У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., ЧерненкоВ.А.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 30 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що їй на праві власності належить двоповерхова будівля магазину із ганком по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 4 лютого 2009 року.

Вказувала про те, що рішенням Козятинської міської ради Вінницької області від 4 липня 2008 року «Про укладення договору земельного сервітуту» з нею укладено договір сервітутного користування земельною ділянкою площею 42 кв. м по АДРЕСА_1 для влаштування входу до магазину, строком на 10 років без права капітальної забудови.

28 січня 2009 року між вказаною вище міською радою, як розпорядником, та нею, як сервітуарієм, укладено договір про встановлення земельного сервітуту, згідно з яким розпорядник надає, а сервітуарій приймає у строкове обмежене платне користування земельну ділянку площею 42 кв. м по АДРЕСА_1 строком на 10 років.

Крім того, нею було замовлено та виготовлено ескіз забудови ділянки земельного сервітуту, спорудження малої архітектурної форми прибудови входу до існуючого магазину.

15 січня 2010 року нею зареєстрована мала архітектурна форма для розміщення входу до магазину за вказаною вище адресою в управлінні містобудування та архітектури вказаної вище міської ради.

Зазначала про те, що 8 жовтня 2010 року між нею та Козятинською міською радою Вінницької області укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення для комерційної діяльності, а саме земельної ділянки площею 51 кв. м по АДРЕСА_1, на яку вона 12 грудня 2012 року отримала державний акт на право власності.

Вказувала про те, що відповідачка є користувачем суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_1 на підставі договору оренди землі від 1 грудня 2008 року, укладеного між ОСОБА_4 та зазначеною вище міською радою; договору суборенди землі від 8 жовтня 2012 року, укладеного між державним підприємством Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» (далі -ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд») та відповідачкою; договору про встановлення сервітуту від 1 лютого 2013 року, укладеного між сільською радою та відповідачкою.

Позивачка зазначала про те, що відповідачкою забудовано вхід з малої архітектурної форми до приміщення її магазину та впритул до нього здійснено будівництво капітальної споруди за вказаною адресою у порушення державних будівельних норм і правил, а посилання відповідачки на наявність права спільної часткової власності та наявність зареєстрованої декларації про початок будівельних робіт від 9 лютого 2012 року безпідставні, оскільки такі акти скасовані судовим рішенням.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просила усунути перешкоди у користуванні належної їй на праві власності будівлею та малою архітектурною формою для розміщення входу до магазину шляхом знесення відповідачкою за власний рахунок будівлі магазину з влаштуванням стоматологічного кабінету по АДРЕСА_1.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 4 грудня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Усунено ОСОБА_3 перешкоди у користуванні належного їй на праві власності будівлею, розташованою по АДРЕСА_1, згідно свідоцтва про право власності від 4 лютого 2009 року та малою архітектурною формою для розміщення входу до магазину (сходинкової клітки), яка знаходиться за вищевказаною адресою, шляхом знесення за власний рахунок ОСОБА_4 будівлі магазину з влаштуванням стоматологічного кабінету, розташованої по АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 30 березня 2016 року рішення міськрайонного суду скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзіОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що будівля магазину з улаштуванням стоматологічного кабінету відповідачкою побудована самочинно, оскільки дозвільні документи на здійснення такого були скасовані, крім того, допущені нею порушення будівельних норм створюють загрозу щодо пожежної безпеки, порушують права позивачки, а на перепланування будівлі вона не погоджується.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, виходив із того, що судом не зазначено, від якого саме перепланування мала місце відмова відповідачки, оскільки дві будівлі є єдиним цілим і експерт не надав конкретного варіанту перебудови. Крім того, вказував про те, що судом належним чином не обґрунтовано відсутність у позивачки інших варіантів щодо облаштування виходу з малої архітектурної форми і наявності факту порушення її прав як власника сусіднього будинку, отже, її права не порушені.

Проте повністюпогодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 належить на праві власності двоповерхова будівля магазину із ганком по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 4 лютого 2009 року.

Рішенням Козятинської міської ради Вінницької області від 4 липня 2008 року «Про укладення договору земельного сервітуту» вирішено укласти з ОСОБА_3 договір сервітутного користування земельною ділянкою площею 42 кв. м по АДРЕСА_1 для влаштування входу до магазину, строком на 10 років без права капітальної забудови.

28 січня 2009 року між вказаною вище міською радою, як розпорядником, та ОСОБА_3, як сервітуарієм, укладено договір про встановлення земельного сервітуту, згідно з яким розпорядник надає, а сервітуарій приймає у строкове обмежене платне користування земельну ділянку площею 42 кв. м по АДРЕСА_1, строком на 10 років.

ОСОБА_3.було замовлено та виготовлено ескіз забудови ділянки земельного сервітуту, спорудження малої архітектурної форми прибудови входу до існуючого магазину.

15 січня 2010 року ОСОБА_3 зареєстрована мала архітектурна форма для розміщення входу до магазину за вказаною вище адресою в управлінні містобудування та архітектури зазначеної міської ради.

8 жовтня 2010 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та Козятинською міською радою Вінницької області укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення для комерційної діяльності, а саме земельної ділянки площею 51 кв. м по АДРЕСА_1, на яку ОСОБА_3 12 грудня 2012 року отримала державний акт на право власності.

Судом також установлено, що ОСОБА_4 є користувачем суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_1 на підставі договору оренди землі від 1 грудня 2008 року, укладеного між нею та зазначеною вище міською радою; договору суборенди землі від 8 жовтня 2012 року, укладеного між ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» та відповідачкою; договору про встановлення сервітуту від 1 лютого 2013 року, укладеного між сільською радою та відповідачкою.

У період з 2013 по 2014 роки ОСОБА_4 забудовано вхід з малої архітектурної форми до приміщення магазину ОСОБА_3 та впритул до нього здійснено будівництво капітальної споруди. Як на підставу для будівництва вона вказувала на дублікат свідоцтва про право власності на спільну часткову власність магазину по АДРЕСА_1 від 8 травня 2008 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4, декларацію про початок будівельних робіт від 9 лютого 2012 року.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 4 березня 2014 року скасовано реєстрацію зазначеної вище декларації про початок будівельних робіт від 9 лютого 2012 року.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 22 вересня 2015 року визнано недійсним свідоцтво про право власності на магазин по АДРЕСА_1 у частині зазначення у свідоцтві слів «ОСОБА_3.» та зазначення у свідоцтві часток. Визнано незаконним дублікат свідоцтва про право власності від 8 травня 2008 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, апеляційний суд не звернув уваги на те, що дозвільні документи щодо будівництва ОСОБА_4 спірного приміщення скасовані, а будівлі, що належать на праві власності позивачці та споруду належні відповідачці, є різними об'єктами.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 214, 316 ЦПК України не врахував те, що будівля, побудована відповідачкою, розташована на трьох земельних ділянках, якими вона користується на підставі договору оренди землі від 1 грудня 2008 року, укладеного з вказаною вище міською радою, площею 50 кв. м; договору суборенди землі від 8 жовтня 2012 року, укладеного з ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд», площею 14 кв. м; договору про встановлення сервітуту від 1 лютого 2013 року, укладеного з сільською радою, площею 8 кв. м.

Проте щодо земельної ділянки площею 14 кв. м встановлено, що 15 лютого 2010 року між ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» та Козятинською міською радою Вінницької області укладено договір оренди землі строком на три роки та від 16 жовтня 2013 року строком на один рік, тобто до 26 грудня 2014 року. Таким чином, частина будівлі самочинно побудована відповідачкою, оскільки саме на вказану площу було укладено договір суборенди між нею та ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд».

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом установлено, що відповідно до висновків експерта судової будівельно-технічної експертизи від 28 листопада 2014 року при проведенні будівництва, реконструкції магазину з влаштуванням стоматологічного кабінету по АДРЕСА_1 не дотримано вимоги п. 3.25* Містобудування. Планування і забудова міських та сільських поселень державних будівельних норм України 360-90**, затверджених наказом Держкоммістобудування від 17квітня 1992 року № 44 (далі - ДБН 360-90**), у частині можливості обслуговування належного на праві власності позивачці приміщення магазину по АДРЕСА_1. Відповідачем не дотримано під час розробки проекту щодо реконструкції вищевказаних приміщень вимог додатку 3.1 (обов'язкового) ДБН 360-90**, а саме при розгляді будівель магазинів як окремих споруд відстані між ними з урахуванням пожежної безпеки повинна складати не менше 6 м. При цьому зазначено, що будівництво, здійснене ОСОБА_4, яким забудовано дверний проріз, що був призначений для евакуації з другого поверху, є порушенням будівельних норм і не дає ОСОБА_3 можливості звільнити вихід назовні безпосередньо з малої архітектурної форми (а.с. 164-198, т. 1).

Апеляційним судом також установлено, що відповідачка здійснила самочинне будівництво і нею це не спростовано.

У п. 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» судам роз'яснено, що знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Якщо технічна можливість перебудови об'єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна.

Висновки апеляційного суду про необхідність розгляду будівель позивачки та відповідачки як одне ціле і щодо необхідності вирішувати питання пожежної безпеки саме з будівлі магазину позивачки та посилання на необґрунтованість висновків експертизи про відсутності у позивачки інших варіантів облаштування виходу з малої архітектурної форми є припущеннями, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

При цьому апеляційний суд фактично запропонував позивачці знести самочинне будівництво, здійснене відповідачкою, і не звернув уваги на те, що саме відповідачка не вчинила жодних дій, які б давали право стверджувати, що вона бажає здійснити перебудову і це є можливим.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції,у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України не звернув увагу на проведення відповідачкою самочинного будівництва, яке порушує права позивачки та відсутність можливості здійснити будь-яку перебудову, оскількиОСОБА_4заперечувалося проти цього.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 30 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко