АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Бреславського О. Г., Чупікової В. В.

секретар Окармус О. М.,

за участю за участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 04 лютого 2016 року,

встановила:

У травні 2015 року ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_2, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Зазначала, що у грудні 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, за умовами якого він передав відповідачу кошти в сумі 3000 доларів США, які останній зобов'язався повернути у строк до грудня 2014 року.

Факт передачі коштів підтверджено розпискою від 2 липня 2014 року року, власноручно складеною ОСОБА_3

Посилаючись на те, що в обумовлений у договорі строк відповідач не повернув позичені грошові кошти, просила стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму еквівалентну 3000 доларів США - 63090 грн.

Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 04 лютого 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 63090 грн боргу за договором позики.

Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, у задоволенні позовних вимог відмовити.

Посилається на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з підставності та доведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

Судом першої інстанції встановлено, що у грудні 2013 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачу кошти в сумі 3000 доларів США, а відповідач зобовязався повернути грошові кошти у такій самій сумі у строк до грудня 2014 року.

Це стверджується розпискою (а. с. 9).

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 529 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими-ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Встановивши, що відповідачем сума позики не повернута, суд мав підстави для стягнення боргу.

Апелянт посилається на те, що відповідач коштів від позивача не отримував.

Такі доводи є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Так, на підтвердження укладення у грудні 2013 року договору позики позивач надав розписку від імені відповідача від 2 липня 2014 року, оригінал якої знаходиться в матеріалах кримінального провадження №0000384 внесеного до ЄРДР 04 липня 2014 року і з якої слідує, що відповідач позичив у позивача 3000 доларів США.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказом передачі спірної суми коштів відповідачу є вказана розписка.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на неправильну оцінку судом боргової розписи, зазначаючи, що вона адресована не позивачеві, а працівникам міліції, відповідач писав її під тиском.

Проте зі змісту розписки вбачається, що вона дана відповідачем саме на підтвердження отримання від позивача спірних коштів.

На належні та допустимі докази примушування до написання розписки з боку працівників міліції відповідач та його представник не посилалися й такі докази у справі відсутні.

Апелянт посилається на неотримання відповідачем коштів від позивача проте ним не доведено безгрошовості договору.

Апелянт також посилається на неправомірні дії інших осіб щодо вимагання у нього коштів у липні 2014 року.

З матеріалів справи вбачається, що у липні 2014 року ОСОБА_3 звертався до працівників міліції, Посольства США В Україні з приводу вилучення у нього певними особами паспорта та інших документів, вимагання грошей, а також стосовно неправомірних дій працівників міліції щодо не притягнення вказаних осіб до відповідальності.

Проте на той час ОСОБА_3 не звертався до правоохоронних органів із заявою про вчинення на нього працівниками міліції тиску та примушування написати боргову розписку.

Написання відповідачем розписки на певному бланку також не свідчить про безгрошовість договору позики, який відповідачем не оспорено шляхом предявлення позову.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Встановлено, що на підтвердження існування договірних відносин позивачем надано розписку, недійсність договору позики прямо не встановлена законом, він судом не визнаний недійсним.

Посилання апелянта на написання розписки більш як через пів року після ймовірної дати передачі коштів, також не свідчить про безгрошовість позики.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Безпідставним є також твердження апелянта про те, що до спірних правовідносин слід застосовувати законодавства США з тих мотивів, що на грудень 2013 року відповідач знаходився на території США.

Згідно з ч. 6 ст. 8 ЦПК України норми права інших держав суд застосовує у разі, коли це встановлено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Підстави для застосування до спірних відносин законодавства іншої держави відсутні.

Можливе перебування однієї з сторони правочину станом на грудень 2013 року за межами України, як про це стверджує апелянт, не свідчить про те, що сторони не укладали договору позики і що відповідач не отримував коштів.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено на підставі належним чином зясованих обставин справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права, є по суті правильним, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування чи зміни.

На підставі наведеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 04 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: О. Г. Бреславський

ОСОБА_5