У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Гулька Б.І., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договорів дарування недійсними та визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_4 та ОСОБА_7 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 4 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 15 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4. та ОСОБА_7 звернулись до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 22 червня 2011 року зняли у ОСОБА_8 в оренду для проживання будівлю- «гараж - літня кухня», що знаходиться по АДРЕСА_1. Вартість оренди склала 800 грн на місяць. Крім орендної плати, вони допомагали ОСОБА_8 по господарству та 21 грудня 2012 року уклали з нею договір довічного утримання, за яким їм передано у власність домоволодіння та земельну ділянку площею 0,1265 га, що знаходиться за вищевказаною адресою.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2013 року договір довічного утримання розірвано.

Вважали, що договір довічного утримання булорозірвано не через неналежне виконання його умов, а через те, що з вересня 2013 року його стало неможливо виконувати.

Вартість земельної ділянки та домоволодіння становить 397 350 грн. Ураховуючи час, протягом якого вони належним чином виконували зобов'язання за договором,вважали, що за ними має бути залишено 1/3 частка від загального майна в рівних частинах.

7 листопада 2014 року ОСОБА_8 подарувала вищевказані будинок та земельну ділянку ОСОБА_5, який 13 листопада 2014 року подарував їх ОСОБА_6

Зазначали, що вказані договори є фіктивними, оскільки метою договорів було виселення їх із спірного домоволодіння.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 та ОСОБА_7, уточнивши позовні вимоги, просили суд визнати за ними право власності по 1/6 частці на зазначені домоволодіння та земельну ділянку та визнати недійсними договори дарування від 7 листопада 2014 року та 13 листопада 2014 року.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_7 залишено без розгляду.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 4 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 15 березня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять оскаржувані судові рішення скасувати, й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли до правильного висновку про те, що підстав для визнання права власності за позивачем згідно з ч. 2 ст. 756 ЦК України немає, оскільки преюдиційним рішенням суду від 20 грудня 2013 року договір довічного утримання розірвано з іншої підстави, а саме у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 і ОСОБА_7 своїх обов'язків за договором (а.с. 15-16, т. 1), що не підлягає доведенню (ч. 3 ст. 61 ЦПК України).

Крім того, позивач не довела підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України, для недійсності договорів дарування, укладених між ОСОБА_8 та ОСОБА_5, а у подальшому між останнім та ОСОБА_6, що є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України), не будучи стороною цих договорів.

Крім того, доводи касаційної скарги в основному стосуються переоцінки доказів, що знаходяться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 4 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 15 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:Д.Д. Луспеник
Б.І. Гулько С.П. Штелик