Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2016 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Богінкевич С. М. ,

при секретарі - Потапьонок К. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву, про визнання недійсним кредитного договору №09-038/468к від 05.12.2005 року та всіх додаткових угод до кредитного договору від 10.11.2011 року, іпотечного договору 309-038/501і від 05.12.2005 року та договорів про внесення змін до іпотечного договору, застосування наслідків недійсності правочину та стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулась до Подільського районного суду м.Києва з вищезазначеним позовом, мотивуючи тим, що 05.12.2005 року на підставі протокольного рішення АКБ «Укрсоцбанк» від 29.11.2005 року № 220, довідки Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву від 30.11.2005 року №6-13/1930 та договору про надання часткової компенсації відсоткової ставки кредиту на придбання житла між нею та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» було укладено кредитний договір № 08-038/468к, відповідно до умов якого, банк надав їй кредит в сумі 52 500 доларів США, із сплатою 12,75% річних та на умовах погашення згідно умов вказаного договору, строком дії договору до 05.12.2020 року, на придбання трикімнатної квартири АДРЕСА_1, площею 58,6 кв.м.

Вказує, що у забезпечення виконання нею зобов'язань за кредитним договором № 08-038/468к, 05.12.2005 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» також було укладено іпотечний договір № 08-038/501І, відповідно до умов якого, вона передала Акціонерно-комерційному банку соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1.

Крім того зазначає, що в подальшому до кредитного договору № 08-038/468к від 05.12.2005 року були внесені зміни відповідно до додаткової угоди від 10.11.2009 року та до іпотечного договору № 08-038/501І - відповідно до договору про внесення змін від 10.11.2009 року, які не містили умов нарахування відсотків та черговості погашення заборгованості.

Звертає увагу суду на те, що відповідно до довідки від 05.12.2013 року вона сплатила банку загалом 61 287,81 доларів США, однак 03.02.2014 року вона дізналася, що при оформленні оспорюваного кредитного договору у відповідача була відсутня індивідуальна ліцензія НБУ на здійснення валютних операцій, у зв'язку з чим вважає, що кредитний договір № 08-038/468к від 05.12.2005 року, додаткова угода до нього, іпотечний договір № 08-038/501І та договір про внесення змін до нього є недійсними.

Також, звертає увагу суду на те, що на протязі всього часу користування кредитними коштами, компенсація відсоткової ставки за вищезазначеним кредитом з Фонду сприяння молодіжному житловому будівництву вона не отримала, хоча за дану послугу вона сплатила 5 000 доларів США.

У зв'язку з вищевикладеним, враховуючи ту обставину, що умовами договору порушені її права, які встановлені ст. 11, ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", а відповідач взагалі не мав право на видачу їй, як резиденту України кредиту, як засобу платежу в іноземній валюті без індивідуальної ліцензії НБУ, сума коштів, які вона сплатила на виконання кредитного договору № 08-038/468к значно перевищує тіло кредиту, змушена була звернутись до суду з даним позовом та, з урахуванням уточненої позовної заяви від 15.03.2016 року Вх.№14346/16-Вх., просить визнати недійсним кредитний договір від 05.12.2005 року №08-038/468к та всіх додаткових угод до цього договору, укладених між АКБ CP «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_1, визнати недійсним іпотечний договір від 05.12.2005 року №08-038/501і та договорів про внесення змін до нього, застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з АКБ CP «УКРСОЦБАНК» (UniCredit Bank) на її користь 10 012,81 доларів США, в гривнях по курсу НБУ.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задоволити повністю з підстав, викладених у ньому.

Представник відповідача у судове засідання не заявився, як вбачається з матеріалів справи, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, однак подав до суду заперечення, у яких позов не визнав та просив у його задоволенні відмовити, мотивуючи тим, що він необгрунтований та безпідставно заявлений, оскільки позивачкою не надано суду переконливих доказів в розумінні ст.60 ЦПК України, які б підтверджували, що договір кредиту № 08-038/468к від 05.12.2005 року (додаткова угода №1 від 20.02.2007 pоку, додаткова угода від 10.11.2009 pоку, договір про внесення змін № 08-038/74к-1 від 22.11.2013 року) суперечить нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Просив проводити судовий розгляд без його участі, тому суд приходить до висновку про можливість проведення судового розгляду без його участі на підставі доказів, долучених до матеріалів справи.

Представник третьої особи Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву у судове засідання не заявився, як вбачається з матеріалів справи, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, причини неявки до суду не повідомив, тому суд приходить до висновку про можливість проведення судового розгляду без його участі на підставі доказів, долучених до матеріалів справи.

Вислухавши пояснення представників позивачки та представників відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, у тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є наступні: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до ст. 208 ЦК України визначено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

За правилом, передбаченим ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.526 Цивільного Кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст.1054 ЦПК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором.

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості,такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та у порядку встановлених договором.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.12.2005 року між позивачкою та відповідачем - Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» було укладено договір кредиту № 08-038/468к (а.с.4-6), відповідно до умов якого банк надав позивачці кредит в сумі 52 500 доларів США, із сплатою 12,75% річних і погашенням згідно умов вказаного договору, строком дії договору до 05.12.2020 року, на придбання трикімнатної квартири АДРЕСА_1 площею 58,6 кв.м.

Відповідно до додаткової угоди від 10.11.2009 pоку (а.с.7) до основного договору були внесені зміни щодо умов кредитування.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами.

Згідно ч.ч.4, 5 ст. 3 ЗУ «Про іпотеку», іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання, вона має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до його припинення.

Виходячи із положень ст. 1 ЗУ «Про іпотеку», а також Іпотечного договору, у даному випадку, основним зобов'язанням, що забезпечене іпотекою, є зобов'язання боржника за Кредитним договором.

Судом встановлено, що в рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №08-038/468к, 05.12.2005 року, між сторонами також було укладено іпотечний договір №08-038/501І, відповідно до умов якого, позивачка ОСОБА_1 передала Акціонерно-комерційному банку соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (а.с.8-9), до якого у подальшому були також внесені зміни відповідно до договору про внесення змін від 10.11.2015 року (а.с.10).

Як вбачається з матеріалів справи, спірні кредитний та іпотечний договори були підписані обома сторонами, оскільки перед підписанням вищезазначеного договору позивачка була ознайомлена з його умовами згідно з вимогами ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто за правилом ч.1 ст.638 ЦК України він є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень не висловлювали.

Судом встановлено, що відповідач, виконав свої зобов'язання за вищезазначеним кредитним договором, однак позивачка, на відміну від відповідача, свої зобов'язання щодо своєчасного погашення заборгованості за кредитом та сплати процентів, не виконала, що підтверджується розрахунком заборгованості станом на 01.02.2015 року (а.с.50-55). Крім того, слід зазначити, що представник позивачки також не заперечувала, що починаючи з 2013 року припинила повертати кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором.

Також у підтвердження своїх позовних вимог представники позивачки посилались на ту обставину, що відповідач не мав право на видачу їй, як резиденту України кредиту, як засобу платежу в іноземній валюті без індивідуальної ліцензії НБУ, однак дані посилання останньої не можуть бути прийняті судом, оскільки не підтверджені жодним належним та допустимим доказом у розумінні ст.ст.57-60 ЦПК Країни та спростовуються наявними матеріалами справи.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю є Декрет КМУ.

При цьому ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" установлено, що кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій установлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у п. 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями згідно з п. 2 ст. 5 цього ж Декрету. З огляду на зазначене банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог пп. «в» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Ця обставина не дозволяє стверджувати, що режим індивідуального ліцензування поширюється на валютні операції, повязані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам.

Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Крім того, слід зазначити, що рішенням Колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 01.12.2010 року зазначено, що за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку. У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем надано докази у підтвердження того, що він має банківську ліцензію та письмовий дозвіл Національного банку України на здійснення операцій (а.с.47-49), що також підтверджується листом НБУ (а.с.79), у зв'язку з чим доводи позивачки щодо недійсності договорів не знайшли свого підтвердження та відсутні докази щодо укладення договорів з порушенням вимог законодавства, оскільки судом встановлено договори належним чином укладені та містять всі істотні умови, що передбачені чинним законодавством.

Також слід зазначити, що посилання представників позивачки у підтвердження позовних вимог щодо визнання недійсними спірних договорів на ту обставину, що третьою особою Державним фондом сприяння молодіжному житловому будівництву було здійснено вплив на неї під час їх укладення та безпідставно стягнуто кошти, однак дані посилання останньої не можуть бути прийняті судом, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази у розумінні ст.ст.57-60 ЦПК Країни у їх підтвердження.

Крім того, позивачка у своєму позові посилалась на ту обставину, що вищезазначений кредитний договір між нею та відповідачем також складають інші додаткові угоди, які також просила визнати недійсними через недійсність основного, однак дані посилання останньої не можуть бути прийняті судом як, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази укладення так званих «всіх додаткових угод до кредитного договору» у розумінні ст.ст.57-60 ЦПК Країни.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, інших належних та допустимих у розумінні ст.ст.57-60 ЦПК України доказів порушення відповідачем її прав та законних інтересів позивачкою не надано.

Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

У зв'язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що підстави для визнання недійсними кредитного договору від 05.12.2005 року №08-038/468к та всіх додаткових угод до нього, укладених між АКБ CP «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_1, іпотечного договору від 05.12.2005 року №08-038/501і та договорів про внесення змін до нього з підстав, зазначених позивачкою - відсутні, оскільки перед їх підписанням вищезазначеного договору остання була ознайомлена з його умовами та сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договору не висловлювали та договори належним чином укладені та містять всі істотні умови, що передбачені чинним законодавством.

На підставі викладеного, ст.99 Конституції України, ст.ст.6, 16, 30, 192, 203, 206-208, 215-217, 526, 530, 616, 626-629, 638, 1054 ЦК України, ст.ст.1, 3 Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», Закону України «Про Національний банк України», Закону України «Про банки та банківську діяльність», Постанови Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», керуючись ст.ст.3-14, 10-11, 57-61, 213-215, 294 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву, про визнання недійсним кредитного договору №09-038/468к від 05.12.2005 року та всіх додаткових угод до кредитного договору від 10.11.2011 року, іпотечного договору 309-038/501і від 05.12.2005 року та договорів про внесення змін до іпотечного договору, застосування наслідків недійсності правочину та стягнення коштів - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання через Подільський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С. М. Богінкевич