Справа № 345/6753/13-ц
Провадження № 22-ц/779/1050/2016
Головуючий у 1 інстанції Гавриленко В. Г.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів Вакарук В.М., Горейко М.Д.,

секретаря Шемрай Н.Б.,

з участю сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання спадкового договору недійсним, визнання житлового будинку обєктом спільної сумісної власності та визнання права власності на частку у спільному майні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Калуського міськрайонного суду від 31 березня 2016 року

в с т а н о в и л а :

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 31 березня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано спадковий договір від 28.07.2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 1787, недійсним.

Знято заборону відчуження зазначеного в Договорі житлового будинку № 67 з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в с. Станькова по вулиці Лесі Українки (вулиці Гагаріна) Калуського району Івано-Франківської області, накладену приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстровану в реєстрі за № 1788.

Визнано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в с. Станькова по вулиці Лесі Українки (вулиці Гагаріна), 67 Калуського району Івано-Франківської області обєктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку у спільному майні - житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в с. Станькова по вулиці Лесі Українки (вулиці Гагаріна), 67 Калуського району Івано-Франківської області.

В решті позову відмовлено.

Апелянт не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт не згідний з висновком суду першої інстанції про те, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул. Л.Українки 67, в с.Станькова, Калуського району, Івано-Франківської області, являється об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4, які спільно за особисті кошти здійснювали його будівництво. Такий висновок суду є незаконним та необґрунтованим, який суперечить зібраним письмовим доказам та показанням свідків.

Також, відсутні докази, які б підтверджували, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в період шлюбу здійснювали будівництво житлового будинку, або що на імя ОСОБА_4 чи ОСОБА_6 виділялася земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, та господарських споруд, оформлялися документи які б давали право на забудову земельної ділянки, придбання будівельних матеріалів, договорів підряду. Подружжя було розлучено більше двадцяти п'яти років, тому і за цей період часу позивачка не зверталася до суду з позовом про поділ майна подружжя.

Той факт, що будівництво даного будинку здійснювали не ОСОБА_7 та ОСОБА_4 підтверджується також, рішенням виконкому Калуської районної ради народних депутатів від 10.10.1984року №201/1 зареєстрованого під №122, 09.09.1985 року, з змісту якого вбачається, що забудовник ОСОБА_6 є забудовником спірного будинковолодіння.

Судом першої інстанції не надано належної оцінки довідці Станіславської сільської ради, від 1984 року №493, з якої вбачається, що склад сімї ОСОБА_6 є: ОСОБА_6 та син ОСОБА_4.

Також, згідно п. 1 рішенням ВК Станківської сільської ради народних депутатів Калуського району Івано-Франківської області, від 12.07.1984року №23, затверджено проект планування та забудови с. Станькова, і погоджено районною архітектурою, дозволено перебудову житлового будинку на старому місці ОСОБА_6.

Спірне будинковолодіння, на час припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 таким особам не належав, не був придбаний чи побудований в шлюбі, а належав ОСОБА_6, тому спірне будинковолодіння не може бути визнано об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_4 та відповідно за позивачкою не може бути визнано право власності на 1/2 частину будинковолодіння.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки рішенням суду скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 05.05.2009 року, відповідно до якого ОСОБА_4 значився власником житлового будинку №67 по вул. Л.Українки у с. Станькова Калуського району, тому у нього, як у сторони, що уклала при житті 28.07.2010 року спадковий договір на імя ОСОБА_3, не виникло права власності на це майно і його суд визнав недійсним. Також суд встановив, що спірний житловий будинок є обєктом спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Однак, до такого висновку суд першої інстанції прийшов передчасно, без належного дослідження зібраних у справі доказів та з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору по суті.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і перечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 2 Постанови ПВСУ №14 від 18.12.2009року «Про судове рішення в цивільній справі», рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією країни ( 254к/96-ВР ) прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦК) ( 1618-15).

Однак зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Зі змісту позовних вимог ОСОБА_2 вбачається, що вона просила визнати спадковий договір, вчинений ОСОБА_4 на імя своєї дружини ОСОБА_3 частково недійсним. Згодом нею подано заяву про доповнення та уточнення позовних вимог, згідно з якими позивачка просила визнати житловий будинок №67, що по вул. Л.Українки в с.Станькова, Калуського району, Івано-Франківської області об'єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

Судом встановлено, що рішенням виконкому Калуської районної ради народних депутатів від 10.10.1984року №201/1 дозволено перебудову індивідуальних житлових будинків на існуючих садибах згідно додатку №1, у якому значиться ОСОБА_6, жителька с.Станькова, на старому місці, у складі сімї з двох осіб, тобто вона та її син ОСОБА_4, який був зареєстрований у даному господарстві.

З будівельного паспорту на забудову садиби в сільських населених пунктах, виданого районною архітектурою Калуського району, який складений 12 грудня 1984 року, реєстраційний номер 122/9.0, на будинковолодіння по вул. Л.Українки 67, в с.Станькова, Калуського району, вбачається, що будівельний паспорт виданий індивідуальному забудовнику - ОСОБА_6, яка і є юридично оформленим забудовником спірного будинковолодіння на виділеній їй раніше земельній ділянці для такого будівництва.

Відповідно до довідки Станківської сільської ради, від 1984 року №493, вбачається, що склад сімї ОСОБА_6 є: ОСОБА_6 та син ОСОБА_4.

Згідно п. 1 рішенням ВК Станківської сільської ради народних депутатів Калуського району Івано-Франківської області, від 12.07.1984року №23, затверджено проект планування та забудови с.Станькова, і погоджено районною архітектурою, дозволено перебудову житлового будинку на старому місці ОСОБА_6.

17.08.1985 року ОСОБА_4І уклав шлюб з позивачкою ОСОБА_2 У шлюбі у них народився син ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1

Рішенням Калуського районного суду від 21 лютого 1989 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано і 09.11.1989 року розірвання шлюбу оформлено ОСОБА_2 в органах РАЦСу (а.с. 71). Даним судовим рішенням встановлено, що сторони біля року до винесення судом рішення про розірвання шлюбу не підтримують сімейних відносин і ні одна із сторін не бажає їх відновити, проживають окремо (а.с. 233).

Доводи позивачки ОСОБА_2 про те, що вона спільно з колишнім чоловіком ОСОБА_4 в період часу з дня укладення шлюбу до 2002 року, за спільні кошти здійснювали будівництво житлового будинку, що по вул. Л.Українки 67, в с.Станькова, Калуського району, не заслуговують на увагу, оскільки відсутні докази про понесені нею витрати на таке будівництво та його будівництво в час перебування у шлюбі.

Крім того, відповідно до вимог ст. 430 ЦК України (в ред. 1963 року), яка діяла на час будівництва спірного будинку, за договором про сумісну діяльність сторони зобовязуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, як то будівництво жилих будинків. Громадяни можуть укласти договір про сумісну діяльність лише для задоволення своїх особистих потреб.

Судом встановлено, що між ОСОБА_6, як забудовником та її сином чи ОСОБА_2 такого договору на будівництво спірного будинку не укладалося.

Після смерті 16 грудня 1987 року забудовниці ОСОБА_6, її син ОСОБА_4 вважається таким, що прийняв спадщину відповідно до заповіту, залишеного спадкодавицею на все належне їй майно на імя ОСОБА_4, зокрема і на будинок, який не був зданий в експлуатацію, але зазначений у будівельному паспорті на імя спадкодавця ОСОБА_6 (а.с. 74,75-83).

ОСОБА_4 фактично прийняв спадщину, оскільки на день смерті своєї матері, проживав разом із спадкодавцем, в належному ОСОБА_6 житловому будинковолодінні, №67, що по вул. Л.Українки, в с.Станькова, Калуського району, Івано-Франківської області, цей факт підтверджується довідкою Станківської сільської ради №352 від 10.05.2011 року. Позивачка ніколи не була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно даних, що містяться у технічному паспорті на садибний індивідуальний житловий будинок №67, що по вул. Л.Українки, в с.Станькова, Калуського району, Івано-Франківської області, вбачається, що роком забудови вищевказаного житлового будинковолодіння є 1985 рік.

Відповідно до розяснень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року №7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1992 року №13) суди мають враховувати, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Ні покійному ОСОБА_4 ні позивачці ОСОБА_2 земельна ділянка під будівництво в с. Станькова у встановленому законом порядку не надавалася.

Відповідно до ст. 57 CK України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

На час припинення шлюбних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 діяв Кодекс про шлюб та сімю УРСР.

Згідно до ст. 24 КпШС УРСР, роздільним майном подружжя, є майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

З огляду на вищенаведені докази, колегія суддів вважає, що спірне будинковолодіння, що по вул. Л.Українки 67, в с.Станькова, Калуського району, на час припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 таким особам не належав, не був придбаний чи побудований в шлюбі, а належав ОСОБА_6, тому спірне будинковолодіння не може бути визнано об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_4 та відповідно за позивачкою не може бути визнано право власності на 1/2 частину вищевказаного будинковолодіння.

Щодо вимоги про визнання частково недійсним спадкового договору від 28.07.2010року, слід зазначити наступне.

Згідно копії свідоцтва про шлюб (а.с. 72) вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_9 27 жовтня 2007 року у відділі РАЦС у м. Калуші зареєстрували шлюб.

Під час проживання у шлюбі між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений спадковий договір від 28 липня 2010 року, посвідчений нотаріусом, відповідно до якого ОСОБА_4 передає після його смерті у власність ОСОБА_3 належне йому на праві власності домоволодіння житловий будинок №57 з господарськими будівлями і спорудами в цілому у с. Станькова Калуського району на вул. Л. Українки.

Колегія суддів вважає, що даний спадковий договір відповідає всім вимогам, щодо дійсності та реальності правочину, вчинений у повній відповідності з вимогами ст.ст. 203, 215, 1302- 1307 ЦК України, складений у формі встановленій законом, особою яка мала необхідний обсяг дієздатності. Під час вчинення спадкового договору ОСОБА_4 мав дійсну волю і ніякого тиску на нього ніхто не здійснював. Спадковий договір є нотаріально посвідчений.

Відповідно до п.26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ, про визнання правочинів не дійсними», особами які беруть участь у справі про визнання правочину не дійсним є насамперед сторони правочину. Якщо предметом правочину є майно, яке належить особі на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до частини другої ст. 369 ЦК України, до участі в справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої ст. 369 ЦК України, можуть пред'явити позов про визнання правочину недійсним.

Колегією суддів установлено, що позивачка ОСОБА_2 не є співвласником спірного будинковолодіння, а також відсутні будь-які письмові докази, який б стверджували, що вона спільно з колишнім чоловіком ОСОБА_4 побудувала будинок і суд цим обставинам вище дав належну правову оцінку.

Посилання ОСОБА_2 на наявність рішення Калуського міськрайонного суду від 09.12.2015 року, яке вступило в законну силу, яким визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 05.05.2009 року, видане на імя ОСОБА_4І, не можуть бути підставою для визнання спадкового договору недійсним, оскільки відсутні ознаки, які вказують на недійсність спадкового договору відповідно до вимог ст..ст. 203, 215 ЦК України. Тому у задоволенні вимоги про визнання даного правочину недійсним слід відмовити.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції постановлено рішення без додержанням вимог матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими і такими, що спростовують законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції. За таких обставин оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з постановленням у даній справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 31 березня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання спадкового договору недійсним, визнання житлового будинку обєктом спільної сумісної власності та визнання права власності на частку у спільному майні відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_10

ОСОБА_11