Ухвала

іменем україни

22 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кафідової О.В.,

суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Страхова Компанія «Універсальна» про стягнення інфляційних нарахувань, 3 % річних та неустойки, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» на рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 11 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 04 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним позовом до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» (далі - ПАТ «СК «Універсальна»), мотивуючи вимоги тим, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), яка сталася 13 січня 2014 року, його автомобіль марки «Mitsubishi Lancer», державний номерний знак НОМЕР_1, зазнав технічних пошкоджень. Винним у ДТП визнано ОСОБА_4, цивільно-правова відповідальність якого була застрахована у ПАТ «СК «Універсальна» згідно з полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Вартість відновлювального ремонту його автомобіля після ДТП, з урахуванням зносу та раніше проведених виплат, та сума заборгованості з виплати належного йому страхового відшкодування з боку ПАТ «СК «Універсальна» становила 21 421 грн 41 коп.

Позивач вказував, що рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 06 жовтня 2014 року у справі за його позовом до ПАТ «СК «Універсальна», яке набрало законної сили, було стягнуто з ПАТ «СК «Універсальна» на його користь 25 011 грн 77 коп. заборгованості зі страхового відшкодування, у тому числі 21 421 грн 41 коп. суми належного страхового відшкодування, а також за прострочення виплати страхового відшкодування 2 115 грн 55 коп. інфляційних нарахувань за період квітень-червень (включно) 2014 року, 201 грн 11 коп. - 3 % річних та 1 273 грн 70 коп. пені за період з 15 квітня 2014 року по 10 липня 2014 року включно, тобто по день пред'явлення позову.

Позивач зазначав, що вказане рішення було виконане лише 03 липня 2015 року, проте згідно з вищевказаним рішенням страхове відшкодування повинно було бути виплачено до 15 квітня 2014 року, тому мало місце прострочення виконання зобов'язань відповідачем.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з ПАТ «СК «Універсальна» на свою користь інфляційні втрати у розмірі 12 317 грн 31 коп., 3 % річних у розмірі 628 грн 56 коп., пеню у розмірі 8 065 грн 60 коп., а разом 21 011 грн 47 коп., що нараховані з 11 липня 2014 року по 02 липня 2015 року.

Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 11 грудня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 04 лютого 2016 року, позов задоволено.

Стягнуто з ПАТ «СК «Універсальна» на користь ОСОБА_3 інфляційні втрати - 12 317 грн 31 коп.; 3 % річних - 628 грн 56 коп.; пені - 7 323 грн 77 коп., а всього 20 269 грн 64 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «СК «Універсальна» просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення та ухвала судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають з огляду на наступне.

Судами встановлено, що рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 06 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили, у справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ СК «Універсальна» було стягнуто з відповідача на користь позивача 25 011 грн 77 коп. заборгованості зі сплати страхового відшкодування, у тому числі 21 421 грн 41 коп. суми належного страхового відшкодування, а також за прострочення виплати страхового відшкодування 2 115 грн 55 коп. інфляційних нарахувань за період квітень-червень (включно) 2014 року, 201 грн 11 коп. - 3 % річних та 1 273 грн 70 коп. пені за період з 15 квітня 2014 року по 10 липня 2014 року включно (дата подання позову).

Страхове відшкодування в сумі 21 421 грн 41 коп. разом із нарахуваннями на суму заборгованості з виплати були виплачені ПАТ СК «Універсальна» позивачу лише 03 липня 2015 року, що підтверджується банківською випискою з рахунку.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що ПАТ «СК «Універсальна» має місце прострочення виплати ОСОБА_3 страхового відшкодування, тому він має право вимагати стягнення з відповідача на його користь суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми та неустойки до повного виконання грошового зобов'язання, а саме до 03 липня 2015 року, коли грошове зобов'язання було повністю виконане.

При цьому суд апеляційної інстанції відхилив доводи представника відповідача про те, що на дані правовідносини не поширюється положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, з огляду на правову позицію Верховного Суду України, викладену у справі № 6-49цс12 від 06 червня 2012 року.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна з наступних підстав.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену ст. 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена ст. 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Як вбачається із матеріалів справи спір між сторонами виник у зв'язку з тривалим невиконанням відповідачем рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 06 жовтня 2014 року.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».

Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК України).

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Разом з тим наведених вище норм суди не врахували та дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

При цьому посилання апеляційного суду на правову позицію Верховного Суду України, викладену у справі № 6-49цс12 від 06 червня 2012 року, є помилковим, оскільки правовідносини, які склалися між сторонами у цій справі, стосуються зобов'язань, які виникли на підставі договору добровільного страхування.

Крім того, судами не перевірено, з якого часу у даному випадку має здійснюватись нарахування неустойки, зокрема, з якого часу належить вважати боржника таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання, з огляду положення ст. 368 ЦПК України.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалені у справі рішення скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» задовольнити частково.

Рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 11 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 04 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Кафідова

Судді: О.І. Євтушенко

І.М. Завгородня

О.В. Умнова

І.М. Фаловська