Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
ЄУН 333/4913/15 Головуючий у 1-й інстанції Боровікова А.І.
№22ц/778/2299/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2016 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2
ОСОБА_3
секретарОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про розподіл майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про розподіл майна, що є спільною сумісною власністю подружжя,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6 про розподіл майна подружжя, вказавши, що 09.05.2005 р. по 08.12.2014 р. перебувала з відповідачем у шлюбі, який розірвано Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08.12.2014 р. Від цього шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, які на теперішній час проживають з позивачкою; на утримання дітей на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14.03.2013 р. з відповідача на користь позивачки стягуються аліменти в розмірі 1091 грн. щомісячно.

Молодший син ОСОБА_9 знаходиться на диспансерному обліку в КЗ «Запорізький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» Запорізької районної ради з діагнозом - ОСОБА_10, важка розумова відсталість. Він є інвалідом з дитинства і йому встановлена категорія «Дитина - інвалід підгрупи А». Останні роки хвороба дитини прогресує. Він потребує постійного стороннього догляду - фактично не здатний до самообслуговування. Зазначені обставини стали підставою того, що позивачка не має змоги працювати та фактично приймати участь в утриманні обох дітей, оскільки здійснює нагляд за молодшим сином. Єдиним джерелом доходу родини - є аліменти в розмірі 1091 грн. на місяць та державна допомога в розмірі 1950,30грн. в місяць.

За період шлюбу з сторони придбали наступне майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності: Житловий будинок № 46-В по вул. Талаліхіна в м. Запоріжжі, загальною площею 46,9 кв.м, розташований на земельній ділянці площею 380 кв.м з відповідними побутовими та господарськими будівлями та спорудами та автомобіль MITSUBISHI LANCER, реєстраційний номер АР 8569ВН, 01.01.2008 року випуску.

Враховуючи вищевикладені обставини, з приводу того, що вона не має можливості працювати в звязку з доглядом за дитиною-інвалідом, вважає за доцільним при розподілі спільного майна, відступити від засад рівності часток подружжя, виділивши позивачу 2/3 частини спільного майна.

Також враховуючи те, що спірний будинок є єдиним її з неповнолітніми дітьми житлом, вважає за доцільне при розподілі майна виділити їй будинок у власність, а відповідачу залишити у власності автомобіль, яким фактично він на даний час і користується.

Посилаючись на викладене, просила суд поділити майно подружжя наступним чином: поділити майно, яке належить їй та відповідачу ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності в натурі, збільшивши її частку в спільному майні до 2/3 частин. Виділити їй у власність житловий будинок № 46-В по вул.. Талаліхіна в м. Запоріжжі загальною площею 46,9 кв.м, розташований на земельній ділянці площею 380 кв.м., а відповідачу автомобіль «Mitsubishi Lanser», державний номер - АР 8569 ВН. Стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за різницю в вартості виділеного в натурі майна в розмірі 20 000грн.

ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_5 про розподіл майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, посилаючись на те, що 09.05.2005 року сторонами укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Міським відділом державної реєстрації Запорозького міського управління юстиції, актовий запис № 215.

Протягом часу сумісного проживання однією сімєю за час шлюбу, сторонами за сумісні кошти придбано наступне майно, яке є спільним, а саме: житловий будинок № 46-В по вул. Талаліхіна у м.Запоріжжі та автомобіль марки Mitsubishi Lancer, 2008 року випуску, д/н АР8569ВН.

Враховуючи наведене, просив суд розділити майно, набуте нами під час шлюбу, припинити право спільної власності подружжя на автомобіль Mitsubishi Lancer, 2008 року випуску. д/н АР8569ВН після виплати компенсацію в розмірі вартості 1/2 частини автомобіля - у сумі 90 000 грн., припинивши право спільної часткової власності на зазначене майно з дня отримання компенсації; визнати за ним право власності на ? частину будинку № 46-В по вул. Талалихіна у м. Запоріжжя, розташованій на земельній ділянці площею 380кв.м. з побутовими та господарськими спорудами та будівлями.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено.

Житловий будинок, розташований за адресою: м. Запоріжжя вул. Талаліхіна, 46-В визнано спільним сумісним майном, набутим у період шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Розділено спільне майно між сторонами в рівних частках.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на ? частину житлового будинку за адресою: м. Запоріжжя вул.Талаліхіна, 46-В.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на ? частину житлового будинку, розташованого за адресою: м. Запоріжжя вул.. Талаліхін, 46-В.

Припинено право власності на житловий будинок за вказаною адресою за ОСОБА_5

Розділено спільне майно подружжя - автомобіль MITSUBISHI LANCER, реєстраційний номер АР 8569ВН, 01.01.2008 року випуску, кузов №JMBSNCY4A8U010550, вартістю 166621 грн. 83 коп. в рівних частинах.

Визнано право власності на автомобіль MITSUBISHI LANCER, реєстраційний номер АР 8569ВН, 01.01.2008 року випуску, за ОСОБА_6

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 в порядку компенсації 1/2 частини вартості автомобіля 83310 грн. 91 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове яким її позов задовольнити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

В силу ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 09.04.2005 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вступили до шлюбу. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08.12.2014 р. шлюб між сторонами розірвано.

Сторонами за час шлюбу придбано будинок. Так, позивачка ОСОБА_5 зареєстрована як власник житлового будинку, розташованого за адресою: м. Запоріжжя вул. Талаліхіна, 46-В, загальною площею 46,9 кв.м., загальною площею 46,9 кв.м., розташованого на земельній ділянці площею 380 кв. м. з відповідними побутовими та господарським будівлями та спорудами, на підставі договору купівлі-продажу від 02.09.2011р., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_11, реєстровий номер: 3005.

Право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за позивачкою ОСОБА_5 в ОП ЗМБТІ 06.09.2012 р., реєстровий номер 23091134., 02.09.2011 р. в державному реєстрі правочинів.

Подружжям також придбано 23.08.2008 року автомобіль. Власником автомобіля MITSUBISHI LANCER, реєстраційний номер АР 8569ВН, 01.01.2008 року випуску, на підставі Свідоцтва про реєстрацію останнього від 23.4.2015р. зареєстровано відповідача ОСОБА_6

При цьому сторони не заперечують, що вказаний будинок та автомобіль придбані в період шлюбу за спільні грошові кошти, тобто вказане майно є набутим в період шлюбу сумісним майном подружжя.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч.1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє право спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно ст. 71 СК України, майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, неподільні речі присуджуються одному з подружжя.

Суд першої інстанції вірно встановивши вказані обставини та виходячи з вказаних норм законодавства вірно зазначив, що вищезазначені автомобіль та житловий будинок є спільним сумісним майном подружжя, яке вони набули під час шлюбу і належить їм в рівних частках.

Доводи апеляційної скарги про невірність висновків суду щодо відсутності підстав відходу від рівності часток є хибними.

Так, відповідно до вимог ч. 1 та ч. 3 ст. 70 СК України - у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним-договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Судом встановлено, що від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: доньку, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина, ІНФОРМАЦІЯ_2, які на теперішній час проживають з позивачкою; на утримання дітей на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14.03.2013 року з відповідача на користь позивачки стягуються аліменти в розмірі 1091 грн. щомісячно.

Позивачка посилаючись на те, що молодший син сторін, ІНФОРМАЦІЯ_3, знаходиться на диспансерному обліку у медичній установі з діагнозом: хвороба ОСОБА_10, важка розумова відсталість, він є інвалідом з дитинства і йому встановлена категорія «Дитина - інвалід підгрупи А». Останні роки хвороба дитини прогресує, дитина, не здатна до самообслуговування, потребує постійного стороннього догляду, зазначені обставини стали підставою того, що позивачка не має змоги працювати та фактично приймати участь в утриманні обох дітей, оскільки здійснює нагляд за молодшим сином. Єдиним джерелом доходу родини - є аліменти в розмірі 1091 грн. на місяць та державна допомога в розмірі 1950,30грн. в місяць.

З цих підстав позивачка просила суд при розподілі майна подружжя відступити від засади рівності часток подружжя та поділити майно, набуте в період шлюбу, виділивши їй 2/3 часток спільного майна, а відповідачу 1/3 частку.

Суд першої інстанції відмовляючи в позові в частині відходу від засад рівності, також вірно зазначив, що позивачкою в судовому засіданні не надано відповідних доказів стосовно тієї обставини, що розмір аліментів, які вона одержує на утримання дітей, а також розмір соціальної допомоги, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини (дітей).

Позивачка взагалі не надала суду будь-які докази, щодо своїх витрат, не послалась які конкретно витрати несе на своїх дітей, та які кошти і які витрати їй необхідно нести для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, а лише посилалась на те, що її дохід менший ніж встановлений державою прожитковий мінімум.

При цьому колегії суддів був наданий розрахунок заборгованості по аліментам ОСОБА_6 складений Старшим державним виконавцем Комунарського ВДВС ЗМУЮ ОСОБА_12 відповідно до якого відповідач ОСОБА_6 не тільки сплачує аліменти на утримання своїх дітей а і станом на 30.04.2016 року має переплату у розмірі 23 428,32 грн.

Таким чином суд прийшов до вірного висновку про визнання права власності на вказаний будинок порівну між сторонами.

При цьому, як вірно зазначено в апеляційній скарзі, суд допустився помилки в застосуванні норм законодавства виділивши у власність позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_6 автомобіль і стягнувши з останнього компенсацію 1/2 частини його вартості на користь відповідачки за зустрічним позовом.

Так, відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, автомобіль допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).

Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, автомобіль допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України.

Положеннями цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно із частиною п'ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою.

У пункті 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" Пленум Верховного суду України роз'яснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п'ятої статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-2811цс15, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-2784цс15 які відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

У справі яка переглядається, по-перше: відсутня згода відповідачки за зустрічним позовом на отримання грошової компенсації за автомобіль і по-друге: позивач ОСОБА_6 не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Таким чином висновок суду щодо поділу автомобіля є хибним.

Колегія суддів в частині визнання права власності на автомобіль та стягнення грошової компенсації вважає за необхідне рішення суду скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_6 та визнання за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право власності за кожним окремо права власності на 1/2 частину автомобіля MITSUBISHI LANCER, реєстраційний номер АР 8569ВН, 01.01.2008 року випуску, кузов №JMBSNCY4A8U010550, залишивши його у спільній частковій власності між ними.

Керуючись ст. ст.307, 309, 313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2016 року у цій справі в частині визнання права власності на автомобіль та стягнення грошової компенсації скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_6 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину автомобіля MITSUBISHI LANCER, реєстраційний номер АР 8569ВН, 01.01.2008 року випуску, кузов №JMBSNCY4A8U010550.

Визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину автомобіля MITSUBISHI LANCER, реєстраційний номер АР 8569ВН, 01.01.2008 року випуску, кузов №JMBSNCY4A8U010550.

В решті позову щодо порядку поділу автомобіля відмовити.

Решту рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: