Справа № 639/1653/16-ц
Провадження № 2/639/981/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2016 року Жовтневий районний суд м. Харкова

в складі: головуючого - судді Труханович В.В.,

за участю секретаря - Антохіної О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гриценко Євген Вікторович про визнання договору дарування недійсним, по зустрічному позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності, суд

ВСТАНОВИВ:

17 лютого 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звернувся до ОСОБА_2, 3-тя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гриценко Євген Вікторович в якому просив суд визнати договір дарування, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 02.10.2007 року недійсним, зобов'язати приватного нотаріуса скасувати нотаріальне посвідчення договору та стягнути судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, щоІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5, після смерті якої спадкоємцем є ОСОБА_1 Померлій на праві власності належить квартира АДРЕСА_1. Отримати свідоцтво про право на спадщину позивач не зміг, оскільки з'ясувалося, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування.

Представник позивача вказує, що договір має бути визнаний недійсним на підставі ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки його положення суперечать ЦК України.

09 червня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 в якому просив суд визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог вказано, що договір дарування є дійсним та відповідає всім вимогам законодавства. У дарувальника ОСОБА_5 був дійсний намір передати у власність належну їй квартиру саме ОСОБА_6 після своєї смерті. Оскільки ОСОБА_1 не визнається право власності ОСОБА_6 останній і звернувся до суду із зустрічним позовом.

22 липня 2016 року представником ОСОБА_1 було подано письмові заперечення проти зустрічного позову, де вказано, що зустрічний позов не підлягає задоволенню, оскільки під час укладання договору дарування сторони відступили від істотних умов договору, що призвело до грубого порушення вимог чинного законодавства. Також вказано, що право власності у ОСОБА_6 на спірну квартиру відсутнє.

Позивач та його представникв судовому засіданні заявлений позов підтримали, просили суд його задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечували.

Відповідач в судове засідання не з'явився, від його представника ОСОБА_7 надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, в якій просили суд відмовити в задоволенні первісного позову, зустрічний позов - задовольнити.

Третя особа приватний нотаріус ХМНО Гриценко Є.В. в судове засідання не з'явився, про день, час, та місце розгляду справи повідомлявся, причина неявки суду невідома.

Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_5 на праві приватної власності належить АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності від 23.01.2007 р. НОМЕР_1. (а.с. 11)

02 жовтня 2007 року між ОСОБА_5 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдаровуваний) було укладено Договір дарування з обов'язком передати дарунок у майбутньому, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценком Є.В., реєстровий номер №1850. (а.с. 75-76)

Пунктом 1 Договору передбачено, що дарувальник дарує, а обдаровуваний приймає в дар квартиру за АДРЕСА_1. Дарувальник зобов'язується передати дарунок обдаровуваному в майбутньому. Моментом фактичної передачі дарунка та моментом виникнення у обдаровуваного права розпорядження квартирою сторони визначили момент смерті дарувальника.

У пункті 5 Договору сторони передбачили, що право розпорядження квартирою настає у обдаровуваного з моменту смерті дарувальника. З цього ж моменту це майно вважається переданим обдаровуваному в натурі, в порядку ч. 1 ст. 334 ЦК України, а цей договір стає правовстановлювальним документом обдаровуваного, підставою для державної реєстрації переходу права власності до обдаровуваного.

Представник позивача вважає, що вказані умови Договору не відповідають вимогам ст. 717 ЦК України та порушують права позивача на отримання спадщини, у зв'язку з чим договір має бути визнаний судом недійсним.

Суд погоджується з такою позицією та зазначає наступне.

Розглядаючи даний спір суд застосовує законодавство, яке діяло на момент вчинення правочину, зокрема положення ЦК України в редакції станом на 02.10.2007 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною 1 ст. 723 ЦК України передбачено, що договором дарування може бути встановлений обов'язок дарувальника передати дарунок обдаровуваному в майбутньому через певний строк (у певний термін) або у разі настання відкладальної обставини.

Визначення поняття «відкладальна обставина» наведене у ч. 1 ст. 212 ЦК України, відповідно до якої особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Суд вказує, що момент смерті особи, визначений п. 5 Договором, в розумінні ч. 1 ст. 212 ЦК України не є відкладальної обставиною, оскільки, незалежно від часу, смерть особи настане неминуче й у будь-якому випадку, що є загальновідомим фактом.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 (дарувальник) померла ІНФОРМАЦІЯ_2. (а.с. 10)

Частиною 3 ст. 723 ЦК України передбачено, що якщо до настання строку (терміну) або відкладальної обставини, встановленої договором дарування з обов'язком передати дарунок у майбутньому, дарувальник або обдаровуваний помре, договір дарування припиняється.

Таким чином, визначення сторонами Договору в якості відкладальної обставини смерть дарувальника, взагалі робить неможливим виконання такого договору, оскільки і смерть особи і припинення договору відбувається одночасно.

Суд звертає увагу, що згідно ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. (ч. 4 ст. 334 ЦК України)

Отже, право власності у обдаровуваного за договором дарування може виникнути лише після проведення державної реєстрації.

Натомість, пунктом 6 сторони погодили, що право власності на відчужувану квартиру виникає у обдаровуваного з моменту нотаріального посвідчення цього договору та має бути формалізоване державною реєстрацією після смерті дарувальника. При цьому в договорі зазначено, що відповідно до вимог ст. 182 ЦК України цей договір підлягає державній реєстрації.

Але, як вже вказувалося зі смертю дарувальника договір дарування припинився, у зв'язку з чим здійснити державну реєстрацію припиненого договору неможливо.

Отже, під час укладання Договору дарування сторони відійшли від положень ЦК України щодо моменту виникнення права власності та підстав державної реєстрації правочину (ст. 182, 334 ЦК України), умов припинення договору дарування (ч. 3 ст. 723 ЦК України), та щодо визначення відкладальної обставини (ч. 1 ст. 212 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Проте таке право сторін на визначення умов договору не є безмежним та має узгоджуватися з іншими положеннями ЦК України.

Так, частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. (ч. 1 ст. 215 ЦК України)

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК ( 435-15 ) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України (254к/96-ВР) та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (254к/96-ВР) (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В судовому засіданні встановлено, що Договір дарування впливає на право ОСОБА_1 щодо отримання спадщини після померлої ОСОБА_5, який звернувся до 11 ХДНК із заявою про прийняття спадщини після смерті останньої.

Отже, судом достовірно встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 уклали такий договір дарування (правочин), зміст якого суперечить ЦК України та порушує права ОСОБА_1, а тому такий договір має бути визнаний судом недійсним на підставі ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Стосовно вимог за зустрічним позовом суд зазначає, що позовні вимоги за первісним позовом та за зустрічним позовом є взаємовиключними.

У зв'язку із задоволенням первісного позову та визнанням Договору дарування від 02.10.2007 року недійсним, підстави для визнання права власності на квартиру, яка була предметом недійсного договору, за ОСОБА_2 відсутні.

Крім того, судом встановлено, що 30 жовтня 2015 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Шишаковою О.М. було відмовлено у державній реєстрації права власності на спірну квартиру у зв'язку з відсутністю самого права.

Стосовно вимоги ОСОБА_1 про скасування нотаріального посвідчення договору суд вказує, що частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони є визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Аналіз положень ЦК України, дає підстави дійти висновку, що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав, як скасування нотаріального посвідчення договору, не відповідає положенням ст. 16 ЦК України, та не передбачено чинним законодавством в якості способу судового захисту.

Підсумовуючи викладене, позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_1 підлягають задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

На підставі вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551,20 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 5, 8, 10, 11, 15, 31, 57-60, 61, 79, 84, 88, 208, 209 ЦПК, ст. 4, 10, 16, 182, 202, 203, 204, 212, 215, 717, 723 ЦК України, . 2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гриценко Євген Вікторович про визнання договору дарування недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, укладеного 02 жовтня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценко Є.В., зареєстрованого в реєстрі за №1850.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 551,20 грн. (п'ятсот п'ятдесят одна гривня 20 копійок).

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні у той же строк з дня отримання його копії.

Суддя В.В. Труханович