УХВАЛА

іменем україни

8 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

ЧерненкоВ.А., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу виконаним та визнання права власності;

за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, третя особа - Дніпропетровська міська рада, про визнання договору купівлі-продажу виконаним та визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_6, поданою представником - ОСОБА_7, на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що згідно з договором купівлі-продажу від 14 серпня 2011 року він придбав у ОСОБА_4 житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. За умовами договору він сплатив повну вартість за придбане нерухоме майно відповідачу, про що склав відповідну розписку. Після укладання договору купівлі-продажу він виконав всі вимоги договору. ОСОБА_4 отримала гроші за спірний житловий будинок, звільнила його та передала правовстановлюючі документи, але ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив визнати виконаним зобов'язання за договором купівлі-продажу житлового будинку та визнати за ним право власності на будинок, який знаходиться за вищевказаною адресою.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 30 травня 2014 року до участі у справі у якості співвідповідача залучений ОСОБА_5

У червні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що згідно з договором купівлі-продажу від 14 серпня 2011 року він придбав у ОСОБА_4 торговельний комплекс літ. А-1, загальною площею 231,1 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Згідно з умовами договору він сплатив повну вартість придбаного нерухомого майна, про що свідчить розписка. Після укладення договору купівлі-продажу торговельного комплексу він виконав всі вимоги договору, передав ОСОБА_4 вказану в договорі суму грошей, яка отримала гроші та звільнила вказане нерухоме майно, передала правовстановлюючі документи, але ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_5 просив визнати виконаним зобов'язання за договором купівлі-продажу торговельного комплексу та визнати за ним право власності на торговельний комплекс літ. А-1, загальною площею 231,1 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 16 червня 2014 року позови ОСОБА_3 та ОСОБА_5 об'єднані в одне провадження.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 4 липня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено.

Визнано виконаним зобов'язання за договором купівлі-продажу

від 14 серпня 2011 року торговельного комплексу, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на торговельний комплекс

літ. А-1, загальною площею 231,1 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 4 липня 2014 року у частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_5 оскаржено в апеляційному порядку прокурором Дніпропетровського району Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Дніпропетровської міської ради.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 серпня

2015 року рішення районного суду скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено. Рішення суду в частині позовних вимог ОСОБА_3 в апеляційному порядку не оскаржувалось.

У частині вирішення позову ОСОБА_3 рішення апеляційного суду не оскаржується, тому в касаційному порядку не переглядається (ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_6, подана представником - ОСОБА_7,задоволенню не підлягає з таких підстав.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5, суд першої інстанції, керуючись положеннями ч. 2 ст. 220 ЦК України, виходив із того, що сторони виконали всі істотні умови договору купівлі-продажу торговельного комплексу

від 14 серпня 2011 року, але договір не посвідчений нотаріально, так як відповідач ухилялася від виконання цієї істотної умови договору.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_5, виходив із того, що суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний торгівельний комплекс на момент продажу належав ОСОБА_4 на праві приватної власності, а також докази ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину.

Такі висновки апеляційного суду є правильними, відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, які судом вірно застосовані, а наданим доказам апеляційний суд надав належну правову оцінку (ст. 212 ЦПК України).

Судом встановлено, що 14 серпня 2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підписали договір купівлі-продажу нерухомого майна - торговельного комплексу, що розташований за адресою: АДРЕСА_2. Вказаний договір нотаріально не посвідчений.

Згідно з розпискою від 14 серпня 2011 року ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_5 кошти у розмірі 20 тис. грн за проданий нею торговельний комплекс за вищевказаною адресою.

6 червня 2014 року було виготовлено технічний паспорт на торговельний комплекс, замовником якого є ОСОБА_5

Частиною 2 ст. 220 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Згідно ч. 3 ст. 640 ЦК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада

2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судом роз'яснено, що, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

За таких обставин, апеляційний суд, скасувавши рішення суду першої інстанції та відмовивши у задоволенні позову ОСОБА_5, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання за позивачем права власності на спірний торгівельний комплекс, оскільки вчинений між сторонами правочин не створює прав та обов'язків для сторін, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ухилилася від нотаріального посвідчення та що така можливість була втрачена.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_6 про те, що на даний час він є власником 4/20 частини спірного торгівельного комплексу і рішення районного суду ухвалено відповідно до вимог закону, безпідставні, оскільки рішення суду не відповідає вимогам ЦК України, про що зазначено вище, а прокурор мав право на подання апеляційної скарги.

Під час розгляду справи судами не були порушені норми матеріального й процесуального права, а наведені в скарзі доводи є необґрунтованими та правильність висновків суду не спростовують, тому колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником - ОСОБА_7, відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 серпня

2015 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик