УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору дарування удаваним, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Житомирської області від 17 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати удаваним правочином договір дарування квартири АДРЕСА_2, який посвідчений 02 лютого 2001 року приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу ОСОБА_7, та визнати вказане нерухоме майно спільною сумісною власністю подружжя.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилався на те, що з 05 серпня 1995 року до 23 квітня 2002 року він перебував з ОСОБА_8 у зареєстрованому шлюбі, під час якого, а саме 02 лютого 2001 року, ними за спільні кошти в сумі 2300,00 доларів США було придбано вищевказану квартиру.

Оскільки після розлучення з дружиною він мав намір жити в цій квартирі з сином, проте вирішуючи питання незаконного вивезення дружиною за кордон його сина, він не займався поділом спільного нерухомого майна, будучи впевненим у вчиненні відносно цього майна саме угоди про купівлю-продаж.

Позивач вказав, що у лютому 2015 року від сусідів по квартирі йому стало відомо про намір його колишньої дружини відчужити зазначене майно, у зв'язку із чим, звернувшись до продавця цієї квартири ОСОБА_6, він дізнався, що замість договору купівлі-продажу під час придбання спірної квартири у лютому 2001 року між сторонами було укладено договір дарування.

Посилаючись на те, що оспорюваний договір дарування укладено з метою приховати дійсний правочин, оскільки фактично сторони уклали договір купівлі-продажу, ОСОБА_4 просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 15 жовтня 2015 року з урахуванням ухвали цього ж суду від 25 січня 2016 року про виправлення описки позов задоволено.

Визнано удаваним договір дарування від 02 лютого 20001 року, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі № 544, за яким ОСОБА_9, ОСОБА_6 подарували ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_2.

Визнано квартиру АДРЕСА_2 об'єктом спільної сумісної власності подружжя, таким, що був придбаний за договором купівлі-продажу на спільні кошти подружжя.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_2.

Скасовано захід забезпечення позову, а саме заборону на відчуження квартири АДРЕСА_2, після набрання рішенням законної сили.

Додатковим рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 25 січня 2016 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 17 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 15 жовтня 2015 року та додаткове рішення цього ж суду від 26 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Визнано удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_9, ОСОБА_6 та ОСОБА_8, посвідчений 02 лютого 2001 року приватним нотаріусом Новоград-Волинського нотаріального округу ОСОБА_7, та визнано, що між цими сторонами вчинено договір купівлі-продажу зазначеної квартири.

Визнано квартиру АДРЕСА_2 спільним сумісним майном ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення ОСОБА_4 на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову в межах заявлених ОСОБА_4 вимог, погодився з висновком місцевого суду, що фактично між сторонами договору дарування ОСОБА_9, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, що підтверджується належним чином оціненими доказами, поданими сторонами (ст. ст. 57, 212 ЦПК України), зокрема, визнанням ОСОБА_6 у суді факту отримання від ОСОБА_8 коштів у сумі 2 300,00 доларів США, правильно застосував до спірних правовідносин, які виникли до 01 січня 2004 року, норми матеріального права (ст. 58, ч. ч. 1, 2 ст. 243 ЦК Української РСР, ст. 22 КпШС України), які їх регулюють, дійшовши обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання договору дарування спірної квартири удаваним та визнання її спільним сумісним майном подружжя.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 17 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана