Апеляційний суд Житомирської області
Справа №283/1241/16-ц Головуючий у 1-й інст. Тимошенко А. О.
Категорія 27 Доповідач Трояновська Г. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до кредитної спілки "Оберіг", ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання недійсним договору споживчого кредиту

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 01 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в кінцевій редакції якого просив визнати недійсним договір споживчого кредиту №742к19 від 23.12.2014 року укладений між ним та кредитною спілкою «Оберіг». Посилався на те, що відповідно до умов цього договору йому, як позичальникові, було надано кредит в розмірі 43000 гривень строком на 12 місяців з 23.12.2014 року по 23.12.2015 року зі сплатою 0,1315 % за один календарний день - при дотриманні позичальником графіку розрахунків, або 0,263% за один календарний день - в разі порушення позичальником графіку розрахунків від 15 календарних днів (підпункти 1.6.1.; 1.6.2 Договору). Також зазначив, що відповідно до підпункту 1.6.3 Договору процентна ставка при невиконанні позичальником п.п.2.б п.2.2.2 Договору становить 0,1315 % за один календарний день. В той же час пунктом 3.6 Договору передбачено, що нарахування процентів за договором згідно з підпунктом 1.6.3 Договору здійснюється в останній день дії Договору за весь період користування кредитними коштами позичальником та проводиться на фактичну суму залишку кредиту за кожен календарний день дії Договору. Оскільки п. 3.6 Договору був незрозумілим для нього та сприймався як дублювання п.п.1.6.1., 1.6.2 та 1.6.3 Договору, а відповідач відповідно до цих умов вимагає, на його думку, повторно сплатити проценти, які вже ним сплачені, посилаючись на істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на погіршення становища споживача, просив визнати недійсним вказаний кредитний договір.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 01 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про досягнення згоди із усіх істотних умов кредитного договору. Вказує, що зі змістом договору від 23.12.2014 року не був ознайомлений, а ознайомився лише в суді першої інстанції при пред'явленні до нього позову КС «Оберіг» про стягнення заборгованості. Зважаючи на значну процентну ставку, вважає умови договору несправедливими і такими, що суперечать принципу добросовісності. Зазначає, що на порушення вимог ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» ні в договорі, ні в доданому до нього графіку погашення кредиту не зазначена орієнтовна вартість кредиту при порушенні графіку погашення розрахунків. Посилаючись на ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 1ст.230 ЦК України, вказує, що він був введений в оману щодо реальної вартості кредиту, а тому підписання договору не відповідало його внутрішній волі. Окрім того встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

В суді апеляційної інстанції представник позивача підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представник КС «Оберіг» заперечив проти доводів апеляційної скарги та надав відповідні письмові пояснення.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що 23 грудня 2014 року між ОСОБА_1 та Кредитною спілкою «Оберіг» було укладений договір про надання споживчого кредиту № 742к19, за умовами якого позичальнику було надано кредит в розмірі 43000 гривень строком на 12 місяців з 23.12.2014 року по 23.12.2015 року/а.с.39/. Кредит наданий позичальнику на умовах строковості, зворотності, платності та забезпеченості у відповідності до умов цього договору /п.1.3. Договору/.

Позичальник зобов'язався повернути отриманні в кредит грошові кошти в строки вказані в Договорі та сплатити кредитодавцю проценти згідно п.1.6. нараховані в період всього терміну використання грошових коштів/п.1.1.Договору/.

У відповідності до п.1.6 Договору, процентна ставка за даним договором є фіксованою та чітко визначена з урахуванням виконання позичальником зобов'язання відповідно до графіку розрахунків.

Підпунктом 1.6.1. Договору передбачено, що процентна ставка при дотриманні позичальником графіку розрахунків становить 0,1315 % за один календарний день, а відповідно до пп.1.6.2 Договору процентна ставка при порушені позичальником графіку розрахунків від 15 календарних днів становить 0, 263% за один календарний день.

Згідно підпункту 1.6.3 Договору процентна ставка при невиконанні позичальником п.п.2.б п.2.2.2 Договору становить 0,1315 % за один календарний день.

Відповідно до пп.2б п.2.2.2. Договору позичальник зобов'язаний остаточно погасити отриманий кредит до 23 грудня 2015 року.

Згідно з п. 3.4 Договору нарахування процентів за договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування грошовими коштами, процентна ставка якого згідно пп.1.6.1 на дату укладення договору складає 48% річних.

Нарахування процентів за договором згідно пп.1.6.2. здійснюється із шістнадцятого дня прострочення і до моменту повного погашення поточної заборгованості в межах строку дії договору. Після погашення поточної заборгованості, процентна ставка визначається пп. 1.6.1. Договору /п.3.5. Договору/.

Відповідно до п.3.6. Договору нарахування процентів за договором згідно пп.1.6.3. здійснюється в останній день дії Договору, за весь період користування кредитними коштами позичальником, та проводиться на фактичну суму залишку кредиту за кожен календарний день дії Договору.

Із змісту ухвали апеляційного суду Житомирської області від 19 липня 2016 року, якою залишено без змін рішення Малинського районного суду Житомирської області від 13 червня 2016 року справу за позовом КС «Оберіг» до ОСОБА_1М, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, вбачається, що до договору від 23.12.2014 року було розроблено Графік сплати кредиту відповідно до якого ОСОБА_1 повинен був щомісячно в період з 23.12.2004 року по 23.12.2015 року сплачувати тіло кредиту в сумі 3 583грн.33коп., за останній місяць - 3 583грн. 37коп., а також нараховані проценти у відповідних розмірах.

Зарахування сум кредитодавцем здійснюється спочатку на погашення процентів, а потім на погашення основної суми кредиту /п.3.10. договору/.

Оскільки ОСОБА_1 порушив умови договору та графік сплати кредиту та не повернув кредит своєчасно, зазначеним рішенням Малинського районного суду від 13.06.2016року залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 19 липня 2016 року стягнуто з нього та поручителів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_4 на користь КС «Оберіг» 47 628грн. заборгованості за договором споживчого кредиту №742к19 від 23.12.2014 року та яка складається з 30 490грн.06коп. заборгованості по сплаті кредиту та 17 137грн.94 коп. нарахованих процентів за користування кредитом.

Згідно ст.ст.3, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 60 ЦПК України передбачено обов'язок сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст.626, ст.627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

За положеннями ч.1 ст.628, ч.1 ст.638 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У відповідності до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства, серед іншого, є свобода договору, суть якої полягає, зокрема і в тому, що сторони є вільними у визначенні умов договору.

Згідно ч.3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства впливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 1 Закону України „Про кредитні спілки" визначено, що кредитна спілка - це неприбуткова організація, заснована фізичними особами, професійними спілками, їх об'єднаннями на кооперативних засадах з метою задоволення потреб її членів у взаємному кредитуванні та наданні фінансових послуг за рахунок об'єднаних грошових внесків членів кредитної спілки.

На обгрунтування своїх вимог ОСОБА_1 посилається на Закон України „Про захист прав споживачів", зокрема на ст.ст. 11,18,19 цього Закону.

У статтях 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики.

Відповідно до п.7.5. Договору споживчого кредиту №742к19 позичальник стверджує, що 1) він є повністю дієздатним; 2) його волевиявлення є вільним і відповідає його внутрішній волі; 3) він не перебуває під впливом тяжкої для нього обставини, що змушує його укласти цей договір; 4) він чітко усвідомлює всі умови цього договору та не перебуває під впливом помилки чи обману; 5) він вважає умови договору вигідними для себе; 6) документи, подані ним для отримання кредиту, є достовірними; 7) сторони домовилися, що вимоги ч.2 ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів" вважаються виконаними з моменту підписання договору, оскільки вся інформація необхідна для повідомлення позичальника передбачена текстовою частиною договору, з якою він ознайомлений перед його підписанням.

Пунктом 7.6. Договору підтверджено, що позичальник отримав у письмовій формі від кредитодавця до укладення договору інформацію вказану в ч.2 ст.12 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Інформація надана кредитодавцем з дотриманням вимог законодавства та забезпечує правильне розуміння позичальником розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав'язування її придбання.

Згідно п. 7.7. Договору підпис позичальника в розділі 8 цього договору є підтвердженням того, що позичальник отримав письмову інформацію вказану в п. 7.6.

Наведені обставини свідчать, що до укладення кредитного договору №742к19 від 23 грудня 2014 року ОСОБА_1 був ознайомлений у письмовій формі про кредитні умови: мету кредитування, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту, строк, на який одержано кредит та варіанти його повернення, тощо. Волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, позивач свідомо укладав кредитний договір на зазначених у договорі умовах, кредитний договір підписаний сторонами та скріплений печаткою КС „Оберіг" / а.с.39-40/.

Отже, зазначені обставини свідчать, що позичальник ОСОБА_1 погодився на умови надання кредиту, останні його влаштовували, у тому числі умови договору щодо розміру та порядку виплати процентів за користування кредитом, що свідчить про дотримання кредитодавцем вимог ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" щодо надання інформації про умови отримання кредиту, зміст договору відповідає зазначеним вимогам закону, при підписанні оспорюваного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, які були обумовлені та прийняті ними, волевиявлення ОСОБА_1 на отримання кредиту було вільним і відповідало його внутрішній волі, правочин укладено у письмовій формі та був спрямований на отримання ОСОБА_1 кредиту, який ним отримано та сплачено у зазначеній сумі, при укладенні договорів сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності.

А тому доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, про те, що він не був ознайомлений з умовами кредитування, є безпідставними.

Згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Заявляючи вимоги про визнання недійсним договору №742к19 від 23.12.2014 року позивач не довів того, що умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України), призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві.

Вказаний договір було укладено з дотриманням вимог чинного законодавства, зокрема, положень Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Доводи в апеляційній скарзі про недійсність правочину з підстав несправедливості умов останнього з посиланням на положення ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів", яка регулює питання недійсності угоди у зв'язку зі здійсненням нечесної підприємницької практики (недобросовісна конкуренція та діяльність) та будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною, є безпідставними, оскільки матеріали справи не містять доказів в підтвердження таких доводів, як і доказів про те, що КС „Оберіг" нав'язувала ОСОБА_1 послуги щодо кредитування чи примушувала його до укладення договору на визначених у договорі умовах, що його ввели в оману щодо зазначених ним обставин, що умови договору є несправедливими, та спростовуються фактичними обставинами укладання договору та його умовами, у тому числі змістом п.7.5 договору, в якому в числі іншого позивач зазначив, що умови договору вважає вигідними для себе /а.с.40/.

Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

Відповідно роз'яснень п.20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Укладений кредитний договір є публічним, тобто його умови є рівними і для інших позичальників, про його умови позичальник був повідомленим до моменту його підписання, тобто мав змогу на свій розсуд погодитись чи не погодитись з запропонованими умовами, скористатись іншою кредитною установою.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що на порушення вимог ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» ні в договорі, ні в доданому до нього графіку погашення кредиту не зазначена орієнтовна вартість кредиту при порушенні графіку погашення розрахунків є необґрунтованими.

Так, пунктом 1.6. Договору визначено, що процентна ставка за даним договором є стала /фіксована/, без застосування будь-яких формул, чітко визначена з урахуванням виконання позичальником зобов'язань відповідно до графіку розрахунків. Пунктами 1.6.1. -1.6.3. передбачено розмір та порядок нарахування процентної ставки при дотриманні позичальником графіку розрахунків та при його порушенні. При дотриманні графіку розрахунків визначена орієнтовна вартість кредиту /3 583грн.33коп.- щомісячний платіж протягом 12-ти місяців та нараховані проценти у відповідних розмірах з розрахунку 0,1315% за один календарний день/. Проте визначити орієнтовну вартість кредиту при порушенні графіку погашення розрахунків є неможливим, оскільки неможливо передбачити як сам факт можливого порушення позичальником графіку погашення кредиту так і період /тривалість/ такого порушення, від якого залежить в кінцевому результаті вартість кредиту для кожного конкретного позичальника.

Посилання в апеляційній скарзі на подвійне нарахування процентів за один і той самий період за пунктами 1.6.1.-1.6.3. договору, є безпідставними, оскільки договором, розрахунком заборгованості по сплаті кредиту та процентів підтверджується, що таке нарахування проводилось за різні періоди.

ОСОБА_1 підписав кредитний договір, а тому йому було відомо порядок та умови виконання зобов'язань. У графіку визначено фіксовану грошову суму щомісячних платежів. За загальним правилом кредитування у випадку невиконання зобов'язань позичальником для нього наступають невигідні наслідки шляхом застосування штрафних санкцій, пені і т.і. У даному випадку сторони домовились, що у випадку порушення зобов"язань процентна ставка буде подвоєна. Натомість договір не містить положень щодо застосування до боржника неустойки у разі порушення ним зобов'язань, не передбачено договором також нарахування комісії, а тому доводи позивача про нарахування непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції (послуг) у разі невиконання споживачем зобов'язань за договором є безпідставними.

Окрім того, з розрахунку заборгованості ОСОБА_1 по сплаті кредиту та процентів за користування ним станом на 23.12.2015 року вбачається, що видана основна сума кредиту 43 000грн., загальна заборгованість по сплаті кредиту станом на 23.12.2015 року становить 30 490,06грн., загальна заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом станом на 23.12.2015 року становить 17 137,94 грн./а.с.79-80/.

Необхідно також зазначити, що доводи наведені в апеляційній скарзі, зокрема, про несправедливість умов договору відповідно до положень п.5 ч.3 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" спростовуються також висновком Верховного суду України, висловленим у постанові від 02 грудня 2015 року, справа №6-1341цс15, правова позиція якого відповідно до ст.360-7 ЦПК України повинна враховуватись судами при розгляді справ.

У названій постанові Верховний Суд України зазначив, що за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

У вказаній справі судом першої інстанції встановлено, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач отримав інформацію щодо умов кредитування, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови.

Таким чином, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та докази в їх підтвердження, суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для захисту прав ОСОБА_1 у обраний ним спосіб і обгрунтовано відмовив в задоволенні заявлених вимог.

Рішення суду першої інстанції відповідає встановленим обставинам та вимогам діючого законодавства, є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 01 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді