АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3334/16 Справа № 202/2967/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Свистунова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої В.Ю., Ремеза В.А.

за участю секретаря Назаренко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25 вересня 2015 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, у якому просив стягнути з відповідачів солідарно на свою користь заборгованість у розмірі 10 000,00 грн., з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість у розмірі 34 658,77 грн., витрати на юридичну допомогу у розмірі 3 200,00 грн. та судові витрати. У обґрунтування заявлених позовних вимог зазначав, що відповідно до кредитного договору № ZPXRR504850786 від 21.09.2007 року ОСОБА_2 отримала кредит у сумі 6 029,00 грн., зі сплатою за користування ними відсотків у розмірі 0,12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 21.09.2009 року, проте, в порушення умов договору свої зобовязання належним чином не виконала, що стало підставою для звернення до суду. Зобов»язання за вказаним кредитним договором, були забезпечені шляхом укладання позивачем з ПАТ Акцент - Банк договору поруки № 167 від 20.10.2010 року, у звязку з чим, він є солідарним відповідачем за предявленим до стягнення боргом.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25 вересня 2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

У апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до кредитного договору № ZPXRR504850786 від 21.09.2007 року ОСОБА_2 отримала кредит у сумі 6 029,00 грн., зі сплатою за користування ними відсотків у розмірі 0,12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 21.09.2009 року

У звязку з неналежним виконанням відповідачем умов зазначеного кредитного договору заборгованість станом на 08.10.2013 року склала 44 658,77 грн., у тому числі:

-заборгованість за кредитом 6 029,00 грн.;

-заборгованість по процентам за корисутвання кредитом 17 422,95 грн.;

-пеня за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором 18 604,02 грн.;

-штраф (фіксована частина) 500,00 грн.;

-штраф (процентна складова) 2 102,80 грн..

Зобовязання позичальника, що випливали зі згаданого кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з ПАТ Акцент - Банк договору поруки № 167 від 20.10.2010 року.

Відмовляючи ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачів заборгованості, суд першої інстанції послався на те, що позивачем не надано доказів отримання ОСОБА_2 коштів за кредитним договором та доказів сплати коштів відповідачем за даним кредитним договором.

Однак, колегія суддів вважає, що такий висновок не відповідає обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до укладеного договору № ZPXRR504850786 від 21.09.2007 року ОСОБА_2 21.09.2007 року отримала кредит у розмірі 6029,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20.09.2009 року на споживчі цілі.

Кредитний договір складається з Заяви позичальника про надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка), Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) та тарифів Банку.

Відповідно до Узагальнення судової практики Верховного Суду України про судову практику розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин зазначено:

"У п. 23 ст. 1 цього Закону № 1023-ХП зазначено, що споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції."

Згідно п. 2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), Банк зобов'язується надати позичальнику кредит шляхом перерахування коштів на рахунок торгівельно-сервісному підприємству.

Згідно п. 3.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), позичальник зобов'язується використати кредит на цілі, зазначені у Заяві.

Відповідно до Заяви, позичальник доручає без додаткового узгодження перерахувати кредитні кошти в день надання кредиту: в сумі 6029,0 грн на поточний рахунок 1911 у Запорізьку філію АКБ "УКРСОЦБАНК" м. Запоріжжя, з призначенням платежу: "перерахування коштів згідно з рахунком-фактурою № СФZPG-0897 від 21 вересня 2007 року" за кредитним договором № ZPXRR504850786 від 21.09.2007 року.

На підставі частини другої статті 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або танення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії.

Відповідно до рахунку-фактури № СФZPG - 0897 від 21 вересня 2007 року, Відповідач отримала товар - телевізор LCD - 21.09.2007 року.

Кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій юрмі згоди з усіх істотних умов договору.

Зі змісту заяви позичальника, Умов та правил надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт) вбачається, що вони містять усі істотні умови договору про надання фінансових послуг, передбачені ст.6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг", а саме:

*назву документа;

*прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу;

*найменування фінансової операції, кредитного ліміту, базової відсоткової ставки, порядку погашення боргу;

*найменування, місцезнаходження банку;

*розмір фінансового активу зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків;

*строк дії договору;

*порядок зміни і припинення дії договору;

*права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору;

*підписи сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Таким чином, укладаючи кредитний договір, сторони за власним волевиявленням досягли Істотних умов по ньому і власноручно його підписали, чим взяли на себе зобов'язання виконувати його належним чином.

При підписанні Позичальником Заяви про надання споживчого кредиту ("Розстрочка") Стандарт) він вказав, що ознайомлений та згодний з Умовами про надання споживчого кредиту фізичним особам, а також тарифами Банку.

Банком було виконано умови кредитного договору належним чином, а саме: перераховано кредитні кошти у розмірі 6029,0 грн. на рахунок 1911 для отримання споживчого кредиту позичальником.

Позичальник також виконала умови договору в частині отримання товару, що підтверджується рахунком-фактурою № СФZPG - 0897 від 21 вересня 2007 року.

Отже, сторони у письмовій формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Зі змісту заяви позичальника, Умов про надання споживчого кредиту (Розстрочка) (Стандарт) вбачається, що вони містять всі істотні умови договору про надання фінансових послуг, передбачені главою 71 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

В силу ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, спірний кредитний договір, який було укладено шляхом підписання заяви та ознайомлення з Умовами про надання споживчого кредиту (Розстрочка) (Стандарт), та підписаний позивачем, є укладеним ї письмовій формі.

Спірний кредитний договір повністю відповідає вимогам ч. 2 ст. 208. ч. 1-2 ст. 207 ЦК України, якими встановлено вимоги для письмової форми правочину. Спірний кредитний договір є публічним договором, умови якого відповідно до ч. 2 ст. 633 ЦК України є однаковими для всіх споживачів аналогічних банківських послуг, що надаються банком.

Згідно п.1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Вирішуючи позовні вимоги Банку про стягнення з відповідача штрафів, колегія суддів вважає, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів за порушення умов договору слід відмовити.

Аналогічна правова позиція викладена постанові Верховного Суду України від 21.10.2015р. № 6-2003цс15.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).

Крім того, частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Установивши, що розмір неустойки значно більший від розміру боргового зобовязання, колегія суддів вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин норму частини третьої статті 551 ЦК України.

Крім того, колегія суддів враховує і те, що право на стягнення пені у кредитора виникло з наступного дня після прострочення чергової сплати боргу, а до суду він звернувся лише у лютому 2014 року. З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за можливе зменшити розмір пені до 1 000,00 грн.

Таким чином, згідно вищевказаного розрахунку, року станом на 08.10.2013 року у розмірі 24451, 95 грн., а саме: 6029 грн. заборгованість за кредитом, 17422,95грн. заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 1 000 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

Що стосується позовних вимог Банку до поручителя ПАТ «Акцент-Банк» то вказані вимоги не підлягають задоволенню в порядку цивільного судочинства, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до розяснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (далі постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 розяснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути обєднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно повязані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке обєднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року по справі № 6-745ц15.

Виходячи з того, що суд помилково прийняв до розгляду позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», в цій частині на підставі ст. ст. 205, 310 ЦПК України провадження у справі слід закрити, повідомивши позивача, про те, що він може звернутись за захистом своїх прав до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором в порядку господарського судочинства.

Вирішуючи вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з позивача витрат на правову допомогу в сумі 3 200грн., колегія суддів вважає, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать зокрема і витрати на правову допомогу, які визначені ст. 84 ЦПК України.

Відповідно до розяснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладених в п. 48 постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» - витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, а відсутність документального підтвердження на правову допомогу та розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Розрахунок витрат на правову допомогу, у відповідності з вимогами Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011р., як і докази сплати такої суми, - позивач суду не надав, отже підстав для стягнення з відповідача на користь Банку таких витрат колегія суддів не вбачає.

На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача в рахунок повернення сплаченого судового збору підлягає стягненню сума судових витрат, пропорційно до задоволеної частини вимог з розрахунку 244,51 грн.

З урахуванням викладеного вище, вимог ст.ст. 88, 303 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25 вересня 2015 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № ZPXRR504850786 від 21.09.2007 року станом на 08.10.2013 року у розмірі - 24451, 95 грн., з яких: 6029 грн. заборгованість за кредитом, 17422,95грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 1 000 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 244,51 грн.

У іншій частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» - відмовити.

Провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором - закрити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді В.Ю.Міхеєва

ОСОБА_3