АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/7480/2016 Головуючий у суді першої інстанції - Борденюк В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Сливка А.В.,

за участю:

представників позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 березня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про захист честі і гідності, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року ОСОБА_5 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 (далі - відповідач), в якому просила:

- визнати недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, порочить честь, гідність ОСОБА_5, поширену адвокатом Мажар Л.С. інформацію у заяві від 10.07.2014 до державного нотаріуса Києво - Святошинської державної нотаріальної кантори Яхно М.Є., а саме: «Але, тепер зрозуміло, що то був план дочки ОСОБА_7 - ОСОБА_5 заволодіти майном ОСОБА_7, зокрема квартирою АДРЕСА_1, що оформлена на ім'я її матері ОСОБА_7 та іншим майном у спільному майні подружжя»; «Однак смерть ОСОБА_8 - батька ОСОБА_5 і чоловіка ОСОБА_7 не зупинила хитрого плану дочки позбавити матір майбутнього»; «Крім того, опікун ОСОБА_7 - ОСОБА_5 давно здає в найм квартиру ОСОБА_7 без її згоди і всю вигоду від цього забирає собі, а також відчужила вже автомобіль покійного чоловіка підопічної - Ніссан Альмера 2002 року випуску держ. знак НОМЕР_1»;

- визначити спосіб спростування шляхом направлення відповідачем відповідної письмової заяви до державного нотаріуса Києво - Святошинської державної нотаріальної кантори Яхно М.Є. та на адресу позивача про спростування вказаної недостовірної інформації протягом 5 днів від дати набрання рішенням суду законної сили;

- визнати недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, порочить честь, гідність ОСОБА_5, поширену адвокатом ОСОБА_6 інформацію у заяві від 10.07.2014 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а саме: «Але, тепер зрозуміло, що то був план дочки ОСОБА_7 - ОСОБА_5 заволодіти майном ОСОБА_7, зокрема квартирою АДРЕСА_1, що оформлена на ім'я її матері ОСОБА_7 та іншим майном у спільному майні подружжя»; «Однак смерть ОСОБА_8 - батька ОСОБА_5 і чоловіка ОСОБА_7 не зупинила хитрого плану дочки позбавити матір майбутнього»; «Крім того, опікун ОСОБА_7 - ОСОБА_5 давно здає в найм квартиру ОСОБА_7 без її згоди і всю вигоду від цього забирає собі, а також відчужила вже автомобіль покійного чоловіка підопічної - ОСОБА_10 2002 року випуску держ. знак НОМЕР_1»;

- визначити спосіб спростування шляхом направлення відповідачем відповідної письмової заяви до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та на адресу позивача про спростування вказаної недостовірної інформації протягом 5 днів від дати набрання рішенням суду законної сили;

- стягнути з відповідача на користь позивача 55 000 грн. моральної шкоди та судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказувала, що вона є донькою ОСОБА_8 та ОСОБА_7. Відповідач у своїй заяві від 10.07.2014 до державного нотаріуса Києво - Святошинської районної державної нотаріальної контори Яхно М.Є. та до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини поширив відносно неї неправдиву і негативну інформацію, яка принижує її честь і гідність, призводить до моральних страждань.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 31.03.2016 в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Вказує, що висновку суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Представники позивача в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Разом з цим, відповідач направив до суду письмові заперечення, в яких просив відхилити апеляційну скаргу у зв'язку з її безпідставністю та необґрунтованістю, а рішення суду залишити без змін. За даних обставин колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, оскільки його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 305 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представників позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи у справі судове рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що висловлювання відповідача у зверненні до державного нотаріуса та Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини є оціночними судженнями, а тому, в силу вимог закону, не підлягають спростуванню як негативна інформація і це звернення направлене відповідачам компетентним органам для реагування та надання відповіді.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що відповідач, діючи як адвокат ОСОБА_7, 10.07.2014 звернувся з заявами до державного нотаріуса Києво - Святошинської районної державної нотаріальної контори Яхно М.Є. та Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

У вказаних заявах відповідач просив зупинити оформлення і видачу свідоцтва про право на спадщину (заява до державного нотаріуса) та здійснити представництво інтересів ОСОБА_7 у цивільній справі про визнання особи недієздатною (заява до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини).

Зі змісту вказаних заяв вбачається, що відповідач висловив власну суб'єктивну думку щодо обставин цивільної справи про визнання особи недієздатною, яка була предметом судового розгляду і за результатом розгляду якої ухвалене відповідне судове рішення.

Виклавши в заявах вказані обставини відповідач просив компетентні органи вчинити певні дії. Дані про розгляд вказаних заяв і надання відповіді на них заявнику матеріали даної справи не містять.

Статтею 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Це право кореспондує обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Право висловлювати судження, оцінку, думки закріплено і у ст. 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, і гарантовано ст. 34 Конституції України.

Так, у відповідності до статті 10 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод людини 1950 року ратифікованої Верховною Радою України, кожна людина має право на свободу виявлення поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію.

Згідно з п. 2 ст. 10 Конвенції, здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може бути предметом таких умов і обмежень, які встановлені законом і є необхідними для захисту репутації або прав інших людей.

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановленій законом строк.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Проте звернення до правоохоронного чи державного органу із заявою або скаргою про неправомірні дії іншої особи, якщо цей орган чи особа наділені повноваженнями щодо поновлення законності у відповідних відносинах чи застосування передбачених законом санкцій до особи, що припустила порушення, не може розцінюватись як поширення неправдивих відомостей, оскільки має місце реалізація особою конституційного права, передбачено ст. 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

З наведеного вбачається, що відповідач реалізував своє право на звернення до компетентних органів, в якому з суб'єктивної точки зору критично оцінив певні події та дії позивача та просив вжити відповідних заходів реагування.

Згідно ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі

Відповідно до ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Статтею 30 Закону України «Про інформацію» передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень.

Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Європейської Конвенції «Про захист прав та основних свобод людини».

З наведеного вбачається, що судом першої інстанції обґрунтовано встановлено відсутність порушень особистих немайнових прав позивача з боку відповідача, а відтак й законно постановлено рішення про відмову в задоволенні позову.

У зв'язку з вищевикладеним, колегія суддів вважає безпідставними твердження позивача, викладені в апеляційній скарзі, про те, що судом була допущено порушення норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. При цьому, також слід зазначити, що викладені в апеляційній скарзі доводи позивача були предметом дослідження в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують та на законність рішення суду не впливають.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 березня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про захист честі і гідності, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва