Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.у. № 312/206/16 Головуючий у 1-й інстанції: Рогоза А.Ю.
Провадження № 22-ц/778/4835/16 Суддя-доповідач: Кухар С.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 грудня 2016 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, суддіКухаря С.В.
суддів:Осоцького І.І.
Гончар М.С.
секретарБурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Великобілозерського районного суду Запорізької області від 11 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Великобілозерської сільської ради Великобілозерського району Запорізької області, третя особа: Відділ економічного розвитку, торгівлі та державної реєстрації Великобілозерської районної державної адміністрації Запорізької області, про визнання права власності на майно в порядку набувальної давності, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до Великобілозерської сільської ради Великобілозерського району Запорізької області, третя особа: Відділ економічного розвитку, торгівлі та державної реєстрації Великобілозерської районної державної адміністрації Запорізької області, про визнання права власності на майно в порядку набувальної давності.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що в березні 2005 року вона домовилася з ОСОБА_7 про купівлю будинку по АДРЕСА_1. Отримавши кошти за будинок ОСОБА_7 передала позивачу ключі від будинку, технічний паспорт на будинок, державний акт на земельну ділянку та 09.04.2005 року надала розписку про отримання коштів за будинок. Оформити договір купівлі-продажу у нотаріальній конторі позивач не змогла, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 раптово померла. З квітня 2005 року ОСОБА_5 постійно проживала у будинку по АДРЕСА_1, несла витрати по його утриманню, на її ім'я укладені договори на електро - та водопостачання, також зазначений будинок зареєстрований на її ім'я у погосподарській книзі сільської ради. У зв'язку з тим, що позивач більше 11 років добросовісно, відкрито та безперервно володіє нерухомим майном, а саме будинком АДРЕСА_1, просила суд визнати за нею право власності на вказаний будинок з надвірними будівлями за набувальною давністю.

Рішенням Великобілозерського районного суду Запорізької області від 11 жовтня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що будинок по АДРЕСА_1 належав ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про право власності та свідоцтвом про право на спадщину, виданими державним нотаріусом Великобілозерської державної нотаріальної контори Сиротенко Г.А. 10 березня 1995 року.

Згідно технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду за адресою: АДРЕСА_1, власником будинку, цілої частки, зазначено ОСОБА_7 (а.с.5-8).

За розпискою від 09.04.2005 року ОСОБА_7 в присутності свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та сільського голови Корж Г.Д. отримала від ОСОБА_5 кошти в сумі 6000 гривень за продаж будинку по АДРЕСА_1 (а.с.4).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла (а.с.3).

Відповідно до довідки Великобілозерської сільської ради Великобілозерського району Запорізької області ОСОБА_7 була зареєстрована та проживала одна по АДРЕСА_1 (а.с.11). Крім того, за інформацією Енергодарської державної нотаріальної контори, спадкоємці померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталися, спадкова справа не заводилась.

Згідно з довідкою виконавчого комітету Великобілозерської сільської ради Великобілозерського району Запорізької області № 1187 від 29.07.2016 року, ОСОБА_5 зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 (а.с.12).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог за позовом про визнання права власності на вказаний будинок за набувальною давністю, суд першої інстанції, правильно виходив із того, що відповідно до вимог ст. 344 ЦК України позивачем не дотримано необхідних умов для набуття права власності на спірну нерухомість за набувальною давністю.

Суд вірно встановив характер правовідносин сторін у справі та правильно застосував норми матеріального права, які регулюють правовідносини сторін.

Так, згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результат оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

За роз'ясненнями п.п. 9, 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

-володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

-володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

-володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК). Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

За змістом ст. 344 ЦК України при набувальній давності тягар доказування лягає на позивача.

З огляду на положення статті та роз'яснення, викладені в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об'єктивно чужою, володілець суб'єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років.

Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не повинен знати і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, а також обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником.

Набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, наприклад, договору найму, зберігання, а у даному випадку розписки про сплату коштів за майно, тощо, виключає застосування набувальної давності.

Таким чином, судом встановлено, що спірне майно перебувало у володінні власника майна, а позивачка користується спірним майном на підставі письмової угоди (розписки) укладеної між сторонами, тобто за волею колишнього власника.

Позивач вважала, що набула право власності на майно померлої за набувальною давністю, оскільки заплатила за нього кошти, сплачувала комунальні послуги, володіла її майном після смерті відкрито.

Проте зазначені обставини не свідчать про отримання майна за підставами, достатніми для того, щоб мати право власності на нього з підстав передбачених ст. 344 ЦК.

Позивач знала, і на це посилається і в позові, що користується майном яке належить іншій конкретній особі з моменту смерті останньої, таким чином, добросовісність на зазначений позивачем як початковий момент заволодіння вищезазначеним майном була відсутня.

Твердження апеляційної скарги про добросовісність володіння майном не може бути прийнято до уваги. Позивач не надала жодного доказу, який би свідчив про добросовісність на момент заволодіння майном і її ж доводи, якими вона обґрунтовувала позов говорить про зворотне.

Отже, вирішуючи спір, суд відповідно до ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи та в межах доказів, наданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові, оскільки позивачами не доведено наявності сукупності умов для набуття права власності за набувальною давністю, що передбачено положеннями ст. 344 ЦК України.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі в тому числі про безперервність проживання на протязі 10 років, про відсутність інших осіб, які претендують на це майно, про відкрите володіння майном, не спростовують висновки суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які являються обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

Отже висновки суду першої інстанції відповідають матеріалам справи, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, та підстав для його скасування колегія судів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Великобілозерського районного суду Запорізької області від 11 жовтня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: