські теплові мережі» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за теплопостачання за період з 01.09.2003 р. по 30.06.2011 року в розмірі 4271 грн. 42 коп. В обгрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що ОСОБА_1 є споживачем послуг теплопостачання, але в зазначений період не в повному обсязі сплачував вартість наданих послуг в наслідок чого утворилась заборгованість з 01.09.2003 р. по 30.06.2011 року в розмірі 4271 грн. 42 коп..

В судовому засідання відповідач позовні вимоги визнав частково, посилаючись на те, що відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, тобто є такою, що визначена періодичними щомісячними платежами, а з цих підстав, підлягає застосуванню ст.. 267 ЦК України. Своє право позивач вирішив реалізувати 27.08.2014 року, коли подав позов до суду. Таким чином, цій даті передують три роки позовної давності, яка відраховується з 27.08.11 року. Таким чином, на думку відповідача, позивач може звернутися за стягненням боргу лише за останні два місяці.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2016 року позов КП «Харківські теплові мережі» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача суму заборгованості за період з 01.08.08 року по 30.06.11 року в розмірі 2223 грн. 04 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення районного суду та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.. В обгрунтування апеляційної скарги посилається на незаконність та необгрунтованість рішення суду, неповне з»ясування судом обставин по справі. Вказує на ті ж обставини, що і в суді першої інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач є власником квартири за адресою м. Харків, проспект Перемоги, 72 Б, кв.50 та є споживачем послуг з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання, згідно Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-ІV, які надає позивач. Особовий рахунок в КП «ХТМ» № 64050 відкрито на ім я відповідача.

Плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Права і обов'язки виробників, виконавців, споживачів у сфері житлово-комунальних послуг встановлені Законом України «Про житлово-комунальні послуги»№ 1875-IV від 24 червня 2004 року.

Таким чином, між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії, які регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21.07.2005року №630 .

Згідно з п.5 ч.3 ст.20 зазначеного Закону споживач зобовязаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором чи законом.

Частиною 6 ст.19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Такий же обовязок закріплено положеннями ст.ст. 67,68 Житлового кодексу України.

Відповідно до вимог ст.25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії, заборгованість стягується в судовому порядку.

Відповідно до п.16 Правил розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковий період.

Пунктом 10 ч.3 ст.20 Закону встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житло-комунальні послуги у вигляді пені в установленому законом чи договором розмірах. Така ж відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за надання послуг з теплопостачання встановлена і в п.23 Правил та п.20 Типового договору про надання послуг з теплопостачання холодної та гарячої води і водовідведення, положення якого мають юридично обовязковий характер і підлягають застосуванню незалежно від того, включені вони до конкретного договору чи ні.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк, недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань, згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

У ч. 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Відповідний висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 30 жовтня 2013 року (справа № 6-59цс13), який згідно з ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі оплачує послуги за опалення та підігрів води, у звязку з чим по його квартирі утворився борг.

02.08.2011року КП «ХТМ» зверталося до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення на їх користь з ОСОБА_1 заборгованості за період з 01.09.2003 р. по 30.06.2011 року в розмірі 4271 грн. 42 коп. Дзержинським районним судом м. Харкова видавався судовий наказ від 08.09.2011 року про стягнення з відповідача вищевказаної суми. Але, у подальшому, за заявою ОСОБА_1 цей судовий наказ було скасовано ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.03.2012 року та розяснено КП «ХТМ» про їхнє право звернутися з такими вимогами до суду в позовному провадженні з додержанням загальних правил щодо предявлення позову.

Відповідно до вимог ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Згідно положень ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку.

Позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимог, право на яку має позивач.

Відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. .

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Згідно з частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями253-255 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Судовий наказ відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

З огляду на вказане суд першої інстанції обґрунтовано визнав, що судовий захист права на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення. Тому подання заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності.

Відповідний висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 21 січня 2015 року (справа № 6-214цс14), який згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Судом правильно встановлено, що про своє порушене право позивач дізнався ще в вересні 2003року, оскільки з цього часу, згідно наданого розрахунку заборгованості відповідач не в повному обсязі став проводити оплату таких послуг.

Між тим, із заявою про видачу судового наказу КП «ХТМ звернулось лише 02.08.2011 року, в якій просили стягнути заборгованість за період з 01.09.2003 р. по 30.06.2011 р. в розмірі 4271 грн. 42 коп.. Вказаний період перевищував загальний строк позовної давності, встановлений законом у три роки. Судовий наказ від 08.09.2011 року було скасовано ухвалою суду від 21.03.2012 року.

Суд першої інстанції правильно визнав, що оскільки у письмових запереченнях на позов відповідач просив застосувати до даних правовідносин загальний строк позовної давності, а позивачем жодних доказів поважності пропуску цього строку не надано, тому відсутні законні підстави для стягнення з відповідача заборгованості за період з 01.09.2003 р. по 01.08.2008 р..

В зв»язку з наведеним судом першої інстанції обґрунтовано стягнута заборгованість за три роки, а саме за період з 01.08.2008 р. по 30.06.2011 р. в сумі 2 223 грн. 04 коп., згідно розрахунку заборгованості.

З огляду на вказане судова колегія знаходить необґрунтованими посилання відповідача, що районний суд не правильно застосував строк позовної давності. Тому підстав для відмови в задоволенні позовних вимог на вбачається.

Судова колегія не може взяти до уваги посилання відповідача, що оскільки він був співробітником органів внутрішніх справ та користувався пятдесятивідсотковою знижкою по сплаті комунальних послуг відповідно ст. 22 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 р. N 565-ХІІ, з наступними змінами та доповненнями, так як ця стаття передбачає, що держава гарантує працівникам міліції соціальний захист і надає для них та членів їх сімей 50-процентну знижку при сплаті комунальних послуг.

Слід врахувати, що порядок надання пільг, компенсацій і гарантій працівникам бюджетних установ, військовослужбовцям, особам рядового, начальницького складу був затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.2003 №426, відповідно до положень якого пільги, компенсації і гарантії, на які згідно із законом мають право окремі категорії працівників бюджетних установ, військовослужбовці та особи рядового і начальницького складу (далі пільговики), щодо знижки плати за користування житлом (квартирної плати), паливом, телефоном та плати за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична та теплова енергія тощо), безоплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту (крім таксі) та автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських маршрутів надаються за умови, що розмір середньмісячного сукупного доходу пільговика ( сім»ї пільговика в розрахунку на одну особу) за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, що дає право на податкову соціальну пільгу, визначеної відповідно до підпункту 169.4.1 пункту 169.4 статті 169 Податкового кодексу України.

Пільги, компенсації і гарантії на які мають право пільговики надаються шляхом відшкодування пільговику передбаченої законодавством частини фактичних витрат за користування житлом ( квартирної плати), паливом, телефоном, комунальними послугами та за проїзд у розмірі грошового еквівалента пільг, визначеного відповідно до цього порядку.

Відшкодування зазначених витрат провадиться щомісяця або раз на квартал за рішенням керівника установи. Видатки на відшкодування витрат за надані пільговику крім педагогічних, медичних та фармацевтичних працівників і працівників культури послуги здійснюється за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання цих установ. Зазначені кошти зазначаються в кошторисах установ згідно з кодом економічної класифікації 2730 «Інші виплати населенню»

Для відшкодування фактичних витрат пільговик подає в бухгалтерію установи заяву, довідки про розмір грошових доходів членів сім»ї за попередні шість місяців, копії документів, що підтверджують родинні зв»язки, копії квитанцій про оплату за користування житлом (квартирну плату), паливом, телефоном і за комунальні послуги у строк,за який здійснюється відшкодування ( абз.2 п.2 цього Порядку) , а також довідку про склад сім»ї ) раз на рік).

З огляду за вказане слід дійти висновку, що 50- відсоткова знижка оплати послуг, гарантована державою, повинна була надаватися саме державою за рахунок бюджетних коштів у спосіб та в порядку, визначеними вище наведеними законами та підзаконними актами, як то Постанова Кабінету Міністрів України від 31.03.2003 року №426 за місцем роботи пільговика, а не КП «Харківські теплові мережі».

Також судом першої інстанції правильно зазначено, що відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені та документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції правильно досліджені і оцінені обставини по справі, надані сторонами докази. Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин підстав для зміни або скасування судового рішення судова колегія не вбачає. Відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, 308, 313- 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ: СУДДІ: