Справа № 464/4907/15 Головуючий у 1 інстанції: Радченко Е.А.
Провадження № 22-ц/783/1423/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Ю. Р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2016 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого Мікуш Ю.Р.,

суддів Ніткевича А.В., Павлишина О.Ф.

секретар Бохонко Е.Р.,

З участю: представника позивача ОСОБА_2, представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 09.12.2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Фізико-механічного інституту ОСОБА_6 ОСОБА_7 НАН України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_8 «Про визнання незаконними та скасування наказів № К-1-26 від 27 березня 2015 року, № К-1-27 від 30 березня 2015 року, № К-1-61 від 30 червня 2015 року, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 09 грудня 2015 року позовну вимогу ОСОБА_5 до Фізико-механічного інституту мені ОСОБА_9 про визнання незаконним та скасування наказу № АГ-66 від 10 червня 2015 року залишено без розгляду.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до Фізико-механічного інституту імені ОСОБА_7 про визнання незаконним та скасування наказів № К-1-26 від 27 березня 2015 року, № К-1-27 від 30 березня 2015 року, № К-1- 61 від 30 червня 2015 року про поновлення на роботі та про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивачка ОСОБА_5

В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення суду незаконним, постановленим з порушенням норм матеріального права. Стверджує, що судом не взято до уваги та не зазначено у рішенні суду, що позиціонування оскарження наказу, видання якого позивач самостійно ініціювала є невірним, оскільки ініціатива такого наказу виходила від керівника підприємства. Суд у своєму рішенні вказав, що оспорювані накази не суперечать вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», Типовому положенню «Про бухгалтерську службу бюджетної установи» з підстав, визначених у рішенні. Проте судом не враховано посилання позивача та не дано правової оцінки на невідповідність даного наказу нормам ч.2,3 ст.56 Бюджетного кодексу та Національного класифікатора професій ДК 003:2010.

Щодо Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», то судом не враховано, що положеннями п.4 ст.8 вказаного Закону передбачено одну з чотирьох форм організації ведення бухгалтерського обліку, жодна з яких не відповідає формі, яку обрав відповідач, нормам закону, оскільки керівником бухгалтерії (бухгалтерської служби) має бути головний бухгалтер. Відтак, жодної ліквідації посади головного бухгалтера не могло бути, оскільки відповідна посада передбачена Законом.

Відповідно до Типового положення «Про бухгалтерську службу бюджетної установи», то п.9 постанови визначає, що керівником бухгалтерської служби є головний бухгалтер, який підпорядковується та є підзвітним керівникові бюджетної установи або його заступникові. Це означає, що посада головного бухгалтера має бути у бюджетній установі, на що судом при розгляді справи не звернуто уваги. Суд обмежився лише посиланням на відповідність даних наказів положенням відповідних нормативних актів.

Суд не дав оцінки тим обставинам, що позивачці не запропоновано право вибору будь-якої посади у вказаному секторі, не запропоновано посаду навіть не завідувача сектора бухгалтерського обліку та звітності, а посаду провідного бухгалтера з втричі меншим посадовим окладом. Вважає, що має переваги перед особою, якій запропоновано посаду начальника фінансово-економічного відділу у якої 10 років стажу на посаді головного бухгалтера, що в 2 рази менше, ніж стаж позивача, має розрив у стажі три роки, на підприємстві фізико-механічного інституту працювала менше трьох років. Таким чином, відповідачем не дотримано вимог статті 49-2 КЗпП України, згідно якої власник , що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду роботи тощо. При цьому роботодавець зобов»язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється працював.

Суд не поставив під сумнів обставину, що до позивачки адміністрація не зверталася з пропозицією ознайомитись з наказом про внесення змін, оскільки такого не існувало до моменту подання позову про визнання даного наказу незаконним та його скасування.

Судом не задоволено клопотання про огляд в судовому засіданні штатного розкладу, затвердженого у встановленому порядку в НАН України, а відтак настоює на зазначеному клопотанні.

Просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Стягнути з відповідача судові витрати по справі у розмірі 535, 92 грн.

Заслухавши пояснення представника позивачки ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги представників відповідача по справі ОСОБА_4, а також ОСОБА_10, який в останнє судове засідання не з»явився, а натомість брала участь у справі представник ОСОБА_3, вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що відповідно до наказу № К-1-88 від 20.12.2007 року позивачка переведена з 20.12.2007 року на посаду головного бухгалтера Фізико-механічного інституту НАН України.

Відповідно до наказу № К-1-26 від 27.03.2015 року з 01 липня 2015 року ліквідовано бухгалтерію та планово-виробничий відділ як окремі структурні підрозділи інституту, ряд посад, серед яких посада головного бухгалтера та завідувача планово-виробничим відділом виведено з 01.07.2015 року із штатного розкладу інституту.

Зазначеним вище наказом з 01.07.2015 року створено новий структурний підрозділ: фінансово-економічний відділ, який очолить завідувач відділу-головний бухгалтер.

Згідно наказу №К-1-27 від 30.03.2015 року завідувача відділу кадрів інституту зобов»язано письмово повідомити працівників бухгалтерії та планово- виробничого відділу про ліквідацію з 01.07.2015 року їхніх посад та отримати згоду про їх переміщення на відповідні посади у новостврорений структурний підрозділ.

Позивачці по справі було запропоновано посаду провідного бухгалтера .

Так як позивачка ОСОБА_5 не погодилася на нижчу посаду із значно нищим посадовим окладом, відповідно до Наказу № К-1-61 від 30.06.2015 року її звільнено з роботи на підставі ст.36 п.6 КЗпП України у зв»язку з істотною зміною умов праці та відмовою від продовження роботи.

Із матеріалів справи встановлено, що рішення про зміну організації діяльності бухгалтерії було ухвалено на підставі постанови КМУ від 01.03.2014 року №65 «Про економію державних коштів та недопущення втрат бюджету».

На виконання вищеназваної постанови була прийнята постанова Президії НАН України від 12.03.2014 року №66 «Про заходи щодо економного та раціонального використання державних коштів» та ухвала ОСОБА_11 ради інституту від 26.03. 2015 року.

Зокрема, пунктом 13 Додатку до постанови КМУ №65 від 01.03.2014 року встановлено рекомендацію роботодавцю щодо скорочення працівників не менше ніж на три відсотки.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем було обрано форму організації праці щодо забезпечення ведення бухгалтерського обліку установи у вигляді сектору бухгалтерського обліку та звітності на чолі із завідувачем фінансово-економічного відділу- головним бухгалтером інституту та така форма не суперечить вимогам чинного законодавства.

Колегія суддів не погоджується із доводами апеляційної скарги в частині, що ОСОБА_11 рада інституту не мала повноважень щодо погодження наказу № К-1-26 від 27.03.2015 року, оскільки відповідно до п.4.7 Статуту інституту ОСОБА_11 рада інституту розглядає питання, пов»язані з удосконаленням структури ФМІ НАН України. Пунктом 3.3 Статуту інституту передбачено, що структуру інституту розробляє дирекція, її розглядає ОСОБА_11 та затверджує Відділення фізико-технічних проблем матеріалознавства НАН України.

Право розробки структури та штатного розпису також надано інституту на підставі пунктів 11.1 і 17. «Основних принципів організації та діяльності науково-дослідного інституну НАН України, що затверджені постановою Президії НАН України від 25.06.2002року №159.

Згідно п.17 «Основних принципів організації та діяльності науково-дослідного інституту НАН України» структуру інституту, розроблену Дирекцією та погоджену з ОСОБА_11 радою інституту, затверджує відповідне відділення НАН України.

Пунктом 2 постанови Бюро відділення фізико-технічних проблем матеріалознавства НАН України від 28.04.2015 року було погоджено оновлену структуру ФМІ ім.Г.В.Карпенка НАН України.

За таких обставин, наказ № К-1-26 від 27.03.2015 року «Про зміну організації діяльності бухгалтерії та планово-економічного відділу» виданий в межах повноважень та на виконання покладених на дирекцію функцій.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині визнання незаконним наказу № К-1-2-1 від 30.03.2015 року у який було внесено зміни, де у пунктах 3 та 4 слово «переміщення» замінено словом «переведення» колегія суддів вважає, що постановлення оскаржуваного наказу немало правових наслідків , зазначеним наказом пропонувалося працівникам право переведення на що у відповідності до статті 32 КЗпП України необхідна була згода працівника. Погоджуватися чи не погоджуватися на переведення залежало від кожного працівника індивідуально.

Як вбачається із матеріалів справи позивачка відмовилася від ознайомлення з таким наказом, вважаючи його постановленим з порушенням чинного трудового законодавства.

Щодо позовної вимоги в частині визнання незаконним наказу № К-1-61 від 30.06.2015 року «Про звільнення ОСОБА_5 та поновлення її на посаді головного бухгалтера» колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в цій частині позовних вимог підлягають до задоволення.

Відповідно до статті 36 п.6 КЗпП України підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом із підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв»язку із зміною істотних умов праці.

Із прийнятих ФМІ НАН України встановлено, що мала місце реорганізація в результаті якої було вивільнено посаду головного бухгалтера , яку займала позивачка ОСОБА_5 та створено новий структурний підрозділ. Позивачці запропоновано посаду провідного бухгалтера із значно меншим окладом , який вона мала, працюючи головним бхгалтером.

Відповідно до вимог статті 36 п.6 КЗпП України зміна істотних умов праці допускається тоді, коли працівник працюючи на тій же посаді отримує меншу заробітну плату обо його переводять в іншу місцевість разом із підприємством, однак на цій же посаді.

Пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз»яснює, що припинення трудового договору за п.6 ст.36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обгрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці ( раціоналізацією робочих місць, введення нових форм організації праці у тому числі перехід на бригадну форму організації праці і, навпаки, впровадження передових методів, технологій тощо).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що звільнення позивачки ОСОБА_5 по статті 36 п.6 КЗпП України не відповідає вимогам чинного трудового законодавства, оскільки не було зміни істотних умов праці на посаді головного бухгалтера, яку займала позивачка ОСОБА_5

Висновки суду в цій частині позовних вимог не відповідають встановленим обставинам справи.

Відповідно до статті 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висовків суду обставинам справи та порушення бо неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи вище зазначене, колегія суддів приходить до переконання про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови позивачці у визнанні незаконним Наказу № К-1-61 від 30 червня 2015 року та поновлення ОСОБА_5 на посаді головного бухгалтера ФМІ НАН України з 01 липня 2015 року.

Згідно статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до пункту 32 роз»яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» оскільки згідно статті 235 КЗпП України оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

У випадку стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв»язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи- невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітньої плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100 із послідуючими змінами, внесеними постановою КМУ від 16 травня 1995 року № 348.

Згідно довідки ФМІ НАН України ( а.с.188) середньомісячний заробіток ОСОБА_5 за квітень, травень 2015 року складає 4661, 98 грн.

Середньоденний заробіток позивачки при середній кількості робочих днів за квітень, травень 2015 року- 19 днів рівний сумі 122,69 грн. ( 4661, 98 : 19 = 122, 69).

Кількість днів прогулу з 01 липня 2015 року по 07 червня 2016 року становить 238 днів.

Сума за період вимушеного прогулу становить 29 198, 72 грн. ( 122, 69 х 238 = 29 198, 72 грн.).

Відповідно до статті 88 ЦПК України позивачці повертається сплачений судовий збір в сумі 535, 92 грн. З відповідача стягується судовий збір в користь держави в сумі 487, 20 грн., які підлягали оплаті при подачі позовної заяви та від оплати якого позивачка звільнена в силу Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.3,4, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України,- колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задвольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 09 грудня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати Наказ №К-1-61 від 30.06.2015року «Про звільнення».

Поновити ОСОБА_5 на посаді головного бухгалтера Фізико-механічного інституту ім.Г.В.Карпенка НАН України з 01 липня 2015 року.

Стягнути з Фізико-механічного інституту ім.Г.В.Карпенка НАН України в користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 29 198, 72 грн.( двадцять дев»ять тисяч сто дев»яносто вісім грн.72 коп.) та судові витрати в сумі 535,92грн.(п»ятсот тридцять п»ять грн.92 коп.).

Стягнути з Фізико-механічного інституту ім. Г.В.Карпенка НАН України в дохід держави 487,20грн.(чотириста вісімдесят сім грн.20 коп).

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий Ю.Р. Мікуш

Судді А. В. Ніткевич

ОСОБА_12