Справа № 326/1538/16-цр
Провадження № 2/326/586/2016
УХВАЛА

12 грудня 2016 року Суддя Приморського районного суду Запорізької області Стріжакова Т.В., розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення боргу. Позовні вимоги мотивує тим, що 08.11.2013 він позичив ОСОБА_2 22 000 грн. строком до 20.11.2013 на лікування. На підтвердження укладеного договору позики він видав йому розписку, яка посвідчена секретарем Вячеславської сільської ради. У встановлений договором строк відповідач борг йому не повернув. На непоодинокі звернення щодо сплати боргу у добровільному порядку він отримував відповідь про неможливість повернення та прохання надати час. Просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь суму боргу в сумі 22 000 грн. та судові витрати.

Також просить для забезпечення позову накласти арешт на майно або грошові суми, що належать відповідачу і знаходяться за місцем його проживання.

Розглянувши вказане клопотання, без виклику сторін та без технічної фіксації процесу, відповідно до ст.153 ч.1, 197 ч.2 ЦПК України, суд дійшов наступних висновків.

Згідно ст.151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов, вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, інші відомості, потрібні для забезпечення позову. Також відповідно до ч.3 ст.152 ЦПК України вид забезпечення позову має бути співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову, але в заяві вони відсутні, як і будь-які докази необхідності забезпечення позову.

У змісті ч.1ст. 152 ЦПК України вбачається, що накладення арешту на майно відповідача допускається лише за умови, що майно належить відповідачу, та є необхідність саме у цьому виді забезпечення позову.

Відповідно до ч.1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу позивача та відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Всупереч цьому, представником позивача у клопотанні не наведено достатніх підстав для забезпечення позову, не вказано відомостей щодо майна, до якого необхідно застосовувати захід забезпечення позову: на яке саме майно відповідача необхідно накласти арешт, в якій сумі, де знаходиться зазначене майно; якщо майно відповідача знаходиться у інших осіб, то теж, яке саме майно відповідача знаходиться у інших осіб, у кого саме воно знаходиться та за якою адресою; не представлено відомостей та не зазначено доказів, якими підтверджується, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, що дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Крім того, представник позивача не надав доказів на підтвердження наміру відповідача навмисно ухилитися від виконання рішення суду.

Таким чином, у зв'язку з тим, що позивач не навів достатніх підстав для необхідності застосування забезпечення позову, суд вважає вимогу про забезпечення позову безпідставною, необґрунтованою та є передчасною, і приходить до висновку про необхідність відмовити у забезпеченні позову.

Одночасно суд роз'яснює, що ця відмова не позбавляє позивача на повторне звернення до суду із заявою про забезпечення позову в порядку встановленому ЦПК України.

За змістом ст.293 ЦПК України окремо від рішення суду в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про задоволення заяви про забезпечення позову, а також про його скасування, проте ухвали про відмову у забезпеченні позову оскарженню не підлягають.

Керуючись ст.151-153, 209, 210, 293 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні вимоги позову про забезпечення позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, шляхом накладення арешту на майно або грошові суми відмовити за безпідставністю.

Ухвала не підлягає оскарженню.

Суддя: підпис ОСОБА_3

Копія вірна: суддя Т.В. Стріжакова

СПРАВКА:

Дата судового розгляду : о

Причина нерозгляду:

12.12.2016 .