АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1403/16Головуючий по 1 інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Гіаліт Маркєт» на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до товариства з обмеженою відповідальністю «Гіаліт Маркєт» про поновлення на роботі, зміну формулювання звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

В лютому 2016 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Гіаліт Маркєт» про поновлення на роботі, зміну формулювання звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 19 серпня 2015 року працювала на посаді менеджера відділу збуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Гіаліт Маркєт» . З 06 жовтня 2015 була переведена на посаду менеджер з логістики де працювала до часу звільнення.

29 січня 2016 позивач прийшла на роботу о 8.00 та займалася робочими справами. О 10.30 годині прийшла комерційний директор підприємства ОСОБА_7 та повідомила в усній формі, що позивача звільнено за ст. 40 п.4 КЗпП України за прогул без поважних причин та сказала залишити офіс, давши 15 хвилин на збір .

Після цього позивач передала робочий телефон, дві сім карти, зарядний пристрій та ключ від офісу, що засвідчує акт передачі-приймання матеріальних цінностей від 29 січня 2016 року та пішла з офісу.

Так як позивача не було ознайомлено з наказом про звільнення та не видано трудову книжку, вона прийшла на роботу 01 лютого 2016 року. Керівництва на роботі не було, з наказом про звільнення від 30 січня 2016 року та актом прогулу від 29 січня 2016 року ознайомила бухгалтер ОСОБА_8 також видала трудову книжку та розрахувалася по заробітній платі.

Позивач вважає, що не допускала порушень трудового законодавства, прогулів і її звільнення є безпідставним.

Неправильне формулювання запису звільнення в трудовій книжці створює перешкоди для подальшого працевлаштування, а тому позивач має право на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, крім цього позивачу завдано моральної шкоди.

На підставі викладених обставин позивач просила визнати формулювання причин звільнення за п.4 статті 40 КЗпП України за прогул не вірним.

Змінити формулювання звільнення на звільнення за власним бажанням ст..36 КЗпП України.

Стягнути з відповідача завдану моральну шкоду в розмірі 5000 гривень.

В подальшому позивач позовні вимоги змінила, просила визнати формулювання причин звільнення за п.4 статті 40 КЗпП України за прогул не вірним.

Поновити позивача на посаді менеджера відділу збуту ТОВ «Гіаліт Маркєт» з 30 січня 2016 року.

Стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та завдану моральну шкоду в сумі 5000 гривень.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 квітня 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано звільнення з роботи ОСОБА_6 на підставі п.4 ч.І ст. 40 КЗпП України незаконним та поновлено на роботі в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Гіаліт Маркєт» на посаді менеджер з логістики з 01.02.2016 року.

3мінено формулювання звільнення ОСОБА_6, вказавши формулювання звільнення - за власним бажанням за ст.. 38 КЗпП України.

Стягнуто з ТОВ «Гіаліт Маркєт» на користь ОСОБА_6 заробітну плату в розмірі 3261 гривна 27 копійок за весь час вимушеного прогулу.

Стягнуто з ТОВ «Гіаліт Маркєт» на користь ОСОБА_6 відшкодування моральної шкоди в розмірі 3000 гривень.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ТОВ «Гіаліт Маркєт», подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що позивач була звільнена без визначених законом підстав.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що наказом №6-к від 18 серпня 2015 року ОСОБА_6 прийнята на роботу з 19 серпня 2015 року в ТОВ «Гіаліт Маркєт» на посаду менеджера відділу збуту.(а.с.34)

Наказом №9-к від 6 жовтня 2015 року ОСОБА_6 переведена на посаду менеджера з логістики за основним місцем роботи з 6 жовтня 2015 року. (а.с.35)

Відповідно до п.4 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Наказом №1-к від 30 січня 2016 року ОСОБА_6 звільнена з 30 січня 2016 року відповідно до п.4 статі 40 КЗпП України.(а.с.8)

Підстава яка зазначена в наказі акт про відсутність працівника на робочому місці від 29 січня 2016 року.

Як вбачається з акту від 29 січня 2016 року ОСОБА_6 29 січня 2016 року була відсутня на робочому місці протягом усього робочого дня з 8 години до 17 години. Надати пояснення в телефонному режимі ОСОБА_6 відмовилась.

В пункті 18 Постанови №9 від 6.11.92 року Пленум Верховного Суду України розяснив, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Виходячи з вказаних норм, суд першої інстанції, вірно зазначив в рішенні, що оскільки в наказі №1-к від 30 січня 2016 року зазначений лише акт від 29 січня 2016 року, то наявність (відсутність) прогулів в інші дні не були підставою для звільнення, а тому не можуть бути обставинами, з якими повязано звільнення.

Обставини зазначені в акті від 29 січня 2016 року, спростовуються доказами які є в матеріалах справи, а саме актом передачі-приймання матеріальних цінностей на відповідальне зберігання від 29 січня 2016 року, згідно якого ОСОБА_6, перебуваючи на робочому місці в ТОВ «Гіаліт Маркєт», передала товариству, яке представляла ОСОБА_7, матеріальні цінності.

Також відомості зазначені в акті про відсутність на роботі працівника від 29 січня 2016 року (а.с.7) не співпадають з відомостями зазначеними в акті від 30 січня 2016 року (а.с.53) , оскільки в першому акті зазначено відсутність позивача на робочому місці з 8 години до 17 години, а в другому вже з 8 години до 16 години.

Окрім цього був порушений порядок застосування дисциплінарного стягнення, оскільки частиною 1 статті 149 КЗпП України, встановлено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Пояснення у позивача не відбиралось, а зазначена в акті про відсутність на роботі працівника від 29 січня 2016 року та обставина, що позивач в телефонному режимі відмовилась від надання пояснення, спростовується актом від 29 січня 2016 року передачі-приймання матеріальних цінностей на відповідальне зберігання, оскільки засвідчує перебування позивача на робочому місці та можливість відповідача запропонувати позивачу надати пояснення безпосередньо, а не в телефонному режимі.

Крім того ч.1 статті 149 КЗпП України передбачає письмове пояснення, а в телефонному режимі неможливо надати пояснення у вказаній формі.

При вказаних обставинах, суд першої інстанції вірно критично оцінив як доказ відсутності на робочому місці позивача вказаний в наказі №1-к від 30 січня 2016 року акт від 29 січня 2016 року.

Посилання апелянта на письмові пояснення свідків, є необґрунтованим, оскільки в системному аналізі статей 57,63,180 ЦПК України, покази свідка, як доказ, є лише у випадку безпосереднього його допиту судом в порядку визначеному статтею 180 ЦПК України.

Оскільки судом встановлено недостовірні дані вказані в акті від 29 січня 2016 року про відсутність на роботі працівника, щодо перебування позивача на робочому місці, а вказаний акт підписаний ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_10 то відповідно суд оцінює критично нотаріально посвідчені заяви вказаних осіб (а.с.57-59), теж саме стосується і табелю робочого часу який підписаний ОСОБА_8 тобто вказані апелянтом докази не відображають фактичних обставин які мали місце.

Право на працю охороняється Конституцією України та включає в себе можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Безпідставне звільнення особи з роботи є позбавленням можливості заробітку на життя, що тягнене за собою моральні переживання та страждання.

Тому встановивши порушення права особи на працю, суд першої інстанції, обґрунтовано прийшов до висновку, що позивачу була завдана моральна шкода, а сума на відшкодування визначена з врахуванням розумності та справедливості.

Разом з тим, змінюючи формулювання звільнення «за власним бажанням ст..38 КЗпП України», суд першої інстанції не врахував, що відповідно до частини 1 статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Вказаною нормою права визначено форма та порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

Позивач з заявою до відповідача про звільнення за власним бажанням не зверталась і виходячи з обставин справи не мала наміру звільнятись за власним бажанням, тому така вимога як зміна формулювання звільнення «за власним бажанням» не підлягає задоволенню.

Сторони брали участь у справі та мали можливість ознайомитись з матеріалами справи, а тому доводи апеляційної скарги про неотримання відповідачем заяви якою змінено позовні вимоги не може бути підставою для скасування рішення суду.

За таких обставин, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду до зміни.

Керуючись ст..ст.303,307,309,313,314,316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Гіаліт Маркєт» - задовольнити частково, а рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 квітня 2016 року змінити, скасувавши в частині зміни формулювання звільнення.

Ухвалити в цій частині нове рішення яким:

В задоволенні позовної вимоги ОСОБА_6 до товариства з обмеженою відповідальністю «Гіаліт Маркєт» про зміну формулювання звільнення відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів.

Головуючий :

Судді :