АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р.,Пікуль А.А.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», третя особа: ОСОБА_4, про стягнення грошових коштів,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/6938/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Піхур О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.
в с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2016 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» (далі по тексту - ПАТ «ВіЕс Банк»), третя особа: ОСОБА_7, про стягнення грошових коштів.

Не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про сплив позовної давності, оскільки позовна давність за зобов'язаннями за кредитним договором повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу, а не з моменту розірвання шлюбу. Зазначає, що договір кредиту №КF49799 від 06 червня 2008 року було укладено в інтересах сім'ї, а тому боргові зобов'язання перед кредитором ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повинні нести солідарно.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1, ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з наведених в ній підстав.

ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_9, ОСОБА_10 в інтересах ПАТ «ВіЕс Банк» проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вважали, що спір вирішений судом правильно.

В судове засідання особисто ОСОБА_2 не з'явилась, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлена належним чином, забезпечила явку в судове засідання своїх уповноважених представників, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за її відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 11 грудня 2002 року по 28 вересня 2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі (т.1, а.с.9).

06 червня 2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ «ВіЕс Банк» було укладено кредитний договір №KF49799, відповідно до умов якого ПАТ «ВіЕс Банк» надало ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 70 000,00 доларів США зі сплатою процентів у розмірі 12,5% річних та кінцевим терміном погашення кредиту до 05 червня 2020 року (т.1, а.с.12-14).

Також 06 червня 2008 року між ПАТ «ВіЕс Банк», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №PO 94312, за умовами якого поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором солідарно із боржником у повному обсязі за своєчасне виконання боржником його зобов'язань за кредитним договором № KF49799 від 06 червня 2008 року (т.2, а.с.1).

Того ж дня між ПАТ «ВіЕс Банк», ОСОБА_2 та ОСОБА_7 було укладено договір поруки № 94313, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором солідарно із боржником в повному обсязі за своєчасне виконання боржником його зобов'язань за кредитним договором № KF49799 від 06 червня 2008 року (т.2, а.с.2).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 квітня 2012 року визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 Київської області та 1/2 частину земельної ділянки площею 470 кв.м., розташованої на території Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області в садовому товаристві «Машинобудівник», і визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 Київської області та 1/2 частину земельної ділянки площею 470 кв.м., розташованої на території Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області в садовому товаристві «Машинобудівник» (т.1, а.с.11).

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ПАТ «ВіЕс Банк», третя особа: ОСОБА_7, про стягнення грошових коштів, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила стягнути з ОСОБА_3 1/2 суми грошових коштів у розмірі 551 159,89 грн., які сплачені нею за кредитним договором № KF49799 від 06 червня 2008 року, що був отриманий під час перебування в шлюбі для задоволення потреб сім`ї.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

При цьому, ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Як вбачається із рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.04.2012 при поділі майна сторін як подружжя не вирішувалось питання стосовно боргів подружжя та правовідносин за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї, в той же час позов було заявлено зі спливом позовної давності.

Проте, колегія суддів не може погодитися в повному обсязі з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні позову за спливом позовної давності, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що сплив позовної давності може бути підставою для відмови у задоволенні позову лише в тому випадку, коли позовні вимоги є доведеними; недоведеність позовних вимог є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, та не навів у рішенні мотивів щодо обґрунтованості позовних вимог.

Вказана помилка підлягає виправленню апеляційним судом.

Так, відповідно до ч.1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч.1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст. 70 СК України).

Відповідно до роз'яснень викладених в п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Судом встановлено, що в період з 11.12.2002 по 28.09.2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час перебування у шлюбі, позивач уклала з ВАТ «Електрон Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк») кредитний договір № КF 49799 від 06.06.2008 на суму 70 000,00 доларів США строком до 2020 року за сплатою 12,5% річних за користування кредитом.

Згідно з п. 5.2. кредитного договору позичальник зобов'язувався повернути банку отриманий кредит в повному обсязі в строк та у порядку, встановлених кредитним договором, сплатити проценти за користування кредитом, забезпечити часткове погашення кредиту відповідно встановленого графіку (додаток 1).

Відповідно до Додатку 1, банк встановив Позивачу графік погашення кредиту, відповідно до якого Позивачу необхідно було частково погашати заборгованість за кредитним договором у сумі 486 доларів США, а починаючи з травня по червень 2020 року у сумі 502 долара США на рахунок, визначений банком, шляхом внесення коштів готівкою чи перерахування їх зі свого поточного рахунку, як то передбачено п. 3.4., сплачувати банку нараховані проценти за користування кредитом щомісяця.

Датою повернення кредиту або його частини є дата зарахування банком суми кредиту або його частини на кредитний рахунок та зарахування на відповідні рахунки нарахованих процентів за користування кредитом та можливих пені ї штрафних санкцій, визначених договором.

Грошові кошти, отримані за вказаним кредитом, були витрачені на погашення раніше оформленого кредиту за договором № КF 30504 від 20.09.2006, який був укладений з метою придбання земельної ділянки площею 470 кв.м, що знаходиться на території Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, тобто в інтересах сім'ї

Крім того, кошти, отримані в кредит, також були використані на будівельні матеріали та інші споживчі цілі в період перебування у шлюбі.

Після припинення шлюбних відносин, ОСОБА_11 самостійно виплачувала споживчий кредит за кредитним договором № КF 49799 від 06.06.2008 року.

Таким чином, кошти, отримані за кредитним договором №KF49799 від 06 червня 2008 року були отримані ОСОБА_2 під час шлюбу з ОСОБА_3 та були використані в інтересах сім'ї, що останнім спростовано не було.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 квітня 2012 року вирішено питання поділу спільного сумісного майна подружжя, проте, при поділі спільного майна подружжя не вирішувалося питання стосовно боргів подружжя та правовідносин за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином, вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 половини сплачених нею коштів за кредитним договором в сумі 551 159,00 грн. є законними та обґрунтованими.

Також, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позов було заявлено зі спливом позовної давності.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що право на звернення із позовом до суду про стягнення частини сплачених нею коштів за кредитним договором виникло у ОСОБА_2 з дня розірвання шлюбу.

Проте, такі висновки суперечать положенням Закону.

Так, згідно з ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 5 ст. 261 ЦК України визначено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

За регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання (ч. 6 ст. 261 ЦК України). Тому суд першої інстанції помилково обраховував строк позовної давності з моменту розірвання шлюбу.

ОСОБА_2 заявила вимоги про стягнення з ОСОБА_3 половини сплачених нею сум за кредитним договором в порядку зворотної вимоги. При цьому, сума, яку вона просить стягнути з відповідача, була розрахована нею з 23 грудня 2014 року по 16 листопада 2015 року. З позовом до суду позивач звернулась 23 грудня 2014 року, а тому висновки суду про пропуск позовної давності є безпідставними.

Таким чином, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2016 року, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Також, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 8 115,60 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», третя особа: ОСОБА_4, про стягнення грошових коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 551 159,00 (п'ятсот п'ятдесят одну тисячу сто п'ятдесят дев'ять) грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 8 115,60 (вісім тисяч сто п'ятнадцять) грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль