УХВАЛА

іменем україни

22 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кафідової О.В.,

суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,

Умнової О.В., ФаловськоїІ.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сердюк Наталія Аркадіївна, про визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання угоди недійсною та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до суду із указаним позовом, у якому визнати недійсним свідоцтво про право власності від 25 червня 2004 року на квартиру АДРЕСА_1, що видане ОСОБА_4; визнати недійсним договір дарування від 29 вересня 2006 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_6; визнати за ОСОБА_3 право власності на ѕ частини зазначеної квартири; визнати за ОСОБА_4 право власності на ј частини зазначеної квартири.

Позовні вимоги мотивовані тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 з 06 квітня 1965 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

У період шлюбу ОСОБА_8 18 грудня 2000 року уклав інвестиційний контракт із Акціонерним комерційним банком «Аркада» (далі - АКБ «Аркада») на будівництво житла за адресою: АДРЕСА_3. Грошові кошти були внесені в повному обсязі у період з 18 грудня 2000 року по 15 жовтня 2002 року, тому вказана квартира є об'єктом спільної сумісної власності її та ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_1 року її чоловік ОСОБА_8 помер.

Вказувала, що після смерті чоловіка спадщина відкрилася лише на Ѕ частини квартири, яка і була поділена між нею та другим спадкоємцем - її сином ОСОБА_4

Згідно з свідоцтвом про право власності від 25 червня 2004 року квартира АДРЕСА_1належить ОСОБА_4 на праві приватної власності.

Позивач вважала, що вказане свідоцтво є недійсним, оскільки вона є власником ѕ частини спірної квартири, а її син ОСОБА_4 є власником ј частини квартири, так як від спадщини вона не відмовлялась, будь-яких угод щодо відчуження своєї частки на корись ОСОБА_4 не укладала.

Крім того, їй стало відомо, що ОСОБА_4 29 вересня 2006 року уклав договір дарування, за яким передав у власність ОСОБА_5 Ѕ частини даної квартири, а ОСОБА_6 - ј частини квартири.

Виходячи з наведеного позивач вважала, що ОСОБА_4 не мав правових підстав розпоряджатися ѕ частини квартири, зокрема, укладати договір дарування, що тягне за собою недійсність вказаного договору.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_3 просила позов задовольнити.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 26 грудня 2012 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності від 25 червня 2004 року на квартиру АДРЕСА_1, що видане Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради Київської міської державної адміністрації на ім`я ОСОБА_4

Визнано недійсним договір дарування від 29 вересня 2006 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сердюк Н.А. та зареєстрований у реєстрі № 2649.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Судом установлено, що з 06 квітня 1965 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8

У період шлюбу, а саме 18 грудня 2000 року ОСОБА_8 уклав інвестиційний контракт із АКБ «Аркада» на будівництво житла за адресою: АДРЕСА_3.

Згідно із свідоцтвом до інвестиційного контракту від 20 лютого 2002 року ОСОБА_8 повністю виконав умови контракту та здійснив повну оплату інвестицій в будівництво житла на загальну суму 173 709 грн 84 коп.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 помер.

Відповідно до свідоцтва про спадщину за законом від 19 лютого 2003 року ОСОБА_3 та її син ОСОБА_4 є спадкоємцями першої черги за законом у рівних частках після померлого ОСОБА_8

Згідно зі свідоцтвом про право власності від 25 червня 2004 року квартира АДРЕСА_1належить ОСОБА_4 на праві приватної власності.

29 вересня 2006 року ОСОБА_4 уклав договір дарування, за яким передав безоплатно у власність ОСОБА_5 Ѕ частини квартири, ОСОБА_6 - ј частини цієї квартири.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності, оскільки видане ОСОБА_4 свідоцтво про право власності порушує право власності позивача на ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

Крім того, суд зазначив, що недійсність цього свідоцтва тягне за собою недійсність договору дарування від 29 вересня 2006 року, оскільки ОСОБА_4 не мав права відчужувати ѕ частини зазначеної квартири.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що інвестування квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_8 проводив за рахунок особистих коштів, що позивачем не оспорено.

При цьому суд зазначив, що як спадкоємець першої черги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 отримали свідоцтво про право на спадщину за законом по Ѕ частини грошової суми у розмірі 173 709 грн 84 коп., яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва до інвестиційного контракту, виданого 15 жовтня 2002 року.

В подальшому, діючи на власний розсуд, ОСОБА_3 на підставі письмової заяви розпорядилася свої правом вимоги за інвестиційним контрактом, відступила належне їй майнове право ОСОБА_4

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність заявлених вимог.

Разом з тим погодитися з висновками судів першої та апеляційної інстанцій не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно зі ст. 190 ЦК України майном, як особливим об'єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. При цьому, майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Так, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції послався на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 отримали свідоцтво про право на спадщину за законом від 19 лютого 2003 року по Ѕ частини грошової суми у розмірі 173 709 грн 84 коп., яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва до інвестиційного контракту, виданого 15 жовтня 2002 року.

Після чого, 21 лютого 2003 року ОСОБА_3 подала заяву на ім'я голови правління АКБ «Аркада» про відступлення права вимоги на 49,16 кв. м об'єкта інвестування на її сина ОСОБА_4, чим на власний розсуд розпорядилася належним їй майновим правом.

Так, відхиляючи доводи позивача, суд апеляційної інстанції зазначив про те, що гроші та майнові права є рухомим майном, відступлення права вимоги відбулося між фізичними особами, а тому цивільне законодавство не вимагає нотаріального посвідчення такого правочину,

Разом з тим апеляційний суд не звернув уваги, що ОСОБА_3 вказаною заявою відступила ОСОБА_4 майнові праві саме на частину об'єкта нерухомого майна, а тому дійшов передчасного висновку про відсутність необхідності у нотаріальному посвідченні вказаного правочину.

Також колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції щодо належності ОСОБА_3 ѕ частини спірної квартири, оскільки, як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину від 19 лютого 2003 року, спадковим майном після смерті ОСОБА_8 стала грошова сума в розмірі 173 709 грн 84 коп., що належала померлому на підставі свідоцтва до інвестиційного контракту від 20 лютого 2002 року, виданого 15 жовтня 2002 року АКБ «Аркада», тобто вся сума інвестування.

При цьому питання про оспорення зазначеного свідоцтва ОСОБА_3 не ставила, своїх прав на Ѕ частини майна як спільної сумісної власності подружжя не заявляла.

Крім того, суди попередніх інстанцій не визначились, які саме норми матеріального права підлягають застосуванню до правовідносин, що виникли між сторонами у справі.

Ураховуючи, що судами першої та апеляційної інстанцій не встановлені фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, судові рішення відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 26 грудня 2012 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Кафідова

Судді: О.І. Євтушенко

І.М. Завгородня

О.В. Умнова

І.М. Фаловська