АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» за довіреністю - ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 листопада 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року представник ПАТ «Дельта банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просив стягнути з нього заборгованість за кредитним договором у розмірі 53 240,12 доларів США, що за курсом НБУ станом на 27.08.2014р. є еквівалентом 739 557,13 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 26 червня 2008 р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та відповідачем було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, відповідно до умов якого Банк надав відповідачу для особистих потреб (купівлю транспортного засобу) кредитні кошти у розмірі 26608,00 доларів США, зі сплатою 14% річних та терміном користування до 26 червня 2015р. Однак, відповідач не виконав належним чином своїх зобов'язань за договором, в зв'язку з чим виникла вказана заборгованість. Позивач також посилається на те, що 08 грудня 2011 р. Між ним та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого первісний Кредитор передав (відступив), а новий прийняв право вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за договором з відповідачем.

Справа № 752/14892/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/375/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Колдіна О.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ПАТ «Дельта банк» за довіреністю - ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт послалася на те, що суд першої інстанції не правильно застосував строк позовної давності до даних правовідносин, оскільки договором між сторонами визначена дата закінчення договору - 26.06.2015р., а тому, на думку апелянта саме з цієї дати розпочнеться відлік строку позовної давності.

Представник ПАТ «Дельта банк» в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

ОСОБА_2 заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив її відхилити.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом встановлено, що 26 червня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 було укладено договір № 0, відповідно до умов якого Банк надав відповідачу для купівлі транспортного засобу, кредитні кошти у розмірі 26608,00 доларів США, зі сплатою 14% річних та терміном користування до 26 червня 2015 року.

Судом встановлено, що позивач виконав свої зобов'язання за Договором кредиту, надавши відповідачу зазначені вище кредитні кошти.

Відповідно до п.1.2.2 Договору кредиту, відповідач зобов'язався повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені Графіком погашення кредиту.

Відповідно до п.1.3.1 за користування кредитними коштами протягом перших тридцяти календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, ОСОБА_2 зобов'язався сплати проценти, виходячи зі ставки 14% річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов Договору.

Відповідно до п.1.3.3. Договору кредиту, нарахування процентів здійснюється щомісяця, в останній робочий день поточного місяця, методом «факт/360». Проценти нараховуються на суму кредиту, що фактично надана Банком Позичальнику, і яка ще не повернута останнім у власність Банку.

Відповідно до п.1.3.4 Договору, сплата процентів: з 01 по 25 число кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані Банком такі проценти.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором Позичальник передав в заставу Банку рухоме майно, а саме транспортний засіб марки «HYUNDAI», модель «TUCSON», 2008 року випуску, колір чорний, тип ТЗ легковий універсал, шасі НОМЕР_3, двигун 1975, кузов НОМЕР_2, державний номер НОМЕР_1.

08 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого первісний Кредитор передав (відступив), а новий прийняв право вимоги за кредитними договорами, в тому числі за договором № 0 про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу, укладеним 26 червня 2008 р. між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 Відповідно до Договору купівлі-продажу, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» набуло прав кредитора відносно ОСОБА_2

ОСОБА_2 не виконував своїх зобов'язань перед Банком, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 27.08.2014 р. становить 53 240,12 доларів США, що за курсом НБУ станом на 27.08.2014 р. еквівалентно 739 557,13 гривень, відповідно до наданої позивачем довідки.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_2 припинив сплачувати чергові платежі з 2009 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки зі слів відповідача, він припинив сплачувати кошти по договору ще в 2009 році, що не було спростовано позивачем.

Проте колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погодитись не може.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає, з наступних підстав.

Як встановлено колегією суддів, ОСОБА_2 отримав кошти в кредит за договором у сумі 26 608 доларів США та зобов'язався повернути їх в порядку встановленому договором, але не пізніше дати закінчення договору - 26 червня 2015 року.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України кредитодавець зобов'язується за кредитним договором надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

ОСОБА_2 не виконував взяті на себе за кредитним договором зобов'язання щодо своєчасного та у повному обсязі погашення кредиту, відсотків за його користування, допустив заборгованість із сплати кредиту (основного боргу) та процентів за його користування.

Зі слів ОСОБА_2, що не оскаржувалося сторонами, він припинив сплачувати кошти по кредиту в 2009 році.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно умов договору, ОСОБА_2 повинен повертати кредит шляхом щомісячної сплати частини суми згідно з графіком погашення кредиту, який є частиною кредитного договору, але повністю повернути кредитні кошти ОСОБА_2 зобов'язався у термін не пізніше 26.06.2015 року.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно п. 6.2 кредитного договору, банк має право вимагати дострокового повернення заборгованості по Кредиту повному обсязі, якщо позичальник порушує умови його повернення. В такому разі банк повинен повідомити позичальника про встановлення нового терміну повернення всієї суми боргу шляхом направлення відповідної письмової вимоги поштою за адресою позичальника.

Проте, а ні ПАТ «УкрСиббанк», а ні новий кредитор ПАТ «Дельта банк» з такими вимогами до ОСОБА_2 не зверталися.

Оскільки сторони погодили повернення суми кредиту згідно графіку погашення кредиту, але не пізніше 26.06.2015 року, то висновок суду першої інстанції про те, що строк позовної давності почав свій відлік з 2009 року, коли позичальник припинив сплачувати чергові платежі, є помилковим.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Висновок про правильне застосування норм матеріального права щодо позовної давності міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13.

Відповідно до цього висновку для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Отже, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання.

Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що в разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Таку правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року в справі № 6-154цс15, яка, відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Суд першої інстанції не правильно послався на частину висновку Верховного Суду України в постанові від 06 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13, оскільки в тому випадку банком заявлялася вимога до боржника про дострокове повернення всієї суми кредиту, в даній же справі такої вимоги банк не заявляв, а тому позовна давність повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Враховуючи викладене, а також те, що відповідач звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності, то позовні вимоги ПАТ «Дельта банк» до ОСОБА_2 підлягають задоволенню, в частині тих щомісячних платежів, які входять в межі трирічного строку позовної давності, а саме з 04.09.2011р. до дати пред'явлення позову 03.09.2014р.

Вимоги позивача про стягнення заборгованості по платежам до 04.09.2011р. задоволенню не підлягають, оскільки по ним сплинув строк позовної давності і відповідач заявив клопотання про його застосування.

Вимоги по стягнення щомісячних платежів після 03.09.2014р. задоволенню не підлягають, оскільки на момент пред'явлення позову не настав строк їх виконання, в той час як позивачем в ході розгляду справи не заявлялося про збільшення позовних вимог та не пред'являлася вимога до відповідача про дострокове погашення всієї суми заборгованості в порядку п. 6.2 кредитного договору між сторонами.

Задовольняючи частково позов, розраховуючи суми, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача з урахуванням позовної давності, колегія суддів виходить з наступного.

Так, як вбачається з графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною кредитного договору, сторони узгодили щомісячний ануїтетний платіж, тільки щодо повернення тіла кредиту, у розмірі 316,76 доларів США.

Отже, з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» підлягає стягненню заборгованість по тілу кредиту, за період з 04.09.2011р. по 03.09.2014р., у розмірі 11 403,36 доларів США (316,76 доларів США Х 36 місяців = 11 403,36 доларів США).

Щодо стягнення з відповідача заборгованості за відсотками в межах позовної давності, колегія суддів не вбачає можливим стягнути кошти за період з 04.09.2011р. по 03.09.2014р., оскільки матеріали справи не містять даних про заборгованість відповідача за відсотками у період з 04.09.2011р. по 31.11.2011р.

Так, колегія суддів, керуючись вимогами ч.4 ст. 10 ЦПК України, для повного та всебічного розгляду справи пропонувала апелянту надати суду детальний розрахунок заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «Дельта Банк» за період з 04.09.2011р. по 03.09.2014р., в тому числі і відносно відсотків.

Проте, представником ПАТ «Дельта Банк» було надано суду розрахунок заборгованості ОСОБА_2 починаючи з 01.12.2011р. (а.с.125), що унеможливило точно розрахувати заборгованість за відсотками за вказаний вище період, рішення ж судк не може будуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Керуючись наведеними нормами законодавства, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено розмір заборгованості відповідача по відсоткам з 04.09.2011р. по 31.11.2011р., а тому, беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази, а саме розрахунок заборгованості, який не оспорювався відповідачем, колегія суддів вважає за можливе стягнути з відповідача заборгованість за відсотками за період з 01.12.2011р. по 03.09.2014р., а саме заборгованість за відсотками на поточну суму заборгованості за період з 01.12.2011р. по 03.09.2014р. складає 3 228,61 доларів США та заборгованість за відсотками на прострочену суму заборгованості за період з 01.12.2011р. по 03.09.2014р. складає 12 509,16 доларів США.

Враховуючи, що позивачем заявлялася чітка вимога, за межі якої колегія суддів виходити не може, про стягнення заборгованості по валютному кредиту за еквівалентом в гривні по курсу станом на 27.08.2014р., то відповідно задоволена частина вимог підлягає стягненню в гривні за курсом, станом на заявлений позивачем день - 27.08.2014р. (13,890974 грн./долар США).

Отже, судом першої інстанції, при ухваленні рішення, не було враховано наведене, а тому колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення, про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, ч. 1 п. 2 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» за довіреністю - ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 листопада 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту:

Позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 27 141,13 доларів США, що за курсом НБУ станом на 27.08.2014р. становить 377 016,73 грн., з яких заборгованість по тілу кредиту за період з 04.09.2011р. по 03.09.2014р. складає 11 403,36 доларів США, заборгованість за відсотками на поточну суму заборгованості за період з 01.12.2011р. по 03.09.2014р. складає 3 228,61 доларів США та заборгованість за відсотками на прострочену суму заборгованості за період з 01.12.2011р. по 03.09.2014р. складає 12 509,16 доларів США.

В решті вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді