АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження №22-ц/791/965/16-ц Доповідач Фурман Т.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючогоФурман Т.Г.
суддів:Пузанової Л.В.
Чиркової К.Г.
секретарМирненко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, яка діє від мені ОСОБА_6, на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 11 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи: УДАІ УМВС України в Херсонській області, автогаражний кооператив «Феміда-2», про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності, визнання угод недійсними та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання майна особистою приватною власністю, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що з 27 травня 1972 року по 23 квітня 2014 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6.

За час шлюбу, за рахунок спільних коштів, ними було придбане майно: квартира АДРЕСА_1; автомобіль «Mitsubishi Galant», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1; побудований гараж в автогаражному кооперативі «Феміда-2» (далі - АК «Феміда-2») та на депозитному рахунку відкритому в банку «Фінанси та кредит» на ім'я відповідача знаходяться спільні грошові кошти.

Посилаючись на те, що зазначене вище майно є спільною сумісною власністю, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивачка остаточно просила суд:

- визнати удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 20 травня 2004 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Ляшук Л.Г., визнавши, що сторонами дійсно було вчинено договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири;

- визнати вказану квартиру спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частини зазначеної квартири.

- визнати недійсною угоду купівлі-продажу автомобіля «Mitsubishi Galant», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, укладену між продавцем ОСОБА_6 та покупцем ОСОБА_8, повернувши сторони у первісний стан;

- скасувати державну реєстрацію вищезазначеного транспортного засобу за ОСОБА_8;

- здійснити поділ майна подружжя в натурі, виділивши їй автомобіль «Mitsubishi Galant», 2008 року випуску, вартістю 87 000 грн., а відповідачу - гаражний бокс НОМЕР_5 в АК «Феміда-2», вартістю 87 444 грн.;

- зобов'язати Управління Державтоінспекції УМВС України в Херсонській області здійснити реєстрацію вищезазначеного транспортного засобу за нею;

- визнати грошові кошти, які знаходяться на депозитному рахунку № НОМЕР_4, відкритому 15 квітня 2014 року на ім?я ОСОБА_6 за депозитною угодою № 326933/17165/3-14 в філії «Південне регіональне управління» ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» (відділення № 12 в м. Херсоні), і становили на момент закінчення терміну дії депозитної угоди 137 284 грн. 81 коп., спільною сумісною власністю подружжя;

- стягнути з ОСОБА_6 на її користь ? частину вказаних грошових коштів у розмірі 68 642 грн. 50 коп.;

ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_7, в якому просив визнати автомобіль «Mitsubishi Galant», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та гаражний бокс НОМЕР_5 в АК «Феміда-2» його особистою приватною власністю, стягнути з ОСОБА_7 на його користь понесені ним судові витрати.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 11 лютого 2016 року позов ОСОБА_7 задоволено частково.

Визнано удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 20 травня 2004 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Ляшук Л.Г., зареєстрованим в реєстрі за № 1417, визнавши, що між сторонами в дійсності було вчинено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Визнано недійсною угоду купівлі-продажу автомобіля «Mitsubishi Galant», 2008 року випуску, кузов НОМЕР_3, державний номерний знак НОМЕР_1 та повернуто сторони у первісний стан.

Скасовано державну реєстрацію транспортного засобу «Mitsubishi Galant», 2008 року випуску, кузов НОМЕР_3, державний номерний знак НОМЕР_1 за ОСОБА_8 в Територіальному сервісному центрі 6541 регіонального Сервісного центру МВС у Херсонській області.

Поділено спільне майно подружжя, виділено у власність ОСОБА_7 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частину автомобіля «Mitsubishi Galant», 2008 року випуску, кузов НОМЕР_3, державний номерний знак НОМЕР_1, у власність ОСОБА_6 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частину автомобіля «Mitsubishi Galant», 2008 року випуску, кузов НОМЕР_3, державний номерний знак НОМЕР_1.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 68 642 грн. 50 коп. в рахунок компенсації 1/2 частини грошових коштів, що акумулювались на депозитному рахунку № НОМЕР_4, відкритому 15 квітня 2014 року в філії «Південне регіональне управління» Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» (відділення № 12 в м. Херсоні) на ім'я ОСОБА_6 за депозитною угодою № 326933/17165/3-14.

В решті позовних вимог ОСОБА_7 відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання майна особистою приватною власністю - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, яка діє від імені ОСОБА_6, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 відмовити в повному обсязі.

В письмових запереченнях представник позивача ОСОБА_12, діюча від імені ОСОБА_7 доводи апеляційної скарги не визнає, просить їх відхилити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що з 27 травня 1972 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Бериславського районного суду Херсонської області від 20 грудня 1993 року був розірваний, державна реєстрація розірвання шлюбу була проведена 23 квітня 2014 року /а.с.4,5,31,95/.

Судом встановлено, що після ухвалення рішення суду про розірвання шлюбу шлюбні відносини між ОСОБА_7 та ОСОБА_13 не припинялися, до 2003 року подружжя проживало у м. Бериславі, у 2004 році після придбання у їх сина ОСОБА_14 за рахунок спільних коштів у власність квартири АДРЕСА_1, яка була оформлена на ім'я ОСОБА_13 проживали в цій квартирі. За час спільного проживання ними був придбаний автомобіль Mitsubishi Galant, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_2, який у 2014 році ОСОБА_13 зняв з обліку та продав ОСОБА_15 без згоди ОСОБА_7 У період шлюбу сторони накопичили грошові кошти в загальній сумі 137285 грн., які були розміщені на депозитному рахунку в банківській установі на ім'я ОСОБА_13, які на момент розгляду справи вкладником були зняті.

Крім того, 11.03.2013 року ОСОБА_13 видав на ім'я ОСОБА_7 нотаріально посвідчену довіреність на управління та розпорядження усім його майном строком на 10 років.

Факт спільного проживання подружжя підтвердили свідки, допитані в судовому засіданні суду першої інстанції.

Будь-які рішення щодо встановлення режиму окремого проживання та встановлення фактів проживання будь-кого з подружжя однією сім'єю із іншими особами не приймалося.

Встановлені судом обставини свідчать про те, що з 1993 року по 2014 рік сторони спільно проживали, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, що ОСОБА_13 належними та допустимим доказами у встановленому законом порядку не спростовано.

Отже, майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, відповідно до вимог ст. 60,61 СК України.

За договором дарування від 20 травня 2004 року, ОСОБА_9 передав безоплатно у власність ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1. Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Ляшук Л.Г., про що в реєстрі реєстрації нотаріальних дій був зроблений запис № 1417 та зареєстрований у Херонському міжміському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 19727 - 20.05.2004 р.

Згідно копії розписки дарувальник отримав від обдарованого ОСОБА_6 та ОСОБА_7В за продану квартиру 30000 грн. (а.с. 103)

В судових засіданнях суду першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_9 вказував на те, що в 2004 році він продав квартиру своїм батькам - ОСОБА_6, та ОСОБА_7, про що написав розписку, перший екземпляр якої залишився у батька - ОСОБА_6, в подальшому за пропозицією батька з метою приховати дійсну угоду купівлі-продажу квартири для зменшення витрат, пов'язаних з укладенням вказаного договору, уклали договір дарування.

Відповідач, як обдарований, удаваність договору дарування заперечує, однак зазначає про те, що в 2004 році син потребував грошових коштів на придбання іншого житла, які він йому надавав.

У відповідності до положень ч.1 ст. 717, ч.2 ст. 722 ЦК України за договором дарування дарувальник передає обдарованому безоплатно дарунок у власність. Право власності у обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на майно, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речи ( ключів) є прийняттям дарунку.

За змістом зазначеної норми закону дарувальник добровільно позбавляє себе права власності на майно, не маючи при цьому на меті отримання від обдарованого будь-яких вигод матеріального характеру, у свою чергу обдарований набуває права власності на майно при відсутності з його боку обов'язку надання таких вигод.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України. Згідно ч. 3 даної статті правочин, недійсність якого прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ст. 235 ЦК України, яка регламентує правові наслідки удаваного правочину, та як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в постанові №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати іншій правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст. 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

При вирішенні даного спору суд врахував викладені вище положення цивільного законодавства та роз'яснення Пленуму Верховного Суду України і, визнавши правочин удаваним, встановив, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу, як це передбачено ч.2 ст.235 ЦК України.

09 жовтня 2008 року подружжям за спільні кошти був придбаний автомобіль «Mitsubishi Galant», 2008 року випуску, кузов НОМЕР_3, державний номерний знак НОМЕР_1, який зареєстровано на ім?я ОСОБА_6 /а.с.48/.

11.07.2014 року вказаний автомобіль без згоди позивачки був перереєстрований на ім?я ОСОБА_8 на підставі довідки-рахунку ПП «МПП Вибір» № 670452 /а.с.49/.

Згідно з положеннями ч.ч. 1, 2 та 3 ст.65 СК України розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, здійснюється подружжям за взаємною згодою. При укладанні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений іншим з подружжям без її згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і державної реєстрації, згода другого з подружжя має бути подана письмово і нотаріально посвідчена.

Оскільки зазначений вище транспортний засіб був придбаний в період шлюбу, за спільні кошти, є спільною сумісною власністю подружжя і не міг бути відчужений без письмової згоди іншого подружжя, колегія суддів погоджується з висновком суду про обґрунтованість вимог позивачки за первісним позовом в частині визнання недійсною угоду купівлі-подажу автомобіля, повернення сторін у первісний стан та скасування державної реєстрації транспорту засобу, відповідно до вимог ст. 203 ЦК України.

За депозитними угодами з жовтня 2013 року ОСОБА_6 в філії «Південне регіональне управління» ПАТ «Банк Фінанси та кредит» розміщались депозитні кошти. По закінченню строку договору сума становила 137 284, 81 грн. /а.с.216,237/.

Таким чином, за обставинами справи в межах наданих позивачкою за первісним позовом доказів, які відповідачем у встановленому законом порядку не спростовані, встановлено, що квартира, транспортний засіб та грошові кошти на депозитному рахунку є об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6, та ОСОБА_7

Враховуючи, що відповідно до вимог ст.ст. 60, 61 ЦПК України, сторони зобов'язані надати докази та довести ті обставини, які обґрунтовують їх вимоги і заперечення та мають значення для справи, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що спірне майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, що підпадає під регулювання ст. 60,61 СК України, і вважає, що суд правильно задовольнив заявлені вимоги у визначений позивачкою спосіб відповідно до норм діючого законодавства за часом виникнення спірних правовідносин.

При визначені способу та порядку поділу майна суд правильно застосував положення ст. 71 СК України, і виходив з того, що оскільки розмір часток кожного із подружжя при поділі спільного неподільного майна є рівним, але на отримання грошової компенсації своєї частки у майні сторони незгодні і не погоджуються на попереднє внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, то визнаються ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і майно залишається у їх спільній частковій власності.

При цьому суд правильно визначив грошову компенсацію в розмірі 1/2 частини грошових коштів в сумі 68642 грн. 50 коп., з загальної суми грошових коштів, яка становить 137285 грн. 00 коп.

Висновки суду по суті спору підтверджені належними, дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд дав оцінку відповідно до ЦПК України та відповідають нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують і не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленого в справі рішення, а тому підлягають відхиленню.

Так доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом позовної давності до спірних правовідносин колегія суддів до уваги не приймає, оскільки, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в Постанові № 20 від 22.12.1995 р. „Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності" з послідуючими змінами, у тих випадках, коли правовстановлюючі документи на майно, придбане кількома особами з метою створення спільної власності, оформлені на одного з них і всі вони користувалися цим майном, строк позовної давності для вимог про право на майно учасника спільної власності, не зазначено у правовстановулюючому документі, обчислюється відповідно до ст. 76 ЦК України з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися, що його право на це майно оспорюється, а не з часу оформлення угоди на придбання майна.

Судом встановлено і це не спростовано ОСОБА_6, що ОСОБА_7 була вселена в спірну квартиру та зареєстрована в ній 28.01.2004 року, як дружина власника.

Ця квартира була і є єдиним місцем проживання ОСОБА_7 аж до моменту, коли шлюбно-сімейні відносини сторін припинилися і ОСОБА_6 почав чинити їй перешкоди у використанні житлового приміщення і це сталося в 2013 році.

Саме з цього часу ОСОБА_7 довідалася, як про порушення свого права на квартиру, так і про особу, яка його порушила, і саме наведена дата відповідно до вимог ч. 1 ст. 261 ЦК України є початком перебігу позовної давності щодо вимоги про визнання договору дарування недійсним.

Свою обізнаність щодо суті укладеного ОСОБА_6 та ОСОБА_9 договору стосовно квартири раніше, ніж 2013 р. ОСОБА_7 заперечує, і з тексту договору дарування не вбачається, що вона давала згоду на його укладення і була ознайомлена із його умовами, а твердження ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_7, укладаючи 17.06.2008 року договір про надання послуг з газопостачання у спірну квартиру, повинна була дізнатися про те, що квартира належить йому на підставі договору дарування, а не договору купівлі-продажу, носить характер припущення і не можуть бути враховані, як доказ згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Немає правового значення також посилання ОСОБА_6 на відмову судом у проведенні судової почеркознавчої експертизи щодо отримання ОСОБА_9 грошових коштів за передану в дар квартиру, враховуючи, що сам ОСОБА_6, в тому числі і в суді апеляційної інстанції, підтвердив той факт, що передача спірної квартири не була безоплатною, він передавав синові грошові кошти на перший внесок для придбання ним (сином) житла у будівельному кооперативі.

Враховуючи, що передача грошових коштів і придбання квартири відбувалися в період перебування ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, суд обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_7 щодо наведеного нерухомого майна.

Доводи ОСОБА_6 щодо припинення сімейно-шлюбних відносин з ОСОБА_7 з моменту ухвалення судом рішення про розірвання їх шлюбу в 1993 році є юридично не спроможними, оскільки відповідно до ст. 44 КпШС, яка регулює спірні правовідносини за часом їх виникнення, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

ОСОБА_6 зареєстровано розірвання шлюбу із ОСОБА_7 23.04.2014 року і ним не доведено, що припинення шлюбно-сімейних відносин сторін відбулося раніше.

Навпаки, заявник не заперечує того, що сторони аж до 2013 року проживали у спірній квартирі, спільно користувалися нею та управляли майном.

Крім того, ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції пояснив, що він всі роки утримував фінансово сім?ю (ОСОБА_7 та сина).

Не спростовують висновків суду з приводу визнання накопичених за час перебування у зареєстрованому шлюбі грошових коштів спільним майном подружжя доводи і посилання заявника на показання свідка ОСОБА_16 про те, що грошові кошти, які розмістив на своєму депозитному рахунку ОСОБА_6, належать їй, а не останньому, так як зазначені пояснення не підтверджені належними і допустимими доказами.

Таким чином, рішення суду по суті спору постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування та направлення на новий судовий розгляд колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, яка діє від мені ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 11 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.Г. Фурман

Судді: Л.В. Пузанова

К.Г. Чиркова