Справа № 367/8227/15-ц Головуючий у І інстанції Оладько С. І.
Провадження № 22-ц/780/2384/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 53 31.05.2016
УХВАЛА

Іменем України

31 травня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді: Гуля В.В.,

суддів: Даценко Л.М., Іванової І.В.,

при секретарі: Тимошевській С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до національного університету Державної податкової служби України про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а:

27.11.2015 року позивач звернувся до суду із позовом, відповідно до якого зазначив, що він працював в навчальному закладі - Національному університеті Державної податкової служби України, з 03.03.1971 р. відповідно до наказу № 136 від 10.03.1971 р.

Загальний стаж роботи згідно довідки № 2144/01-12 від 21.07.2015 року складає 47 років 09 місяців 11 днів, науково-педагогічний стаж роботи складає 42 роки 11 місяців 12 днів.

У 2008 році з позивачем ОСОБА_2І був укладений контракт, строк дії якого закінчився 31.08.2009 року.

Після закінчення вказаного строку дія контракту продовжилася на невизначений строк, оскільки жодна з сторін не поставила вимогу про його припинення. Процедури розірвання контракту з ОСОБА_2 не відбулось і трудові правовідносини з ним трансформувалися у безстрокові тому наказ № 465-к від 28.08.2015 року «Про звільнення науково-педагогічних працівників, яким його звільнено з посади старшого викладача кафедри економічної теорії Національного університету державної податкової служби України у звязку із закінченям строку дії контракту вважає незаконним, оскільки розірвати трудові правовідносини можна лише за ст. 40 Кодексу Законів про працю України, але ОСОБА_2 не допускав порушень трудового розпорядку та дисциплінарні стягнення на нього протягом його робочого стажу не накладалися тому просив поновити його на раніше займаній посаді - на посаді старшого викладача кафедри економічної теорії Національного університету Державної податкової служи України та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Також позивач зазначив, що відповідач позбавив його гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі на життя. Вказані незаконні дії відповідача призвели до його моральних переживань, він втратив душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, не має засобів для забезпечення належного рівня свого життя. Всі зазначені моральні страждання нанесені йому незаконними діями відповідача можуть негативно відобразитись на його здоровї в звязку з чим просив відшкодувати йому моральну шкоду в розмірі 5000 гривень.

На день розгляду справи 14 грудня 2015 року минуло вже 76 робочих днів з дня звільнення його з займаної посади.

Згідно довідки про доходи № 667/С/183 від 09.12.2015 року ОСОБА_2 за перший і другий квартал 2015 року отримав 13 370,27 грн.

Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який відповідач зобовязаний сплатити на його користь, складає 8 194,32 грн. (13 370,27 грн./фактична заробітна плата за перший і другий квартали 2015 року/ : 124 дні/кількість фактично відпрацьованих робочих днів за перший і другий квартали 2015 року/= 107,82 грн. / розмір середньої заробітної плати/ х 76 днів/ кількість днів вимушеного прогулу/ = 8 194,32 грн.).

Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно ч. 2 ст. 56 ЗУ «Про вищу освіту». Робочий час науково-педагогічного працівника включає час виконання ним навчальної, методичної, наукової, організаційної роботи та інших трудових обовязків. Робочий час наукового працівника включає час виконання ним наукової, дослідницької, консультативної, експертної, організаційної роботи та інших трудових обов язків. Робочий час педагогічного працівника включає час виконання ним навчальної методичної організаційної роботи та інших трудових обовязків.

Норми часу навчальної роботи у вищих навчальних закладах державної та комунальної форми власності (крім вищих навчальних закладів, що мають статус національного або дослідницького) визначаються центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки за погодженням із заінтересованими державними органами. Норми часу методичної наукової організаційної роботи визначаються вищим навчальним закладом.

Максимальне навчальне навантаження на одну ставку науково-педагогічного працівника не може перевищувати 600 годин на навчальний рік.

Згідно наказу № 1113 від 23.08.2012 року затверджено навчальне навантаження науково - педагогічних працівників університету на 2012 - 2013 н. р. згідно штатного розпису, а саме ОСОБА_2 призначити навчальне навантаження у розмірі 463 годин з ставкою до оплати 0,5. З даним навчальним навантаженням ОСОБА_2 не погодився і відмовився підписати та зазначив зменшення педагогічного навантаження на 2012-2013 н. р. до 0,75 ставки викликали запитання, а переформатування і не прозоре зменшення до 0,5 ставки потребує обговорення і вирішення цього питання по кожному працівнику кафедри згідно чинного законодавства України.

Згідно наказу № 1316 від 30.08.2013 року навчальне навантаження науково - педагогічних працівників університету на 2013 - 2014 н. р. згідно штатного розпису, а саме ОСОБА_2 призначити навчальне навантаження у розмірі 229 годин з ставкою до оплати 0,25. З даним навчальним навантаженням ОСОБА_2 не погодився.

На 2014 - 2015 н. р. згідно штатного розпису ОСОБА_2 призначили навчальне навантаження у розмірі 226 годин з ставкою до оплати 0,25. З даним навчальним навантаженням ОСОБА_2 не погодився.

З вересня 2013 року він відмовився отримувати заробітну плату через неправомірне встановлення навчального навантаження в знак протесту і порушення ч. 2 ст. 56 ЗУ «Про вищу освіту», що вбачається якщо переглянути додатки про призначення навчального навантаження за 2013-2014 н. р. ОСОБА_3 який становить 1230 годин і ставку до оплати 1,5 та ОСОБА_4 становить 1155 годин з ставкою до оплати 1,5.

Згідно реєстру депонованих сум на 01.08.2015 року ОСОБА_2 з 01.10.2013 року по 28.11.2014 року знаходиться невиплачена заробітна плата у сумі 25 373,87 грн.

Позивач просив стягнути з Національного університету Державної податкової служби України на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в сумі 8 194,32 грн.

Стягнути з Національного університету Державної податкової служби України на його користь невиплачену заробітну плату з 01.10.2013 року по 28.11.2014 року в сумі 25 373,87 грн., яка знаходиться на депонованому рахунку Національного університету Державної податкової служби України.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 22 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційний скарзі позивач просить рішення суду скасувати у звязку з порушенням норм матеріального та процесуального права і позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5, працював в навчальному закладі - Національному університеті Державної податкової служби України відповідно до наказу № 136 від 10.03.1971 р. з 03.03.1971 р.

Загальний стаж роботи згідно довідки № 2144/01-12 від 21.07.2015 року складає 47 років 09 місяців 11 днів, науково-педагогічний стаж роботи складає 42 роки 11 місяців 12 днів.

Наказом № 465-к від 28.08.2015 року «Про звільнення науково-педагогічних працівників», ОСОБА_2І звільнено з посади старшого викладача кафедри економічної теорії Національного університету державної податкової служи України по ст. 36 п 2 КЗпП України у звязку із закінченням строку дії контракту.

У 2008 році з позивачем ОСОБА_2І був укладений контракт, строк дії якого закінчився 31.08.2009 року.

Відповідно до пункту 5.4. Контракту за два місця до закінчення строку його дії він може бути продовжений чи укладений на новий строк. У разі не виконання цього пункту трудові відносини повинні бути розірванні шляхом укладання додаткової угоди про розірвання контракту та оформленням відповідного наказу про звільнення.

До закінчення строку трудового договору 31.08.2009 року трудові відносини позивача із відповідачем продовжились і жодна із сторін не вимагала їх припинення, тому дія цього договору є продовженою на невизначений строк.

Наказом № 246-к від 01.09.2014р було наказано укласти контракти та продовжити термін роботи, у тому числі і з позивачем, що підтверджується копією наказу та списком осіб, з якими необхідно було укласти контракти до обрання за конкурсом.

Також встановлено, що позивач відмовився від укладання зазначеного контракту, про що є відповідна відмітка (а.с.93), дана обставина не заперечується позивачем по справі та визнається відповідачем по справі.

Позивач наказ № 465-к про звільнення отримав 01.09.2015р, про що позивач власноручно написав заяву 01.09.2015р на імя завідуючого кафедри економічної теорії ОСОБА_6 ОСОБА_6 позовом про поновлення на роботі позивач звернувся до Ірпінського міського суду 27.11.2015р.

Встановивши вказані обставини, суд вважав звільнення позивача ОСОБА_2І наказом № 465-к від 28.08.2015 року з підстав, передбачених п. 2 ст. 36 КЗпП України є незаконним.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині поновлення на роботі, суд виходив з того, що позивач пропустив для цього строк звернення до суду та не заявив клопотання про поновлення йому даного строку в звязку з чим відсутні підстави до задоволення і вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В частині відмови у стягненні моральної шкоди, суд виходив з того, що позивач не надав доказів на підтвердження тих обставин, що дані порушення призвели до моральних страждань позивача, втрати його нормальних життєвих звязків, які вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відмовляючи в задоволенні вимог щодо стягнення невиплаченої заробітної плати з

01.10.2013 року по 28.11.2014р в сумі 25 373, 87 грн., суд виходив з того, що ще з 2013р позивач відмовився отримувати заробітну плату. Його заробітна плата знаходиться на депонованому рахунку Національного університету Державної податкової служби України і позивач не позбавлений можливості отримати зазначені кошти через касу відповідача. Дані кошти позивач не отримує з власної волі. Будь-яких доказів тих обставин, що відповідач відмовляється виплатити позивачу зазначені кошти чи позивачу у інший спосіб чиняться перешкоди в отриманні даних коштів, до суду надано не було.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ст. 233 КЗпП України «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду і тримісячний строк у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

З матеріалів справи вбачається, що позивача звільнено наказом № 465-к від 28.08.2015 року у звязку з закінченням строку дії контракту тому його доводи щодо немотивованого висновку у цьому наказі щодо підстав звільнення не приймаються судом до уваги, оскільки наказ мотивований і даний мотив роботодавця був перевірений судом першої інстанції, який прийшов до висновку, що він неправомірний, оскільки контракт з позивачем продовжений на невизначений строк.

Обставини справи про відсутність підстав для звільнення позивача з роботи відповідачем не оскаржені в апеляційному порядку в звязку з чим відповідно до ст. 303 ЦПК України вони не входять до меж розгляду справи в цій частині апеляційним судом.

Вбачається, що підпису позивача про вручення йому наказу про звільнення у справі не має, проте сам факт отримання цього наказу констатує ОСОБА_2 у заяві, адресованій завідуйочому кафедри економічної теорії Національного університету Державної податкової служби України від 01 вересня 2015 року, де він зазначає, що цього ж дня отримав наказ про звільнення, тому з цього часу і почав відлік місячний строк звернення до суду про вирішення трудового спору в частині звільнення його з роботи та оскільки позивач звернувся до суду лише 27.11.2015 року цей строк ним пропущено без поважних причин і про застосування строку позовної давності наполягав відповідач у заяві (а.с. 56) в звязку з чим висновок суду про відмову у задоволенні цих вимог відповідає обставинам справи та вимогам закону. Судом першої інстанції встановлено факт незаконного звільнення, а пропуск строку звернення до суду є самостійною підставою для відмову у задоволенні таких вимог.

В звязку з вказаним вище не може вважатися належною вказана позивачем дата 20.11.2015 року ознайомлення з наказом, від якої позивач рахував місячний строк звернення до суду, оскільки мотиви звільнення чітко визначені і є фіксованою дата отримання позивачем наказу про звільнення його з роботи.

Вимоги щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу без поновлення на роботі задоволенню не підлягають, оскільки вони є похідними від цього.

Доводи апеляційної скарги про те, що в порушення вимог законодавства про працю позивачу у день звільнення не вручено труждової книжки не приймаються до уваги, оскільки свою трудову книжку позивач отримувати відмовився, про що свідчить акт від 03.09.2015 року (а.с. 97). При цьому з днем вручення трудової книжки законодавець повязує строк звернення до суду, а не визнання підстав звільнення незаконним.

Також не можуть прийматися до уваги і вказані позивачем порушення про не попередження про звільнення за два місяці, оскільки в цій частині дані правовідносини регулюються самим Контракотом (пункт 5.4), яким перебачено та як установлено судом, що за два місяці, якщо жодна із сторін контракту не вимагала припинення трудових відносин, дія цього договору є продовженою на невизначений строк.

Порушень розрахунку при звільненні не встановлено, розмір заявлених вимог в цій частині визнаний сторонами. Спору щодо розміру заробітної плати не має. Проте сторони визнали той факт, що позивач з власної волі не отримує від відповідача грошові кошти, які останнім спрямовуються на депонований рахунок Національного університету Державної податкової служби України в звязку з чим підстав для стягнення цих сум не має, оскільки позивач не позбавлений можливості отримати зазначені кошти через касу відповідача. Будь-яких доказів тих обставин, що відповідач відмовляється виплатити позивачу зазначені кошти чи позивачу у інший спосіб чиняться перешкоди в отриманні даних коштів, суду надано не було.

Також обгрунтованим є висновок суду і щодо відмови у задоволенні моральної шкоди, оскільки відповідно до ст. 61 ЦПК України позивач не довів належними та допустимими доказами, яких у справі не має, тих обставин, що вона йому завдана.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України моральна шкода працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Доказів втрати життєвих звязків позивачем не наведено.

Посилання позивача на те, що він не має засобів для забезпечення належного рівня свого життя не може враховуватися виходячи з того, що з волі самого позивача він не отримує заробітну плату з 2013 року.

Посилання на те, що незаконні дії можуть негативно відобразитись на здоровї позивача є припущеннями.

Втрата душевного спокою, перебування у роздратованому стані не підтверджені документально.

За таких обставин апеляційна скарга як необгрунтована підлягає відхиленню.

Рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 304, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 лютого 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді