АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5791/16 Справа № 201/4210/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Антонюк О. А. Доповідач - Осіян О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2016 року м. Дніпро

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді - Осіяна О.М.,

суддів - Кочкової Н.О., Петешенкової М.Ю.

за участю секретаря - Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним, застосування наслідків недійсності правочину та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним, застосування наслідків недійсності правочину та зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позову позивач посилалася на те, що 14 квітня 2008 року уклала з відповідачем кредитний договір, отримала кредитні кошти і використала їх. Також між нею та банком був укладений договір іпотеки, але згодом позивач з'ясувала, що банк при укладанні вказаного кредитного договору обманув її, не вказавши повністю всі дані договору, а саме: договір не містить умов його припинення, немає детального розпису загальної вартості кредиту для неї, як споживача, не вказана вся сума кредиту, яку потрібно повернути, не вказано всі умови кредитування, можливість надання кредиту в іншій валюті, умови повернення боргу, крім того, мали місце порушення в частині формування та погодження ціни договору, дискримінаційними є вимоги договору про можливість банку вимагати дострокового повернення кредиту, можлива зміна відсоткової ставки та інша інформація як для споживача послуг банку (особисті дані клієнта та інше), тобто фактично працівник банку при укладанні договору тиснув на неї психологічно та допустив обман стосовно умов і правил кредитування, договір не містить всіх передбачених законодавством умом і правил, що вимагаються законодавством про захист прав споживачів для договору споживчого кредиту, внаслідок чого вона змушена була підписати цей договір, а отже цей договір не відповідає її внутрішній волі, а тому повинен бути визнаний недійсним в частині несправедливих положень про можливість підвищення відсоткової ставки, видачі кредиту в іноземній валюті та інших. Зараз курс долару виріс і вона не має можливості сплачувати цей кредит, банк вважає, що в неї є заборгованість по цьому кредитному договору. Позивачка вважає, що заборгованості в неї перед банком майже не має. На її звернення до відповідача про з'ясування обставин вказаного та укладання кредитного договору, боргу, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивачка вважає вказані дії протиправними і такими, що порушують її права як споживача, а тому і звернулася в суд з цим позовом. Позивачка вважає дії відповідача по укладанню кредитного договору неправомірними, оскільки зобов'язання повинно бути законним і справедливим. Просила суд визнати вказаний кредитний договір недійсним, застосувати наслідки недійсності правочину та зобов'язати банк вчинити певні дії по поверненню їй всіх сплачених нею банку коштів з урахуванням відсотків, пені, комісій, штрафів і інших виплат.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду та задовольнити її позов.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 квітня 2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено споживчий кредитний договір № DNUOGK00001604 під обумовлені відсотки річних 12% та інші обов'язкові платежі терміном до 14 квітня 2028 року. В забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки. Згідно договору про надання вказаного споживчого кредиту у випадку порушення позичальником термінів повернення кредиту або термінів сплати процентів, комісій строком більше ніж на один місяць, та/або порушення позичальником, кредитор має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій. Згідно зазначеного договору за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх зобов'язань, зокрема термінів повернення кредиту (всієї суми або частини) та/або сплати процентів за кредит та/або комісій, кредитор має право вимагати від позичальника додатково сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена в іноземній валюті.

Однак, ОСОБА_2 було порушено умови кредитного договору в частині внесення обов'язкових регулярних платежів. В результаті неналежного виконання зобов'язань перед банком у позивачки виникла заборгованість.

При ухваленні рішення суд першої інстанції врахував вимоги ст.ст. 256, 526, 527, 530, ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 628, ч. 1 ст. 638 ЦК України.

Також судом враховані роз'яснення п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», в якому зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (ст.ст. 205 - 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК (435-15)(набуття, збереження майна без достатньої правої підстави).

Статтею 1057-1 ЦК України визначено правові наслідки визнання кредитного договору недійсним, а саме: у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов'язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені ч. 1 ст. 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю.

Отже, у випадку задоволення позову про визнання договору недійсним, позивач має право заявити вимогу про застосовування наслідків недійсності правочину, передбачених ч. 1 ст. 216 ЦК України та визначення грошової суми, яка має бути повернута кредитодавцю.

Але позивач таких вимог не заявляла та не ставила питання про визнання дій банку по відношенню до неї неправомірними.

При укладенні кредитного договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України. Згідно положень даної статті договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Положення ст. 638 ЦК України визначають, що договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду договору, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Суд виходив із того, що при укладенні кредитного договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення спірного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печаткою банку. Договори укладені на власний розсуд кредитора і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства. При укладенні договору позичальнику було надано всю необхідну інформацію, про що свідчить власноручний підпис відповідачки на договорі.

Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Доводи позивача про невиконання банком вимог законодавства про захист прав споживачів шляхом ненадання вичерпної інформації про умови кредитування та вартість кредиту суд не прийняв до уваги, оскільки банком на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Враховуючи, що законодавчо не встановлений обов'язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є положення ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією (отримання кредиту боржником та сплата ним періодичних платежів). Таким чином, суд дійшов висновку, що кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та є чинним.

Позивач посилалася на введення в оману під час укладання договору не надаючи доказів про те, що саме не було до неї доведене. Між тим, в договорі прописана валюта кредитування, відсоткова ставка, винагороди, розмір платежу, відповідальність, права та обов'язки сторін договору та інші умови. Таким чином, суд виходив з того, що ознайомившись з умовами кредитування до підписання договору, звіривши їх із положеннями договору, позивачка отримала повну інформацію про умови кредитування та й власноруч підписала кредитний договір.

Посилання позивача на протиправність перерахування страхових платежів суд визнав необґрунтованими, оскільки позивач не надала доказів про те, що її вимусили оформити договір страхування

Суд визнав безпідставними посилання позивача на положення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про несправедливість умов договору, оскільки нею не було надано доказів примушування до укладання договору страхування з конкретним страховиком або доказів того, що кредитування позивача було якимось чином обов'язковим чи безальтернативним.

Щодо доводів позивача про незаконність укладання споживчого кредитного договору іноземній валюті, суд посилався на Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», відповідно до якого валютні операції визначені як наступні: операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов'язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей.

Згідно чинного законодавства операцією банку, зокрема, є дія або подія, внаслідок якої відбуваються зміни у фінансовому стані банку та яка відображається за балансовими або позабалансовими рахунками банку.

Договором відповідно до ст. 626 ЦК України визначається домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Аналіз зазначених правових норм дозволив зробити висновок про те, що договір, в тому числі кредитний, не є операцією, а є лише підставою для її здійснення. Таким чином, визнання договорів недійсними неможливе з підстав недодержання порядку вчинення валютних операцій, оскільки визнання недійсною операції з надання валютних цінностей не може мати наслідком визнання недійсним кредитного договору, як того вимагає позивач.

Також, аналіз чинного законодавства, результатом якого був висновок про те, що операції з надання коштів за кредитним договором, а також погашення кредитної заборгованості у іноземній валюті потребують індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, є хибним.

За кредитним договором відповідно до ст. 1054 ЦК України банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 192 ЦК України до грошових коштів віднесено грошову одиницю України гривню, та іноземну валюту.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, у кредит можуть бути надані згідно Цивільного Кодексу України як грошові одиниці України гривні, так і іноземна валюта, що виступатиме предметом зобов'язання.

Нормативно-правовим актом, що має силу закону та установлює режим здійснення валютних операцій на території України є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93. Під валютними операціями згідно ст. 1 Декрету розуміються, зокрема, операції пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності.

Отже, Декрет виокремлює операції, пов'язані з використанням валютних цінностей як засобу платежу та операції з передаванням заборгованостей, та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності.

Статтею 5 Декрету встановлено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Диспозиція норми підпункту «в» ч. 4 ст. 5 Декрету передбачає спеціальну умову, за якої валютна операція вимагатиме отримання індивідуальної ліцензії, а саме «якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі». Тому у випадку, коли в період дії режиму валютного регулювання діючим законодавством буде встановлено межі за термінами й сумами таких кредитів, лише після набрання чинності відповідним нормативно-правовим актом вказані операції вимагатимуть індивідуальної ліцензії.

Відповідно до листа Національного банку України від 29 травня 2001 року № 28-313/2178 на сьогоднішній момент вимоги або які-небудь обмеження щодо граничного розміру сум і строків повернення кредитів в іноземній валюті, залучених або надаваних резидентами України, чинним законодавством не встановлене, тому здійснення резидентами операцій по одержанню або наданню кредитів в іноземній валюті не вимагає індивідуальної ліцензії Національного банку України.

Вказаний лист не є нормативним актом, але на підставі нього належить встановити відповідні юридичні факти: про відсутність регулювання законодавством України меж здійснення кредитування в іноземній валюті за строками та за сумами.

Відповідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Отже, здійснювані на даний час банком операції з надання кредитів в іноземній валюті у будь-яких сумах та на будь-який строк відповідно до підпункту «в» ч. 4 ст. 5 Декрету не вимагають отримання індивідуальної ліцензії Національного банку.

Разом з цим, суд зауважив, що обраний позивачем спосіб захисту її права через визнання кредитного договору недійсним із підстав видачі кредиту в іноземній валюті з мотивацією, що в цьому випадку валютна операція підлягає індивідуальному ліцензуванню Національним банком відповідно до Декрету виходить за межі визначених цивільним законодавством підстав визнання договору недійсним, оскільки серед переліку документів, що були б потрібні для отримання індивідуальної ліцензії, має бути підписаний сторонами договір, виражений в іноземній валюті.

Зазначене підтверджується, зокрема, положеннями: пп. «б» п. 2.1 глави 2 Положення про порядок видачі резидентам індивідуальних ліцензій Національного банку України на переказування іноземної валюти за межі України з метою оплати валютних цінностей, затверджене постановою Правління Національного банку України від 29 січня 2003 року № 36.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Тому суд дійшов висновку, що в момент вчинення правочину, тобто в момент укладення кредитного договору, жодних порушень порядку здійснення операцій з валютними цінностями допущено не було.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків.

При цьому, невідповідності актам цивільного законодавства в діях ПАТ КБ «ПриватБанк», судом встановлено не було.

Також суд зауважив, що колегією суддів судової палати суду у цивільних справах Верховного Суду України у своєму рішенні від 01 грудня 2010 року у справі № 6-50418св10, зроблено висновок, що відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року N 483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Отже, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку. У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Погашення клієнтом банку кредитного зобов'язання в іноземній валюті не вимагає отримання ним чи іншим учасником операції індивідуальної ліцензії Національного банку з огляду на те, що така операція не є тією операцію, що передбачає використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, оскільки у даному випадку відбувається погашення саме грошового зобов'язання, предметом яких є валютні цінності, надані в кредит. Погашення зобов'язань, предметом яких є валютні цінності, відрізняються Декретом від операцій пов'язаних з використанням іноземної валюти як засобу платежу, тому відсутність у ч. 4 ст. 5 Декрету вимог щодо ліцензування Національним Банком операцій з погашення зобов'язань, предметом яких є валютні цінності, виключає підстави вимагати індивідуальної ліцензії Національного банку для погашення кредиту, виданого в іноземній валюті. До того ж судом зазначено, що згідно ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Крім того, на момент укладання кредитного договору наявність для банків генеральної ліцензії та ліцензії на вчинення валютних операції не вимагалась. Натомість, права банка посвідчували ліцензія на вчинення банківської діяльності та дозвіл на вчинення банківських операцій, у тому числі й у іноземній валюті. Банк мав ліцензію від 04 грудня 2001 року й відповідний дозвіл від 29 липня 2003 року.

Цивільним кодексом передбачені права сторін на проведення переговорів та досягнення згоди щодо умов договору. Сторони погодили положення кредитного договору в тих межах, які сторони бажали викласти у самому договорі. При цьому, цивільним законодавством передбачено, що норми договору, не можуть звужувати права сторони договору, передбачені нормами законодавства, в тому числі й нормами про припинення та зміну договору.

Посилання позивача на можливість відповідача у будь-який момент на свій розсуд в односторонньому порядку розірвати договір або змінити його положення суд визнав безпідставними, адже положеннями згадуваного розділу 2 кредитного договору чітко прописано події, які передують прийняттю кредитором рішення про припинення або зміну договору (у тому числі й зміну процентної ставки, зміна якої була можливою лише при настанні конкретних обставин).

Також суд визнав безпідставним посилання позивача на положення Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», адже у розділі 6 кредитного договору сторонами погоджений порядок його зміни та припинення.

Крім того, суд зауважив, що ОСОБА_2 оспорює кредитний договір № DNU0GK00001604 від 14 квітня 2008 року, тобто позовна заява подана щодо правовідносин, що виникли 14 квітня 2008 року та були відомі ОСОБА_2, починаючи з 14 квітня 2008 року, а тому позивачем пропущений встановлений ЦК України трьох річний строк позовної давності при зверненні до суду з позовними вимогами, заявленими у позовній заяві. Підтвердженням того, що ОСОБА_2 була обізнана стосовно існування вказаного кредитного договору є договір іпотеки № DNU0GK00001604 від 14 квітня 2008 року. Між датами від 14 квітня 2008 року - датою укладення кредитного договору та 16 березня 2015 року - датою подання її позовної заяви пройшло більше 6-ти років, тобто більш, ніш загальної позовної давності, що встановлена ч. 3 ст. 267 ЦК України тривалістю у три роки.

Посилання позивача про арифметичне викривлення в договорі також не знайшли свого підтвердження при розгляді справи.

Суд зауважив, що відповідач не нараховував відсотків на суми, що не були надані боржникові. Так, лише після сплати страхових платежів банком, відповідна зарезервована сума виставляється боржникові на погашення й лише у разі її несплати протягом тридцяти днів, до неї застосовуються правила прострочення, що визначені договором. Підтвердженням цього є розрахунок заборгованості за кредитом, де видно варіювання розміру залишку за тілом у разі сплати страхового платежу.

Суд зазначив, що боржника не примушували до укладання договору і він сам міг обрати будь-яку фінансову установу для кредитування, відсутнє введення позичальника в оману, кредит виданий належним чином, немає дисбалансу прав сторін договору, положення договору справедливі, відсутні інші порушення законодавства про захист прав споживачів.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору в цілому, застосування наслідків недійсності правочину та застосування односторонньої реституції суд зауважив, що кредитний договір № DNU0GK00001604 від 14 квітня 2008 року та додаток № 1 до кредитного договору № DNU0GK00001604 від 14 квітня 2008 року укладені позичальником добровільно більше трьох років тому, за ними проходили платежі, отже, вимога про недійсність кредитного договору заявлена позивачем поза межами строків позовної давності та не може бути задоволена.

Суд також врахував вимоги п. 1 ст. 215, ст.627, ч. 1 ст. 1054 ЦК України, ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Судом встановлено, що при вчиненні правочину сторонами було дотримано усіх передбачених ст. 203 ЦК України вимог. Посилання позивача на порушення її прав відповідачем при укладенні договору суд визнав безпідставними.

Посилання позивача як на підставу для визнання договорів недійсними, суд визнав загальними, невизначеними та недоведеними. Щодо надання банком необхідної інформації позивачці, суд зауважив, що відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач надавав позивачу повну відповідь на її звернення. Згідно наданих документів підтверджено факт надання позивачці повної інформації про умови кредитування у ПАТ «КБ «ПриватБанк», а саме: мету, для якої кредит може бути використаний; форми його забезпечення; наявні форми кредиту з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі обов'язками позичальника; тип відсоткової ставки; суму, на яку може бути наданий кредит; орієнтирна сукупна вартість кредиту та вартість послуги за оформлення договору (перелік розрахунків, пов'язаних з отриманням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, насамперед таких, як адміністративні розрахунки, розрахунки на страхування, юридичне оформлення та т.п.); строк, на який кредит може бути виданий; варіанти повернення кредиту, в тому числі кількість платежів, їх частоту та об'єми; можливість дострокового погашення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна, якщо така оцінка являється необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим оплати відсотків та про державних субсидіях, на які позичальник має право, та дані про те, від кого позичальник може отримати більш детальну інформацію; переваги та недоліки схем кредитування, які надаються.

Врахувавши вимоги ст. 235 ЦК України суд зазначив, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив, що кредитний договір є недійсним чи удаваним, та не доведено, який саме правочин приховав банк, та з яких підстав, в чому полягає порушення законодавства і його особистих прав до чи після підписання договору.

Крім того, кредитний договір укладений позичальником добровільно більше трьох років тому, за ним проходили платежі, а тому суд дійшов висновку, що вимога про недійсність кредитного договору заявлена за договором, що діє внаслідок його виконання, поза межами строків позовної давності та не може бути задоволена.

Враховуючи обставини справи та надані докази, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги є безпідставними

Доводи апеляційної скарги позивача щодо незгоди із висновками суду першої інстанції свідчать лише про її особисте трактування обставин у справі, оскільки ці доводи не підтверджені належними та достовірними доказами у відповідності до вимог ст.ст. 57-60, 64 ЦПК України.

Положення Закону України «Про захист прав споживачів», Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», та Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року N 483, не передбачали на час укладення договору будь-яких обмежень на видачу кредиту у іноземній валюті.

Особисте звернення до банку, підписання та часткове виконання умов договору свідчить про те, що позивач погодилася на умови банку, та тривалий час не заперечувала умов договорів, про дискримінаційні умови договору не заявляла. Із приводу незрозумілих умов договору позивач до банку також не зверталась. Укладеними угодами були визначені всі істотні умови правовідносин між сторонами, що не суперечить вимогам ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», і свідчить про відсутність підстав для визнання їх недійсними, відповідно до вимог ст.203,215, 230 ЦК України, на які посилається позивач.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а є лише повторенням доводів позовної заяви, які суд першої інстанції дослідив та дав їм належну оцінку, а із матеріалів справи вбачається, що передбачені ст. 309 ЦПК України підстави для скасування чи зміни судового рішення відсутні, і оскаржуване рішення судом першої інстанції ухвалене із додержанням норм процесуального права та у відповідності із нормами матеріального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: