АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/1076/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої судді Грох Л.М.,

суддів: Костенка А.М., Гринчука Р.С.,

секретар Гриньова А.М.,

за участю представників сторін та третьої особи,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну підстав та формулювання звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 квітня 2016 року.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, посилаючись на те, що з 22.10.2012 року по 19.08.2004 року працювала у приватного підприємця ОСОБА_3 за трудовим договором, укладеним між ними, та зареєстрованим Хмельницьким міським центром зайнятості.

Шепетівською ЦРЛ 14.04.2014 року їй було відкрито листок непрацездатності у звязку з вагітністю та пологами на строк до 18.08.2014 року, який вона разом із заявою надіслала відповідачу.

Протягом квітня-серпня 2014 року роботодавець неодноразово повідомляв її про майбутнє звільнення у зв'язку із ліквідацією його господарської діяльності.

Листом від 08.09.2014 року № 23-05/4103 Хмельницький міський центр зайнятості повідомив ОСОБА_1, що її трудовий договір з ОСОБА_3 було розірвано 19.08.2014 року на підставі п.4 ст. 40 КЗпПУ (за прогул) та знято його з реєстрації 08.09.2014 року на підставі заяви ОСОБА_3

Позивачка вважала звільнення незаконним, оскільки як матір трьох дітей, у тому числі й двомісячного немовляти, вона не могла бути звільнена, зокрема, й за прогул. Водночас відповідачем порушено порядок звільнення - акт про її відсутність на робочому місці не складався, пояснення у неї не відбиралися, наказ про звільнення вона не отримувала.

На цей час ОСОБА_3 припинив свою підприємницьку діяльність.

З урахуванням уточнень ОСОБА_1 просила змінити формулювання причини її звільнення з роботи у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 з 19.08.2014 року з п. 4 ст. 40 КЗпП України на формулювання «Звільнити ОСОБА_1 з займаної посади менеджер (управитель) у роздрібній торгівлі непродовольчими товарами з 19.08.2014 року за п.1 ст. 40 КЗпП України», визнати її звільнення за ч. 4 ст. 40 КЗпП України незаконним; визнати звільнення ОСОБА_1 за п. 1 ст.40 КЗпП; стягнути з ОСОБА_3 на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19.08.2014 року по день постановлення рішення суду та 15000 грн. моральної шкоди.

Разом із позовом позивач подала до суду заяву про поновлення строку звернення до суду, мотивуючи це тим, що ухвалою суду від 13.10.2015 року її аналогічна позовна заява була залишена без розгляду.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 квітня 2016 року відмовлено ОСОБА_1 в поновленні строку для звернення до суду, в звязку з чим відмовлено в позові.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати як таке, що прийняте з порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове, яким задовольнити позов. На думку апелянта, судом порушено п.2 ст. 73 ЦПК, за якою за результатами розгляду заяви про поновлення процесуального строку судом постановляється вмотивована ухвала. Суд таку ухвалу не виніс та вирішив питання про поновлення строку на звернення до суду безпосередньо в рішенні, позбавивши позивача можливості реалізувати право на апеляційне оскарження ухвали про відмову в поновленні строку на звернення до суду. На думку апелянта, суд безпідставно відмовив у поновленні строку для звернення до суду, в звязку з чим необґрунтовано відмовив у позові.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній мотивів.

Представник відповідача просив відхилити апеляційну скаргу як безпідставну.

Колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 з 22.10.2012 року по 19.08.2004 року працювала у приватного підприємця ОСОБА_3, за трудовим договором, укладеним між ними та зареєстрованим Хмельницьким міським центром зайнятості.

14.04.2014 року Шепетівською ЦРЛ їй було відкрито листок непрацездатності у звязку з вагітністю та пологами, на строк до 18.08.2014 року, який вона разом із заявою надіслала відповідачу.

На протязі квітнясерпня 2014 року роботодавець неодноразово листами повідомляв її про майбутнє звільнення у зв'язку із припиненням його підприємницької діяльності.

Чергове попередження про розірвання трудових відносин на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП ОСОБА_1 отримала 27.08.2014 року.

Проте листом від 08.09.2014 року № 23-05/4103 Хмельницький міський центр зайнятості повідомив ОСОБА_1, що її трудовий договір з ОСОБА_3 було розірвано 19.08.2014 року на підставі п.4 ст. 40 КЗпПУ (за прогул) та знято його з реєстрації 08.09.2014 року на підставі заяви ОСОБА_3

11.09.2014 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесено запис про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи і фактично не оспорюються сторонами.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що звільнення позивача ОСОБА_3 суперечить закону та здійснене без дотримання встановленої процедури, проте факт залишення попереднього аналогічного позову без розгляду не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду, тому відсутні підстави для поновлення пропущеного строку на звернення за вирішенням трудового спору, що є підставою для відмови у позові.

Так, частина 3 ст. 184 КЗпП встановлює гарантії щодо обмежень на звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (або до шести років згідно з ч. 6 ст. 179 КЗпП), одиноких матерів за наявності дитини віком до 14 років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок провадиться також у випадках їхнього звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більш як три місяці з дня закінчення строкового трудового договору.

Згідно зі ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку.

Встановлено, що на момент розірвання трудового договору позивач доглядала малолітню дитину віком до трьох років, а отже, на неї поширювалися гарантії щодо неможливості звільнення, зокрема, й за прогул, передбачені ч.3 ст. 184 КЗпП України.

Крім того, роботодавець у порушення ст.149 КЗпП України не повідомив позивача про розірвання з ним трудового договору за п. 4 ст. 40 КЗпПУ, не вжив заходів щодо витребування пояснень від робітника стосовно факту порушення трудової дисципліни.

Обговорюючи доводи апеляційної скарги щодо безпідставної відмови у поновленні строку для звернення до суду, колегія суддів приймає до уваги таке.

За змістом ст. 233 КЗпП України початок перебігу місячного строку звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення закон повязує з днем вручення копії наказу про звільнення або з днем видачі трудової книжки.

Проте, Постановою КМУ від 29.10.2009 року № 1168 «Про деякі питання застосування законодавства про працю фізичною особою, яка використовує найману працю» та Порядком реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю затвердженого Наказом міністерства праці та соціальної політики України № 260 від 14.10.2010 року, зі змінами внесеними Наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 320 від 14.10.2010 року визначено особливий порядок розірвання трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, що не передбачає видачу останнім наказу про звільнення.

Так, за пунктом 4 Постанови КМУ від 29.10.2009 року № 1168, у разі розірвання трудового договору за ініціативою фізичної особи у випадках, визначених Кодексом законів про працю України, така особа зобовязана письмово повідомити про свій намір працівникові та у визначені строки провести передбачений законодавством розрахунок.

Зняття державною службою зайнятості з реєстрації трудового договору у випадках, передбачених пунктом 4 цієї постанови, проводиться за умови подання фізичною особою: примірника трудового договору; заяви про зняття трудового договору з реєстрації із зазначенням дати звільнення з роботи працівника та підстав розірвання зазначеного договору; копій документів, що підтверджують надсилання працівникові повідомлення про намір розірвати з ним трудовий договір (рекомендованим листом з повідомленням про вручення). У разі коли вручити поштове відправлення неможливо, подаються копії відповідних документів; проведення передбаченого законодавством розрахунку з працівником або копію платіжної відомості із зазначенням суми депонованої заробітної плати (пункт 5).

Державна служба зайнятості протягом трьох робочих днів з дня надходження зазначених в пункту 5 цієї постанови документів знімає трудовий договір з реєстрації, про що робить відповідний запис у книзі реєстрації трудових договорів та повідомляє працівникові.

За зверненням працівника, який не був присутній під час зняття трудового договору з реєстрації, посадова особа центру зайнятості протягом трьох робочих днів з дня такого звернення робить відповідну відмітку у виданому йому примірнику трудового договору та засвідчує у трудовій книжці запис про звільнення з роботи, внесений фізичною особою (пункт 7 постанови).

Як встановлено з пояснень представника позивача, трудова книжка ОСОБА_1 зберігалася в неї, відтак відповідач був позбавлений можливості внести відповідний запис про звільнення.

Водночас позивач не звернулася до центру зайнятості з метою здійснення відмітки у трудовому договорі про його розірвання.

ОСОБА_1 отримала письмове повідомлення Хмельницького міського центру зайнятості про розірвання трудового договору та зняття його з реєстрації 15.09.2014 року, а отже, з цієї дати розпочався перебіг встановленого ст. 233 КЗпП України строку для звернення з позовом до суду.

З цим позовом позивачка звернулася в суд 15.10.2015 року, тобто, поза місячним строком, визначеним ст. 233 КЗпП України.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, відтак суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у позові саме з підстав пропуску строку звернення до суду.

Доводи апеляційної скарги про безпідставну відмову у поновленні строку для звернення до суду не ґрунтуються на доказах.

Так, факт звернення ОСОБА_1 15.10.2014 року з аналогічною позовною заявою про зміну підстав та формулювання звільнення і залишення її ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13.10.2015 року без розгляду відповідно до п.3 ч.1 ст.207 ЦПК України не може вважатися поважною причиною пропуску строку звернення до суду з даним позовом, адже відповідно до ч.1 ст. 265, 264 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності, а також не перериває перебіг позовної давності.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги і про допущені процесуальні порушення та позбавлення позивача можливості реалізувати право на апеляційне оскарження відмови в поновленні строку звернення до суду.

Так, відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у разі пропуску передбачених ст. 233 КЗпП строків звернення до суду за вирішенням трудового спору суд з'ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін. При необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються захисту порушеного права. При обґрунтованості вимог і поважності причин пропуску строку звернення до суду суд поновлює пропущений строк на звернення за вирішенням трудового спору і вирішує його по суті. При пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав.

В свою чергу апеляційний суд при перегляді рішення суду в апеляційному порядку у повному обсязі перевірив доводи апеляційної скарги щодо помилковості відмови в поновленні строку звернення до суду, тобто, апелянт реалізував своє право на апеляційне оскарження відмови в поновленні строку звернення до суду.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313- 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 квітня 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя Апеляційного суду Л.М.Грох

__________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції: Провадження № 22-ц/792/1076/16

Доповідач: Грох Л.М. Категорія: 53