АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4527/16 Справа № 2-4574/11 Головуючий у 1 й інстанції - Ткаченко Н. В. Доповідач - Пищида М.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого: - Пищиди М.М.,

суддів: - Глущенко Н.Г., Осіяна О.М.

за участі секретарі: - Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2016 року за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ПАТ НВО «Созидатель», Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання неукладеною додаткової угоди №1 до договору № П6-3-7-25 від 01.09.2004 р., укладеної 15.12.2005 р. між ПАТ НВО «Созидатель» та ОСОБА_10, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, визнання незаконним та скасування акту приймання квартири від ПАТ НВО «Созидатель» до ОСОБА_10, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, складеного 15.03.2005 р., визнання незаконним та скасування рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №1889від 27.04.2006р. . в частині оформлення права власності з видачею свідоцтва на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_10, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, скасування свідоцтва про права власності ОСОБА_10, ОСОБА_8, та ОСОБА_9 на квартиру АДРЕСА_1, виданого 19.06.2006 р. Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_10, розподіл спільної сумісної власності подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2010р. позивачка звернулася до суду із позовом, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частини АДРЕСА_1 (а.с. № 4 - 6 т.№ 1).

У грудні позивачка уточнила позовні вимоги та просила, окрім заявлених позовних вимог, усунути для неї перешкоди в користуванні власністю - квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення її та неповнолітньої дитини - доньки ОСОБА_5 до спірної квартири (а.с. № 81 т.№ 1).

У листопаді 2015р. позивачка здійснила остаточне уточнення позовних вимог та просила постановити рішення по справі, яким визнати не укладеною додатковою угоду № 1 до договору № П6-3-7-25 від 01.09.2004р., укладену 15.12.2005р. між ПАТ НВО «Созидатель» та ОСОБА_10, ОСОБА_8 та ОСОБА_11; визнати незаконним акт приймання квартири від ПАТ НВО «Созидатель» до ОСОБА_10, ОСОБА_8 і ОСОБА_9, складений 15.03.2005р.; визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1889 від 27.04.2006р. в частині оформлення права власності з видачею свідоцтва на квартиру АДРЕСА_1, видане 19.06.2006р. виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_10; поділити спільну сумісну власність подружжя: квартиру АДРЕСА_1 наступним чином: визнати майнове право та право власності на ? квартири за ОСОБА_6 та визнати майнове право та право власності на ? квартири за ОСОБА_10 (а.с. 80 - 81 т. № 2).

В обгрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_6 посилалася на те, що ОСОБА_6 з 12.04.2003р. по 29.11.2011р. перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем.

Від шлюбу сторони мають доньку Аліну, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_10, з її згоди та в інтересах сім'ї, уклав з АТЗТ «НВО «Созидатель» договір № П6-3-7-25 від 01. 09. 2004 року «Про інвестування житлового будівництва багатоповерхового житлового будинку АДРЕСА_2», згідно якого зобов'язався здійснити інвестування, а АТЗТ «НВО «Созидатель», після закінчення будівництва, передати у власність трикімнатну квартиру проектною площею 101,96 кв.м. На виконання умов вказаного договору позивачкою та відповідачем ОСОБА_10 протягом 2004-2005 р.р. було повністю внесено кошти до АТЗТ «НВО «Созидатель» в сумі 257 918грн.21коп., з яких 15 000 доларів США, які позивачка отримала від своїх батьків.

В 2006 році будівництво будинку було закінчено і позивач та відповідач ОСОБА_10 одержали АДРЕСА_1, обумовлену договором.

В період з 2006 р. по 2008 р. позивачка займалась ремонтними роботами в квартирі, а з лютого 2008р. родина переїхала до спірного житла та стала постійно проживати в ній.

В травні 2009 р. стосунки між подружжям погіршилися і позивачці стало відомо про те, що в 2005 році в договір про інвестування будівництва від 01.09.2004р. були внесені зміни, шляхом укладення додаткової угоди № 1 від 15.12.2005р., згідно якої інвесторами будівництва виступав не лише ОСОБА_10, а і його батьки - ОСОБА_8 і ОСОБА_9 Також позивачці стало відомо, що 19.06.2006р. на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1889 від 27.04.2006 р. було видано свідоцтво про право власності на АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_10, ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Як зазначає позивачка, останній платіж по інвестиційному договору відбувся у травні 2005 р., після чого ОСОБА_6 та ОСОБА_10 отримали спільне право вимагати від АТЗТ «НВО «Созидатель» передачі їм у власність, за умовами інвестиційного договору, новозбудовану квартиру. Також, за умовами інвестиційного договору, після передачі квартири по акту приймання - передачі АТЗТ «НВО «Созидатель» втрачає можливість вносити до інвестиційного договору зміни щодо інвесторів, адже квартира на цей час вже фактично була передана інвестору, всі обов'язки та права по інвестиційному договору виконані у повному обсязі, а відтак АТЗТ «НВО «Созидатель» втрачає право щодо розпорядження правом вимоги. Проте, додаткова угода до інвестиційного договору була укладена 15.12.2005р., тобто після передачі квартири у спільну власність до ОСОБА_6 та ОСОБА_10, та після складання акту прийому-передачі, що є, на думку позивачки, грубим порушенням чинного законодавства. Позивачка вважає себе співвласницею майна, оскільки інвестиційний договір від 01.09.2004 р. виходить за межі побутового, отже у неї є право на 50%, як у дружини.

Крім того, позивачка та її представники вважали, що ОСОБА_8 і ОСОБА_9 всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України не довели, що вони сплатили інвестиційні внески.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2016 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_10, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ПАТ НВО «Созидатель», Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання неукладеною додаткової угоди № 1 до договору № П6-3-7-25 від 01.09.2004 р., укладеної 15.12.2005 р. між ПАТ НВО „Созидатель" та ОСОБА_10, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, визнання незаконним та скасування акту приймання квартири від ПАТ НВО „Созидатель" до ОСОБА_10, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, складеного 15.03.2005р., визнання незаконним та скасування рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1889 від 27.04.2006 р. в частині оформлення права власності з видачею свідоцтва на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_10, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, скасування свідоцтва про право власності ОСОБА_10, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на квартиру АДРЕСА_1, виданого 19.06.2006 р. Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_10, розподіл спільної сумісної власності подружжя - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про повне задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_10 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.04.2003р. по 29.11.2011р. Від шлюбу 30.09.2003 р. у них народилася донька ОСОБА_5 (а.с. № 16 - 17т. 1).

01.09.2004 р. між ОСОБА_10 та АТЗТ «НВО «Созидатель» було укладено договір № П6-3-7-25 про інвестування житлового будівництва, згідно умов якого ОСОБА_10 зобов'язався прийняти участь в інвестуванні житлового будівництва багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2, а АТЗТ «НВО «Созидатель» організувати будівництво житлового будинку, ввести його в експлуатацію та передати ОСОБА_10 у власність трикімнатну квартиру на 7-му поверсі площею 101,96 кв.м. (а.с. № 11 - 15 т.№ 1).

Встановлено, що ОСОБА_10 сплачено в повному обсязі інвестиційні внески в загальному розмірі 257 918 грн. 21коп. в період з вересня 2004р. по травень 2005р., ці обставини встановлені рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.11.2014р. та в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України не потребують доказуванню (а.с. № 34 - 35 т.№ 2).

15.12.2005р. між АТЗТ «НВО «Созидатель», ОСОБА_10, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 укладено додаткову угоду № 1 до договору № П6-3-7-25 від 01.09.2004р. про інвестування житлового будівництва, згідно якої інвесторами, крім ОСОБА_10, зазначено також ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с. № 10 т.№ 1).

Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1889 від 27.04.2006р. оформлено право власності з видачею свідоцтва на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_10, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с. № 7-9 т.№ 1).

Це право власності за відповідачами оформлено на підставі договору № П6-3-7-25 від 01.09.2004р. та додаткової угоди № 1 від 15.12.2005р.

19.06.2006р. на підставі вказаного рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради було видано свідоцтво про право власності на АДРЕСА_1, згідно якого власниками квартири у рівних частках є ОСОБА_10, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с. № 7 - 9 т.№ 1).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.11.2014 р. відмовлено в задоволені позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_10, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ПАТ «Науково-виробниче об'єднання «Созидатель», Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради (третя особа - Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради) про визнання недійсним додаткової угоди, визнання частково недійсним договору, визнання незаконним та скасування рішення і свідоцтва про право власності та залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій (а.с. № 34 - 35 т.№ 2).

Відповідно до частини 2 статті 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно п. 1 ст. 626, ст. 629 ЦК України договір є домовленістю двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, й який є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9, судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Згідно частини 1 та 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9, вимога про визнання правочину (договору) не укладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК України.

Так, в силу приписів ст.ст. 3, 11 ЦПК України, ст. 16 ЦК України особа, яка заявляє позовні вимоги, має скористатися цілком конкретним способом захисту свого порушеного (оспорюваного або невизнаного) права, загальний перелік яких, визначено зокрема в ст. 16 ЦК України.

Серед способів захисту, передбачених ст. 16 ЦК України, не зазначено такого способу захисту, як визнання договору (угоди) не укладеним.

ОСОБА_10 того, Постановою Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9, рекомендовано суддям відмовляти в задоволенні позовних вимог про визнання правочину (договору) не укладеним, оскільки такий спосіб захисту не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом.

Також не відповідає нормам закону спосіб захисту щодо визнання акту приймання квартири від ПАТ НВО «Созидатель» до ОСОБА_10, ОСОБА_8 і ОСОБА_9, складений 15.03.2005р. - незаконним, оскількі даний акт не є нормативно - правовим актом розпорядчої дії, прийнятим органом державної влади або його посадовою особою.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що обрані позивачем способи захисту про визнання додаткової угоди не укладеною та про визнання акту приймання квартири незаконним, не відповідають вимогам закону, а тому ці позовні вимоги ОСОБА_6 не підлягають задоволенню.

Всі інші позовні вимоги ОСОБА_6 є похідними від цих двох, а тому, в задоволені позовних вимог позивачці слід відмовити в повному обсязі.

Крім того, при винесенні рішення суду, судом дано належну оцінку тим обставинам, що на сьогоднішній день відсутнє рішення суду про визнання недійсним як додаткової угоди № 1 до договору № П6-3-7-25 від 01.09.2004р., укладеної 15.12.2005р. між ПАТ НВО „Созидатель" та ОСОБА_10, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, так і самого інвестиційного договору № П6-3-7-25 від 01.09.2004р.

Посилання позивачки на обставини щодо підписання відповідачем акту прийняття-здачі квартири від 15.03.2005р. до дати укладення спірної додаткової угоди від 15.12.2005р. не можуть свідчити про недійсність вказаної додаткової угоди чи її не укладення, оскільки набрання нею чинності та її відповідність закону не пов'язані із датою передачі майна, тим паче, що в акті мала місце технічна помилка (а.с.№ 129 т. № 2), а квартира була передана в 2006 році, про що неодноразово зазначалося забудовником в межах інших цивільних справ між тими ж сторонами, що розглядалися Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська. Поза увагою суду, не може залишитися і той аргумент, що цілком логічним є те, що 22.12.2005р. будинок введено в експлуатацію, а тільки після цього, а саме 15.03.2006р. сторони підписують акт здачі-прийому.

Колегія суддів підтримує правову позицію суду першої інстанції відмови у позові в частині визнання майнового права та права власності за сторонами, оскільки подаючи уточнену позовну заяву від 30.11.2015 р. частиною вимог якої є визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_10, розподіл спільної сумісної власності подружжя з посиланням на ст.ст. 60, 65, 72 СК України, (а.с. № 77-81 т. № 2), позивачка та її представники припускаються помилки, оскільки розгляд цих вимог без визначення часток у майні на підставі ЦК України, є передчасним.

З'ясувавши в достатньому повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінки, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами до переоцінки доказів і не згоди з висновками суду по їх оцінці.

Керуючись ч.3 ст. 209, ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: