АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/6649/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1052/К/16 суддя: Чайкін І.Б.
Категорія - 53 (I) Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

09 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Грищенко Н.М.

суддів: Братіщевої Л.А., Митрофанової Л.В.

із секретарем: Євтодій К.С.

за участю: представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на теперешній час ОСОБА_4 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 22 березня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на теперешній час ОСОБА_4 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПАТ «ЦГЗК») про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди та компенсації втрати частини доходу у звязку із порушенням строку виплати, в обґрунтування якого зазначив, що він в період з 25.01.1979 року по 25.02.2008 року працював підземним газоелектрослюсарем, підземним кріпильником та гірничим майстром на шахті ім. Орджонікідзе ПАТ «ЦГЗК». 25.02.2008 року звільнений з підприємства за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію.

При звільненні йому був проведений розрахунок, але в червні 2015 року ОСОБА_2 дізнався, що при звільненні з підприємства у звязку з виходом на пенсію відповідач повинен був виплатити йому вихідну допомогу відповідно до положень ОСОБА_6 угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2008р. у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, яку останнім виплачено не було.

У звязку з чим вважає, що з відповідача на його користь підлягає стягненню невиплачена вихідна допомога в розмірі 17483,04 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 69924 грн., компенсація втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати в розмірі 28106,25 грн., а також моральна шкода, спричинена невиплатою вихідної допомоги, в розмірі 10000 грн.

Під час розгляду представником позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 неодноразово уточнювалися позовні вимоги, в остаточній редакції уточненої позовної заяви від 17.03.2016 року, він просив суд, стягнути з ПАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_2 вихідну допомогу в розмірі 9336,54 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 лютого 2008 року по 26 серпня 2008 року в розмірі 27349,76 грн. та моральну шкоду у сумі 10000 грн. Вимога щодо компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати в розмірі 28106,25 грн., яка була заявлена позивачем ОСОБА_2 при зверненні до суду з позовом, представником позивача в уточненій позовній заяві підтримана не була.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 22 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_2: вихідну допомогу в розмірі 9336,54 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 9000 грн., моральну шкоду в розмірі 1000 грн. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з ПАТ «ЦГЗК» на користь держави судовий збір в розмірі 551,20 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ПАТ «ЦГЗК» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Так, судом першої інстанції не враховано, що позивач працював на ш. ім. Орджонікідзе, яка до 2001 року була структурним підрозділом «Криворізького державного залізорудного комбінату, тому відсутня необхідна умова для виплати одноразової допомоги як безперервний стаж роботи на підприємстві, оскільки позивачем не доведена правомірність приєднання трудового стажу, отриманого ним на вказаному підприємстві до трудового стажу на ПАТ «ЦГЗК». Крім того, п. 7.5 Колективного договору на 2007-2008 роки, укладеного між генеральним директором та спільним представницьким органом первинних профспілкових організацій ВАТ «ЦГЗК», передбачена виплата вихідної допомоги в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат працівника при трудовому стажі 20 і більше років, з ІІ півріччя 2007 року за умови, якщо працівники звільняються за власним бажанням після досягнення пенсійного віку, а оскільки позивач на день звільнення - 25.02.2008 року не досяг пенсійного віку, то йому вказану допомогу не виплачено на законних підставах. Не вбачає представник відповідача й підстав для застосування до врегулювання спірних правовідносин вимог ст.ст. 116, 117 КЗпП України, оскільки одноразова допомога при виході на пенсію за власним бажанням не входить до структури заробітної плати, а у відповідності до положень Інструкції зі статистики заробітної плати», затвердженої Наказом державного комітету статистики України №5 від 13.01.2004 року, є «іншою заохочувальною виплатою», що в свою чергу дає підстави для застосування судом строку позовної давності у три місяці, як це передбачено ч.1 ст. 233 КЗпП України, який позивачем пропущено й про поновлення якого питання він не ставив. У звязку з відсутністю порушення діями відповідача трудових прав позивача, представник відповідача вважає, що підстави для стягнення моральної шкоди на користь позивача відсутні, при цьому визначений судом її розмір є необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ «ЦГЗК» підлягає відхиленню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 з 25 січня 1979 року по 25 лютого 2008 року працював на шахті ім. Орджонікідзе ПАТ «ЦГЗК» на посадах підземного газоелектрослюсаря, підземного кріпильника та гірничого майстра, та 25.02.2008 звільнився з роботи за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію на підставі ст.38 КЗпП України (а.с.7-10).

На момент звільнення позивачу виповнилося 50 років, що підтверджується паспортом на його імя, відповідно до даних якого ОСОБА_2 народився 02 лютого 1958 року (а.с. 6), й стаж роботи його на підприємстві склав 29 років.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що при звільненні позивачу з вини роботодавця не було виплачено одноразову допомогу при виході на пенсію в розмірі тримісячної середньої заробітної плати, право на отримання якої він має, що й є підставою для стягнення з відповідача на його користь розміру такої вихідної допомоги, а також застосування ст.ст. 116, 117 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні та моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України у звязку з порушенням підприємством трудових прав працівника.

Колегія суддів погоджується з такими з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Госпрозрахункові підприємства відповідно до ст. 15 Закону України «Про оплату праці» самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

Пунктом 7.5 Колективного договору на 2007-2008 роки між ВАТ «ЦГЗК» та профспілковим комітетом ВАТ «ЦГЗК» (далі Колективний договір) встановлено зобовязання підприємства відповідача виплачувати протягом І півріччя 2007 року працівникам при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від непереривного стажу роботи на підприємстві, зокрема: від 20 і більше років тримісячну заробітну плату працівника. З ІІ півріччя 2007 року здійснювати таку виплату за умови якщо працівник звільнився за власним бажанням протягом одного місяця після досягнення ними пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років) (а.с. 47).

ОСОБА_6 Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки (далі ОСОБА_6 Угода), яка була чинною на день звільнення позивача й положення, якої, згідно розяснення Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості від 19.01.2016 року, № 03/18, поширюються на ПАТ «ЦГЗК» (а.с. 72), встановлено, що Угода набирає чинності з 1 січня 2007 року і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. (п.1.13) (а.с. 15).

Пунктом 6.1 розділу 6 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» зазначеної Угоди передбачено, що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобовязується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі від 20 і більше років - три середньомісячної заробітної плати.

З вищезазначеного вбачається, що вимоги до власників підприємства, передбачені ОСОБА_6 Угодою та Колективним договором підприємства, в частині соціальних гарантій (соціального захисту), які були чинні на час звільнення позивача із підприємства, є різними.

Так, Угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу. При цьому, Колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами ОСОБА_6 Угоди, оскільки встановлює обовязкові умови для виплати такої допомоги як вік та строк звільнення із підприємства.

Положеннями ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Статтею 9 цього ж Закону передбачено, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги ОСОБА_6 угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

Статтею 16 КЗпП України встановлено, що умови колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме ОСОБА_6 Угоди, виконання якої є обов'язком відповідача, а не Колективного договору, положення якого погіршують становище працівника.

У звязку з чим, спростовуються доводи апеляційної скарги представника відповідача про неправомірність застосування судом першої інстанції до врегулювання спірних правовідносин умов Колективного договору, а не ОСОБА_6 Угоди.

Отже, враховуючи, що позивач на момент виходу на пенсію за власним бажанням станом на 25.02.2008 року мав більше ніж 20 років непереривного стражу роботи на підприємстві відповідача, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що на ОСОБА_2 розповсюджується дія п. 6.1. ОСОБА_6 Угоди та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі тримісячної заробітної плати працівника.

Відповідно до абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, зі змінами та доповненнями (далі Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, з якою повязана відповідна виплата.

Так як, позивач звільнений 25 лютого 2008 року, тому розрахунковим періодом слід вважати два попередні повністю відпрацьовані місяці - грудень 2007 року та січень 2008 року. Відповідно до довідки № 1624 від 18.10.2015 року, виданої ПАТ «ЦГЗК», середня зарплата ОСОБА_2 за останні два місяці перед звільненням склала 3112,18 грн. (а.с. 32). Отже, розмір вихідної допомоги, яка мала були виплачена ОСОБА_2 у звязку з виходом на пенсію за власним бажанням, становить 9336,54 грн. (3112,18 грн. х 3).

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вихідна допомога у межах заявлених ОСОБА_2 позовних вимог у розмірі 9336,54 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо правомірності невиплати позивачеві вихідної допомоги з тієї причини, що ОСОБА_2 до влаштування на ПАТ «ЦГЗК» працював на шахті ім. Орджонікідзе, яка була структурною одиницею «Кривбасзалізрудкому», колегія суддів не приймає до уваги, оскільки представником відповідача не надано доказів на підтвердження того, що ПАТ «ЦГЗК» не є правонаступником прав та обовязків підприємства до складу, якого раніше входила шахта ім. Орджонікідзе, в частині прав та обовязків, які повязані з діяльністю цього структурного підрозділу. Так відповідно до договору оренди державного майна №1280-14-11/98 від 30.12.1998 року Криворізький залізорудний комбінат передав на правах оренди шахту ім. Орджонікідзе в склад ВАТ «Центральний ГЗК», правонаступником якого є ПАТ «Центральний ГЗК», а згідно договору №1167-16-01/2001 від 09.11.2001 року ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат» передав у власність ВАТ «Центральний ГЗК», правонаступником якого є ПАТ «Центральний ГЗК» цілісний майновий комплекс шахти ім. Орджонікідзе. Оскільки ст. 36 КЗпП України передбачено, що зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується, тому колегія суддів вважає, що внаслідок неодноразової реорганізації шахти, дія трудового договору позивача не припинялася й його трудовий стаж не переривався.

З огляду на те, що з позивачу в день звільнення не було виплачено відповідачем, з вини останнього, всіх сум, що належать йому від підприємства, зокрема, одноразову вихідну допомогу, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про застосування до врегулювання спірних правовідносин вимог ст.ст. 116, 117 КЗпП України й стягнення з позивача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у межах заявлених ним позовних вимог за період з 22.02.2008 року по 22.02.2009 року (за 365 днів), виходячи з розміру середньомісячної заробітної палати, яка складає 3112,12 грн. та 167,5 годин середньомісячної норми робочого часу із зменшенням розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню, виходячи із принципу співмірності, до 9000 грн. Рішення суду в частині розміру стягнутого середнього заробітку не оскаржується.

Посилання ж представника відповідача ПАТ «ЦГЗК» на те, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України колегія суддів не може взяти до уваги, так як відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до складу заробітної плати входять також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Оскільки відповідно до ОСОБА_6 Угоди одноразова допомога відноситься до інших виплат, які не передбачені актами чинного законодавства (окрім ОСОБА_6 Угоди) встановлені додатково при припиненні трудового договору у звязку із виходом на пенсію, то її виплата повинна бути здійснена згідно з вимогами ст. 116 КЗпП України в день звільнення працівника.

У звязку з вищенаведеним спростовуються доводи апеляційної скарги представника відповідача про застосування до вимог позивача щодо стягнення вихідної допомоги наслідків пропуску ним строків позовної давності відповідно до положень ч.1 ст. 233 КЗпП України, якою передбачено тримісячний строк позовної давності щодо вирішення інших трудових спорів, оскільки у відповідності до положень ч.2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Так, Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у системному звязку із положеннями статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема і за час простою, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Отже, враховуючи те, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена ОСОБА_2 у звязку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат, на які працівник має право при звільненні на пенсію згідно з умовами Колективного договору та ОСОБА_6 Угоди, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, про те, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком у відповідності ч.2 ст.233 КЗпП України.

Оскільки право позивача порушено невиплатою вихідної допомоги, то відповідно до ст.237-1 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний відшкодувати моральну шкоду.

Тому, враховуючи розяснення викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», яким передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, суд першої інстанції правильного висновку про можливість частково задовольнити позовні вимоги в цій частині та вірно визначив розмір моральної шкоди, що буде відповідати перенесеним позивачем моральним стражданням у сумі 1000 грн.

Доводи представника відповідача щодо відсутності підстав відшкодування ОСОБА_2 моральної шкоди відхиляються колегією суддів, оскільки, факт заподіяння такої шкоди у звязку з неможливість отримати під підприємства усіх належних йому виплат та неможливість вільно розпоряджатись своїм заробітком, встановлений в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду на підставі ст.308 ЦПК України - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на теперешній час ОСОБА_4 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 22 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Н.М. Грищенко

Судді: Л.А. Братіщева

ОСОБА_7