Справа № 363/2500/14-ц Головуючий у І інстанції Чірков Г. Є.
Провадження № 22-ц/780/3409/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 15.06.2016
УХВАЛА

Іменем України

15 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Воробйової Н.С., Голуб С.А.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 11 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики,-

встановила:

у червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з вищезазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 09 серпня 2010 року між позивачем та ОСОБА_4, ОСОБА_5 було укладено договір позики.

Відповідно до вищезазначеного договору позивач передав у власність відповідачам грошові кошти у розмірі 534 153грн., а позичальники які прийняли кошти зобовязувалися повернути суму позики у строк встановлений даним договором.

Відповідно до п.3.1 договору позики, відповідач зобовязався повернути всю суму не пізніше 23 серпня 2010 року, тобто строк зобовязання щодо повернення вказаної позики настав 23 серпня 2010 року, а починаючи з 24 серпня 2010 року відповідачі порушують прийняті на себе зобовязання.

Згідно розписок від 30.09.2011 року та 05.10.2010 року написаних ОСОБА_4 він зобовязувався повернути борг у розмірі 534 153 грн. у строк до 31 грудня 2011 року.

У п.4.2. вищезазначеного договору позики передбачено, що у випадку порушення строків повернення позики відповідач зобовязаний сплатити позивачу 25 відсотків річних від суми позики за кожний день її прострочення.

Отже, станом на 25 травня 2014 року сума неповернутої позики та річних становить: 854 644,80 грн.

Крім того, на умовах договору поруки від 10 серпня 2010 року ОСОБА_6 поручилася за виконання відповідачів своїх зобовязань, даних у договорі позики від 09.08.2010 року.

Згідно п.1.1.,1.2. вказаного договору поруки від 10.08.2010 року, поручитель несе за кредитором солідарну відповідальність у т.ч., як за повернення суми, так і за сплату річних та пені.

Відповідно договору поруки від 10.08.2010 року, другим поручителем є ОСОБА_3 за виконання обовязків відповідачів за повернення суми позики, так і за сплату річних та пені.

Уточнивши позовні вимоги, позивач порушив питання про стягнення з відповідачів солідарно заборгованості за договором позики у сумі 1 562 610 грн. 78 коп., що еквівалентна 67 700 доларам США, а також судові витрати.

Крім того просив стягнути з поручителя ОСОБА_3 1 000 грн.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 11 квітня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості за договором позики від 09 серпня 2010 року в розмірі 267 076 грн. 50 коп., а також судовий збір в розмірі 2 670 грн. 76 коп., а всього 269 747 грн. 26 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на його незаконність та необґрунтованість, таке що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що позивач зазначив суду першої інстанції про те, що складаючи розписку та отримуючи позику ОСОБА_4 був по суті єдиним позичальником, а ОСОБА_5 був поручителем.

Вищезазначене підтверджується письмовою розпискою ОСОБА_4 в яких він одноособово визначає весь борг на суму, що дорівнює у гривнях 534 153 грн., а не його частину 267 067,50 грн. що була прийнята судом першої інстанції.

Крім того, апелянт, вважає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги розписки від 05.10.2011 року та від 05.10.2011 року, з якої начебто вбачається тільки визнання ОСОБА_4 свого боргу перед позивачем, і ні в якому разі не змінено зобовязання в гривні.

Просив рішення Вишгородського районного суду Київської області від 11 квітня 2016 року змінити та викласти в редакції: - стягнути з ОСОБА_4 та солідарно з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 суму неповернутої позики у розмірі 1 562 610 грн. 78 коп., а також стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розмір сплаченого судового збору.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Законним і обґрунтованим відповідно до ст.213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 серпня 2010 року сторони уклали договір позики, відповідно до якого позивач передав у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 534 153 грн., що в еквіваленті до долару США становить 67 700 доларів США (п.1.1 договору позики).

Згідно п.2.1 договору всю суму позики у розмірі 534 153 грн., що еквівалентно 67 700 доларів США, згідно встановленого на дату передачі коштів Національним банком України офіційного курсу долару США до гривні, позикодавець передав позичальникам до підписання даного договору та підписання цього договору є підтвердженням позичальників про отримання суми позики в повному розмірі.

Відповідно до п.3.1 договору позики позичальники зобовязалися повернути отриману позику позикодавцю в повному розмірі згідно встановленого на дату передачі коштів Національним Банком України офіційного курсу долару США до гривні не пізніше, ніж через десять робочих днів, тобто 23 серпня 2010 року шляхом її передачі позикодавцю готівкою.

Згідно п.3.3 договору позики про повернення суми позики може свідчити тільки відповідний документ (розписка). Відповідно до п. 5.4 договору позики зміни і доповнення до нього будуть дійсними, якщо вони укладені в письмовій формі і підписані обома сторонами. Зазначений договір укладено в письмовій формі.

Грошове зобовязання відповідачів перед позивачем вбачається з договору позики, яким оформлені укладені між сторонами договірні відносними згідно ст.1047 ЦК України.

10 серпня 2010 року, з метою забезпечення зобовязань за договором позики, між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 (далі поручитель) укладено договір поруки.

Згідно п.1.1 договору поруки поручитель поручається перед позикодавцем за виконання обовязків позичальників за договором позики від 09 серпня 2010 року.

Одержані кошти у встановлений строк відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не повернули.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_4 05 жовтня 2011 року склав позивачу письмову розписку, в якій зобовязався повернути суму боргу до 27 жовтня 2011 року. 30 вересня 2011 року ОСОБА_4 склав другу розписку, в якій зобовязався перед позивачем повернути останньому суму боргу в розмірі 534 153 грн. не пізніше 31 грудня 2011 року.

Проте заборгованість позичальниками не повернуто, термін сплати коштів порушено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що вищезазначеної розписки позивач та відповідач ОСОБА_4 погодили новий строк виконання основного зобовязання до 31 грудня 2011 року, а також визначили розмір погашення заборгованості в гривні (534 153 грн.), без визначення еквіваленту в іноземній валюті.

За таких умов строк позовної давності в даному випадку позивачем, щодо боржника ОСОБА_4, не пропущений.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони узгоджуються з вимогами чинного законодавства та ґрунтуються на матеріалах справи.

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Позичальник згідно ст.1049 ЦК України зобовязаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку встановлені договором.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Невиконання умов, визначених змістом зобовязання, згідно ст.610 ЦК України є його порушенням.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він згідно ст.1050 ЦК України зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього ж Кодексу.

При цьому згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання, і в разі його порушення повинен сплатити суму боргу на вимогу кредитора.

Згідно ч.1 ст.653 ЦК України у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

Згідно ст.654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч.1 і 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.1 ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.3 і 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відтак в задоволенні позовних вимог висунутих до відповідача ОСОБА_5 правильно відмовлено судом першої інстанції у звязку зі спливом строку позовної давності.

Крім того, згідно ч.1 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

У разі солідарного обовязку (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обовязку в повному обсязі, відповідно до вимог ч.1 ст.543 ЦК України.

Згідно із ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що строк виконання основного зобовязання згідно п.3.1 кредитного договору настав 23 серпня 2010 року.

Відтак, право предявити вимогу до поручителя у позивача виникло, починаючи з 23 серпня 2010 року, протягом наступних 6 місяців.

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом 17 червня 2014 року, тобто в межах визначеного ч.1 ст.257 ЦК України строку позовної давності, а тому підстав для її застосування у зобовязанні відповідача ОСОБА_4 судом першої інстанції не встановлено.

Строк виконання основного зобовязання для ОСОБА_5 згідно п.3.1 договору позики настав 23 серпня 2010 року.

Право предявити вимогу до боржника ОСОБА_5 у позивача виникло, починаючи з 23 серпня 2010 року, протягом наступних трьох років.

Разом з тим, таку вимогу до боржника ОСОБА_5 позивач предявив лише 17 червня 2014 року, тобто вже після спливу встановленого ч.1 ст.257 ЦК України трьохрічного строку.

Таку вимогу до поручителя позивач предявив лише 17 червня 2014 року, тобто вже після спливу встановленого ч.4 ст.559 ЦК України шестимісячного строку, а тому порука останнього припиняється.

Унаслідок зазначеного договору поруку ОСОБА_3 слід визнати припиненою, а тому позовні вимоги висунуті до нього задоволенню не підлягають.

Згідно ч.1 ст.540 ЦК України якщо у зобовязанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов'язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 541 ЦК України солідарний обовязок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобовязання.

Як вбачається зі змісту договору позики солідарний обовязок ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по поверненню суми позики не передбачений, відтак боржник ОСОБА_4 повинен виконати обов'язок у рівній частці.

Таким чином, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про стягнення з ОСОБА_4 на користь позивача 267 076 грн. 50 коп. (534 153 грн. (основна сума заборгованості) / 2 (кількість боржників у зобовязанні) = 267 076 грн. 50 коп.).

При цьому суд першої інстанції правильно виходив з того, що основна сума боргу становить 534 153 грн., як такої, що визначена згідно письмової розписки відповідача ОСОБА_4 від 30 вересня 2011 року.

За таких обставин підстав для стягнення грошових коштів в еквіваленті згідно курсу НБУ до долару США, як про це просить позивач, суд не вбачає.

Також при обрахунку розміру заборгованості суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги усні твердження представників сторін про часткове погашення відповідачем ОСОБА_4 заборгованості в розмірі 5 000 доларів США, що письмовими доказами згідно п.3.3 Договору позики та ст.545 ЦК України не підтверджується.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст.303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 11 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді