Справа № 127/8831/16-ц
Провадження № 2/127/3577/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2016 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Романюк Л.Ф.,

при секретарі Курутіній О.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Компанія Володимирський масив» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства «Компанія Володимирський масив» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, мотивуючи позов тим, що 08.01.2014 року позивача та інших працівників в кількості понад 300 осіб було масово та примусово звільнено з роботи у ПП «Компанія Володимирський масив» на підставі п.5 ст. 36 КЗпП України у звязку із переводом на роботу у ТОВ «Керамік Плюс» на ту ж саму посаду. Підставою для внесення запису до трудової книжки про звільнення слугував наказ по ПП «Компанія Володимирський масив» за № 2 від 08.01.2014року.

Одним спільним наказом № 2 від 08.01.2014 року було звільнено усіх працівників ПП «Компанія Володимирський масив», проте з позивачем як із звільненим працівником в день звільнення розрахунку проведено не було. Адміністрація повідомила про те, що нове підприємство ТОВ «Керамік Плюс» буде проводити розрахунки і за ПП «Компанія Володимирський масив». На даний час позивач звільнений із ТОВ «Керамік Плюс», проте заборгованість по його заробітній платі в ПП «Компанія Володимирський масив» брати на себе не забажали та відмовились її погасити.

В бухгалтерії ПП «Компанія Володимирський масив» бухгалтер усно повідомила позивача про заборгованість по заробітній платі перед ним в сумі 800 грн. На прохання позивача надати йому довідку про нараховану, але не виплачену заробітну плату останній отримав відмову.

Просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по 26.04.2016 року, а саме 800 грн. заробітної плати та 33930, 40 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги уточнив, просив суд стягнути з відповідача заборгованість в сумі 732,29 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 33 930,40 грн.

Представник позивача ОСОБА_2 уточнені позовні вимоги підтримав за обставин викладених в справі, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, зазначила, що вона не може ні підтвердити, ні спростувати вимоги позивача в зв»язку з відсутністю бухгалтерської документації.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, лише на суму 732,29 грн.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Із записів зроблених в трудовій книжці позивача ОСОБА_1 вбачається, що 11.08.2009 року він був прийнятий на посаду завантажувача вивантажувача сушарок у ПП «Компанія Володимирський масив». 08.01.2014 року Наказом № 2 звільнений з роботи у звязку з переведенням на роботу у ТОВ «Керамік Плюс згідно п.5 ст. 36 КЗпП України».09.01.2014 року прийнятий на роботу за професією завантажувача вивантажувача сушарок в порядку переведення з ПП «Компанія Володимирський масив»(Наказ № 1 від 09.01.2014 року). 12.08.2014 року позивач був звільнений з роботи за власним бажанням, ст. 38 КзпП України (Наказ № 65 від 18.08.2015 року) (а.с.4-6).

Відповідно до довідки № 02-410 від 28.03.2016 року Виконавчої дирекції Вінницького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності вбачається, що згідно інформації отриманої з Вінницької міської виконавчої дирекції фонду 25.03.2016 року № 02/230, заява розрахунок «Компанії «Володимирський масив», до якої включений для оплати листок непрацездатності ОСОБА_1 № 0811352, за період непрацездатності з 08.11.2013 року по 29.11.2013 року в сумі 732, 29., надана до Вінницької міської виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності 31.10.2014 року реєстраційний номер 8024. Кошти в сумі 732, 29 перераховані з рахунку Вінницької міської виконавчої дирекції на рахунок ПП «Компанії «Володимирський масив» 19.11.2014 року (а.с.19).

Відповідно до довідки № 02/259 від 01.04.2016 року Виконавчої дирекції Вінницького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності вбачається, що у Вінницьку міську ВД ВОВ ФСС з ТВП кошти по заяві від 31.10.2014 року надійшли 19.11.2014 року та були перераховані страхувальнику платіжним дорученням № 9173 від 19.11.2014 року на р/р 001 в Вінницьку РД ПАТ «Банк «Київська Русь» (а.с.20).

Представником відповідача ПП «Компанії «Володимирський масив» не було надано суду жодного належного доказу, про те, що ОСОБА_1 дійсно отримав розрахунок при звільненні.

Так, суд прийшов до висновку, що правовідносини, що виникли між сторонами, є трудовими, тому регулюються КЗпП, а саме главою 7 в частині, що регулює оплату праці при звільнені працівника та відповідальність підприємства за затримку розрахунку при звільнені.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь яким строком.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Аналогічне положення міститься і в ст. 115 КЗпП України.

Відповідно до розяснень, які містяться у пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», відповідно до ст. 97 КЗпП форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження й розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі, а у випадку, коли його не укладено, - власником або уповноваженим ним органом за погодженням із профспілковим органом, що представляє інтереси більшості працівників, або, за його відсутності, - з іншим органом, уповноваженим на представництво трудовим колективом, з урахуванням загальних положень законодавства про оплату праці, суд у разі вирішення спорів з цих питань має з'ясовувати, чи були і як саме вони врегульовані у зазначеному порядку та чи було при цьому додержано норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною й галузевою (регіональною) угодами. При їх недодержанні застосовуються відповідно норми і гарантії, передбачені законодавством, генеральною, галузевою (регіональною) угодами.

Відповідно ст.ст. 94, 97 КЗпП України, ст.ст. 15, 21 Закону України «Про оплату праці» власник або уповноважений ним орган зобовязаний в першочерговому порядку виплачувати працівникові заробітну плату за виконану ним роботу у разі звільнення.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться в день звільнення.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановления рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У п. 21 вищевказаного Пленуму зазначено, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до п. 2 зазначеної Постанови КМУ, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата.

Пунктом 3 вказаної Постанови КМУ встановлюється, що при обчисленні середньої заробітної плати в усіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад тощо). Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Згідно із п. п. 5, 8 вищевказаної Постанови КМУ, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством на число календарних днів за цей період.

Оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивач був звільнений з ПП «Компанії «Володимирський масив» 08.01.2014р. Середній заробіток за весь час затримки по 26.04.2016 року становить 33930, 40 грн. (581 день * 58,40 грн.(середня заробітна плата)= 33930,40 грн.).

Враховуючи, що доводи позивача знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, суд приходить до висновку, що станом на день розгляду справи підприємство не виплатило заборгованість по заробітній платі на дату звільнення в сумі 732,29 грн. та середній заробіток за весь час затримки виплати в сумі 33930, 40 грн. Суд вважає, що заборгованість з відповідача на користь позивача підлягає примусовому стягненню.

Оскільки позивача звільнено від оплати судового збору, суд вважає необхідним, стягнути з відповідача на користь держави, згідно ст. 88 ЦПК України судовий збір в сумі 551, 20 грн.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про оплату праці», ст.ст. 47, 116, 117 КЗпП України, ст.ст. 5, 8,10, 11, 57, 60, 88, 209, 212, 214, 215,224-226, 367 ЦПК України, суд,-

В и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Стягнути з Приватного підприємства «Компанія Володимирський масив» на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 732,29 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 33 930,40 грн.

Стягнути з Приватного підприємства «Компанія Володимирський масив» на користь держави судовий збір в розмірі 551, 20 грн.

Рішення може бути оскаржено сторонами до апеляційного суду Вінницької області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: