Справа № 359/7471/15-ц Головуючий у І інстанції Борець Є. О.
Провадження № 22-ц/780/2534/16 Доповідач у 2 інстанції Кашперська Т. Ц.
Категорія 26 21.06.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

21 червня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Поліщука М.А., Яворського М.А.,

за участю секретаря Бобка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В серпні 2015 року позивач ПАТ «ВіЕйБі Банк» звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Заявлені вимоги мотивував тим, що між банком та ОСОБА_3 04 квітня 2005 року було укладено кредитний договір № 58, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у сумі 150000 доларів США зі сплатою 15 % річних та терміном повернення 04 квітня 2006 року, з подальшими змінами та доповненнями, згідно яких кінцевий термін повернення - 03 квітня 2015 року, підвищено ліміт кредитної лінії до 1200000 доларів США, змінено плату за користування кредитом до 15 % річних. В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між банком та відповідачем 07 квітня 2005 року укладено іпотечний договір, предметом якого є садовий будинок НОМЕР_1 у Гнідинській сільській раді, СТ «Святище-2» Бориспільского району Київської області, а також земельна ділянка за цією ж адресою. В зв'язку з невиконанням відповідачем графіку погашення заборгованості банк направив позичальнику претензію з вимогою дострокового повернення заборгованості, яку було проігноровано. Уточнивши позовні вимоги в січні 2016 року, просив в рахунок часткового погашення заборгованості в грошовому еквіваленті 19700566,88 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки загальною вартістю 15587000 грн. шляхом набуття права власності позивача на це майно, припинити право власності іпотекодавця на предмет іпотеки.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2016 року позов задоволено, в рахунок погашення боргу ОСОБА_3 за кредитним договором в розмірі 19700566,88 грн., звернуто стягнення на садовий будинок та споруди по вул. Будівельників, 7 в СТ «Святище-2» на території Гнідинської сільської ради ринковою вартістю 15076000 грн. та земельну ділянку пл. 0,092 га. з цільовим призначенням для ведення садівництва, розташовану на території СТ «Святище-2» Гнідинської сільської ради, ринковою вартістю 511000 грн., припинено право власності ОСОБА_3 на зазначене майно, визнано право власності на нього за ПАТ «ВіЕйБі Банк», стягнуто із відповідача в дохід держави судовий збір.

Третя особа ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2016 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2016 року. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що судом неправильно і незаконно звернуте стягнення, тому що відповідно до свідоцтва про право власності ОСОБА_3 на праві приватної власності належить садовий будинок пл. 870,5 кв.м., а судом припинено право власності на інший будинок розмірами 1203,8 кв.м., на який у ОСОБА_3 документи на право власності відсутні. Судом не взято до уваги і не досліджувалось того, що рішенням суду від 18 листопада 2015 року з ОСОБА_2 вже стягнута як з поручителя по кредитному договору вся сума заборгованості останнього перед ПАТ «ВАБ» у розмірі 15326872,80 грн.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції в повній мірі даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що позивач є правонаступником АТ «ВАБанк», який 4 квітня 2005 року уклав з ОСОБА_3 кредитний договір №58 (а. с. 33-38 т. 1). За цим договором АТ «ВАБанк» зобов'язався надати кредит в розмірі 150000 доларів США, а ОСОБА_3 зобов'язався щомісячно до 4 квітня 2006 року повертати кредит по частинам та сплачувати проценти за користування ним в розмірі 15% річних. У випадку несвоєчасного повернення кредиту та сплати процентів за користування ним відповідач зобов'язався сплатити пеню в розмірі подвійної процентної ставки за кожен день прострочення.

7 квітня 2005 року АТ «ВАБанк» уклав з ОСОБА_3 іпотечний договір (а.с.11-18 т. 1), за яким з метою забезпечення належного виконання кредитного договору відповідач передав АТ «ВАБанк» в іпотеку садовий будинок та споруди НОМЕР_1 в СТ «Святище-2» на території Гнідинської сільської ради, а також земельну ділянку площею 0,092 га з кадастровим номером НОМЕР_2 з цільовим призначенням для ведення садівництва, розташовану в СТ «Святище-2» на території Гнідинської сільської ради.

У виконання кредитного договору АТ «ВАБанк» надав ОСОБА_3 кредит в розмірі 150000 доларів США згідно виписки по особовим рахункам (а.с. 48-49 т.1).

3 червня 2005 року АТ «ВАБанк» уклав з відповідачем додатковий договір №4 до кредитного договору (а. с. 39-41 т.1), за яким розмір кредиту був збільшений до 300000 доларів США, а термін його кінцевого повернення був відстрочений до 3 квітня 2015 року. 8 червня 2005 року АТ «ВАБанк» уклав з ОСОБА_3 додатковий договір до іпотечного договору (а.с.19-20 т.1), за яким іпотека садового будинку, споруд та земельної ділянки забезпечувала належне виконання кредитного договору в зміненій редакції.

13 грудня 2005 року АТ «ВАБанк» уклав з відповідачем додаткову угоду №20 до кредитного договору (а.с. 42 т. 1), за якою розмір кредиту був збільшений до 420000 доларів США. 14 грудня 2005 року АТ «ВАБанк» уклав з ОСОБА_3 додатковий договір до іпотечного договору (а.с. 21-22 т. 1), за яким іпотека садового будинку, споруд та земельної ділянки забезпечувала належне виконання кредитного договору в зміненій редакції.

9 лютого 2006 року АТ «ВАБанк» уклав з відповідачем додаткову угоду №28 до кредитного договору (а.с. 43 т.1), за якою розмір кредиту був збільшений до 600000 доларів США. 10 лютого 2006 року АТ «ВАБанк» уклав з ОСОБА_3 додатковий договір до іпотечного договору (а.с. 23-24 т.1), за яким іпотека садового будинку, споруд та земельної ділянки забезпечувала належне виконання кредитного договору в зміненій редакції.

3 квітня 2007 року АТ «ВАБанк» уклав з відповідачем додаткову угоду №41 до кредитного договору (а.с.44 т.1), за якою розмір кредиту був збільшений до 1200000 доларів США, а розмір процентів за користування ним був зменшений до 14,5% річних. В той же день АТ «ВАБанк» уклав з ОСОБА_3 договір про внесення змін до іпотечного договору (а.с. 25-26 т.1), за яким іпотека садового будинку, споруд та земельної ділянки забезпечувала належне виконання кредитного договору в зміненій редакції.

9 липня 2008 року ВАТ «ВіЕйБі Банк» уклав з відповідачем додаткову угоду №108 до кредитного договору (а.с. 45 т.1), за якою розмір процентів за користування кредитом був збільшений до 16% річних. 10 листопада 2008 року ВАТ «ВіЕйБі Банк» уклав з ОСОБА_3 додаткову угоду №123 до кредитного договору (а.с. 46 т.1), за якою розмір процентів за користування кредитом був збільшений до 17% річних. 13 листопада 2008 року ВАТ «ВіЕйБі Банк» уклав з відповідачем договір про внесення змін до іпотечного договору (а.с. 27-28 т.1), за яким іпотека садового будинку, споруд та земельної ділянки забезпечувала належне виконання кредитного договору в зміненій редакції.

26 липня 2010 року позивач уклав з ОСОБА_3 додатковий договір №158 до кредитного договору (а.с. 47 т.1), за яким розмір процентів за користування кредитом зменшений до 15% річних. 15 грудня 2010 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» уклав з відповідачем договір про внесення змін до іпотечного договору (а.с. 31-32 т.1), за яким належне виконання кредитного договору забезпечується іпотекою садового будинку та споруд по вул. Будівельників, 7 в СТ «Святище-2» на території Гнідинської сільської ради, а також земельної ділянки площею 0,092 га з кадастровим номером НОМЕР_2 з цільовим призначенням для ведення садівництва, розташованої в СТ «Святище-2» на території Гнідинської сільської ради.

З виписок по особовому рахунку (а. с. 48-100 т. 1) та квитанцій (а. с. 110-174 т. 2) судом встановлено, що ОСОБА_3 тривалий час не виконує грошові зобов'язання за кредитним договором. Тому у нього виник борг по поверненню кредиту в розмірі 11827416,75 грн., борг по сплаті процентів за користування ним в розмірі 3814384,09 грн., пеня за несвоєчасне повернення кредиту в розмірі 3548225,05 грн. та пеня за несвоєчасну сплату процентів за користування ним в розмірі 510540,99. Загальний розмір боргу за кредитним договором становить 19700566,88 грн. згідно розрахунку, наданого позивачем (а.с.12-15 т.2).

Встановлено, що в іпотечному договорі ( п. 7.3 а. с. 15 т. 1) міститься іпотечне застереження, за яким звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється шляхом визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки. Зі звітів про незалежну оцінку майна (а. с. 18-66, 67-105 т. 2) вбачається, що ринкова вартість садового будинку та споруд становить 15076000 грн., а земельної ділянки - 511000 грн. Загальна ринкова вартість предмета іпотеки становить 15587000 грн.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. ст. 575, 589 ЦК України, іпотека є окремим видом застави. У разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Оскільки за кредитним договором, укладеним між ПАТ «ВіЕйБі Банк» і ОСОБА_3, забезпеченим укладеним із ним же іпотечним договором, утворилася заборгованість 19700566,88 грн. внаслідок порушення умов кредитного договору, у позивача виникло право захисту шляхом звернення стягнення на предмет іпотечного договору в рахунок погашення заборгованості.

Розмір заборгованості доводами апеляційної скарги не спростований, будь-якого альтернативного розрахунку заборгованості відповідачем надано не було, клопотань про призначення експертизи для перевірки правильності розрахунку відповідачем в суді першої інстанції не заявлялось, наданий позивачем розрахунок є чітким, зрозумілим і приймається колегією суддів за достовірний.

Відхиляються колегією суддів доводи апеляційної скарги про те, що заборгованість вже стягнута рішенням суду із нього як із поручителя.

Такі доводи суперечать п. 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року, згідно із якою суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України «Про іпотеку» (або статті 589 ЦК щодо заставодавця).

Дані обставини були належним чином враховані судом першої інстанції.

Помилковими є також доводи апеляційної скарги, що будинок, на який звернуто стягнення, не тотожний будинку, який в дійсності належить на праві власності ОСОБА_3

Так, судом першої інстанції звернуто стягнення на будинок АДРЕСА_1 в СТ «Святище-2» на території Гнідинської сільської ради, оскільки даний будинок за даною адресою є предметом договору іпотеки від 07 квітня 2005 року; доказів припинення права власності ОСОБА_3 на зазначене майно апелянтом надано не було.

Разом із тим, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що положеннями ст. ст. 33, 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення. Крім того, зазначений спосіб захисту прав іпотекодержателя передбачений умовами іпотечного договору від 07 квітня 2005 року.

Так, частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Ст. 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі за № 6-1851 цс15 від 30 березня 2016 року.

Суд першої інстанції наведені вимог закону залишив поза увагою і також не враховано, що згідно умов п. 7.5.1 іпотечного договору, цей договір та письмове рішення іпотекодержателя про придбання предмета іпотеки у власність мають силу правовстановлюючих документів та засвідчують перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя. Право власності на предмет іпотеки переходить до іпотекодержателя з дати прийняття ним письмового рішення про придбання предмета іпотеки у власність.

Іпотекодавець підписанням цього договору також засвідчує, що наявності будь-яких інших документів, крім цього договору та письмового рішення іпотекодержателя про придбання предмета іпотеки у власність для реєстрації права власності іпотекодавця на предмет іпотеки не вимагається.

Пунктом 7.5 іпотечного договору чітко визначено, що даний порядок звернення стягнення є позасудовим.

Таким чином, позивач не позбавлений можливості звернути стягнення на предмет іпотеки у заявлений ним спосіб в позасудовому порядку, а визнання права власності на предмет іпотеки в даному випадку не передбачене вимогами ст. ст. 335, 376 ЦК України.

Виходячи із вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки у спосіб, не передбачений законом, є незаконним, необґрунтованим та підлягає скасуванню.

Також колегія суддів приймає до уваги, що спосіб захисту права у вигляді припинення права власності не ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Колегія суддів враховує, що доводи апеляційної скарги щодо цієї частини рішення відсутні, однак відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Виходячи із вищевикладеного, позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки у заявлений позивачем спосіб не підлягають до задоволення.

За таких обставин рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставами для його скасування із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити Публічному акціонерному товариству «Всеукраїнський акціонерний банк» в задоволенні позову до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Поліщук М.А.

Яворський М.А.