15 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:
Головуючий суддя: Качан В.Я.
Судді: Шиманський В.Й., Кравець В.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу позивача за первісним позовом ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 березня 2016 року у справі
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення порушень прав власника шляхом виселення
за зустрічним позовом ОСОБА_2, що діє також в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4, до ОСОБА_1, за участі третьої особи: служби у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання права користування житловим приміщенням та зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні житловим приміщенням
за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, що діє також в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4, за участі третіх осіб: ОСОБА_1, служби у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що не мають права користування житловим приміщенням та виселення, -
У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення порушень прав власника шляхом виселення.
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7145/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Кривовяз А.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Качан В.Я.
У січні 2015 року ОСОБА_2, що діє також в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_1, звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням та зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні житловим приміщенням.
У липні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, що діє також в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що не мають права користування житловим приміщенням та виселення.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення порушень прав власника шляхом виселення - відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2, що діє також в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_1, до ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням та зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні житловим приміщенням - задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 та неповнолітніми ОСОБА_3 і ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з рішенням, позивач за первісним позовом ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на вказане рішення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить суд скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 березня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що не мають права користування будинком за адресою: АДРЕСА_2. Виселити ОСОБА_2 з будинку за адресою: АДРЕСА_2. Виселити ОСОБА_3 з будинку за адресою: АДРЕСА_2.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 посилається на те, що судом першої інстанції неправильно встановлено характер правовідносин між сторонами, неправильно та неповністю встановлено обставини справи, неправильно оцінено докази у справі.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_8, який з'явився в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, щожитловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 49/200 частини та ОСОБА_5 77/200 частини, про що свідчить договір дарування від 14.01.2000, договір дарування від 16.06.2004, свідоцтво про право на спадщину за законом від 04.11.2005.

При цьому, власники 37/100 частини зазначеного будинку на час розгляду справи відсутні у зв'язку із оформленням спадщини після смерті третього співвласника.

В ході розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у фактичних шлюбних відносинах з 2001 року, у результаті чого ОСОБА_2 та її неповнолітня донька від першого шлюбу ОСОБА_3 за згодою ОСОБА_1 поселилися в належну йому частину спірного житлового будинку, де проживали разом до 2015 року.

24.07.2002 у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народився спільний син ОСОБА_1, який в квітні 2010 року був зареєстрований за місцем проживання батька в АДРЕСА_1

Відповідно до ст. ст. 317-390 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4 ст. 156 ЖКУкраїни члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сумм'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.

Із правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові при розгляді справи № 6-158цс14 від 05.11.2014, вбачається, що відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Таким чином, враховуючи викладене та обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання за ОСОБА_2 та неповнолітніми ОСОБА_3 і ОСОБА_1 право користування житлом у будинку АДРЕСА_1, оскільки ОСОБА_1 добровільно у 2001 році вселив ОСОБА_2 з донькою до спірного будинку, а в 2002 році у сторін народився спільний син ОСОБА_1, з того часу всі вони проживали в спірному будинку. При цьому, право власності ОСОБА_1 на належну йому частину спірного будинку не припинено, тому, враховуючи, що лише із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї, право користування вказаним жилим приміщенням ОСОБА_2 та неповнолітніми ОСОБА_3 і ОСОБА_1 не може бути припинено.

Враховуючи зазначені обставини, судом першої інстанції вірно відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_5, оскільки відповідно до вимог ст.156 ЖК України за згодою власника будинку член його сум'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. У даному випадку, таку згоду на вселення ОСОБА_2 та неповнолітньої ОСОБА_3 було надано при їх вселенні у 2001 році співвласником даного спірного будинку ОСОБА_1 саме в належну тому частину спірного житлового будинку.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції неправильно встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають в спірному будинку однією сім'єю, колегія суддів вважає безпідставними та недоведеними, оскільки такі доводи не підтверджено належними та допустимими доказами у справі та спростовуються обставинами, які встановлені в ході судового розгляду справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до обставин справи, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу позивача за первісним позовом ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: