Справа № 367/5612/15-ц Головуючий у І інстанції Карабаза Н. Ф.
Провадження № 22-ц/780/1794/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 53 09.06.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

09 червня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Лащенка В.Д.,

суддів: Сушко Л. П., Кулішенка Ю. М.,

при секретарі: Волинець Я. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

встановила:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд із вказаним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що з 10 вересня 2014 року по 01 липня 2015 року перебував у трудових відносинах з ДП «Укрспирт», працював на посаді інспектора з безпеки відділу забезпечення безпеки місць провадження діяльності. Зазначає, що 01 липня 2015 року йому надали наказ про звільнення у звязку із скороченням штату. Позивач вважає дії відповідача незаконними, оскільки, його не попередили про звільнення не пізніше ніж за два місяці, фактичного скорочення на підприємстві не відбулось.

Просив скасувати наказ про звільнення та поновити його на посаді інспектора з безпеки відділу забезпечення безпеки місць провадження діяльності, стягнутиз відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та зобовязати відповідача відшкодувати моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30 грудня 2015 року в задоволенні позову про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено.

Додатковим рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 24 березня 2016 року було відмовлено в задоволенні позовних вимог про скасування наказу про звільнення №150-к від 01.07.2015 та відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій просив скасувати рішення суду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом ДП «Укрсприт» від 10.09.2014 року № 335-К ОСОБА_2 було призначено на посаду інспектора з безпеки відділу забезпечення безпеки місць провадження діяльності (а.с. 86).

Наказом ДП «Укрспирт» №150-к від 01.07.2015 року позивача звільнено з посади з 01.07.2015 року у зв'язку зі скороченням штату на підставі п.1 ст. 40 ЗКпП України (а.с. 87).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 було звільнено з дотримання норм трудового законодавства.

Суд посилався на те, що в результаті скорочення штату відповідача, було скорочено не тільки посаду позивача, а відбулась повна ліквідація відділу де він працював, тобто ніхто з осіб, що працювали у відповідному структурному підрозділі відносно кого дана особа могла б мати переважне право на залишення на роботі не був залишений працювати у відповідача.

Позивач був повідомлений за два місяці про наступне звільнення.

Окрім того, в день вручення наказу про звільнення позивачу було надано перелік всіх наявних на підприємстві вакантних посад, за рахунок яких він мав можливість реалізувати належне позивачу право на залишення на роботі, але він не виявив бажання працевлаштовуватися на відповідних, запропонованих належним чином адміністрацією підприємства посадах.

Проте колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір, до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 49 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. 19 Постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду трудових спорів», розглядаючи трудовий спір, пов'язаний зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.02.2015 року ОСОБА_3 аграрної політики та продовольства України звернулося до керівника ДП «Укрспирт» з листом № 37-32-3-13/1976 щодо проведення оптимізації кадрів ДП «Укрспирт» шляхом їх скорочення з метою зменшення адміністративних витрат (а.с. 54).

05.03.2015 року на виконання листа ОСОБА_3 аграрної політики та продовольства України, ДП «Укрспирт» було прийнято Наказ № 95 «Про внесення змін до штатного розпису», в результаті чого посада інспектора з безпеки відділу забезпечення безпеки місць провадження діяльності, яку обіймав позивач, була скорочена (а.с 55 58).

Частиною 1 ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник є таким, що належно виконав наведені вище вимоги КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

На підтвердження виконання вимог ст.49-2 КЗпП України відповідачем до суду першої інстанції була надана доповідна записка начальника відділу кадрів ДП «Укрспирт» ОСОБА_4 від 26.06.2015 року, з якої вбачається, що 23.04.2015 року позивач був попереджений про майбутнє звільнення у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників підприємства у телефонному режимі (а. с. 81).

В той же день, 23.04.2015 листом №01-2-1/101 позивачу було направлено за місцем реєстрації повідомлення про наступне звільнення, в якому повідомлялось про відсутність вакантних посад в апараті, що відповідають кваліфікації позивача, а також вакантних нижчих і менш оплачуваних робіт (а.с 66).

Вказаний лист повернувся до ДП «Укрспирт» із закінченням терміну зберігання, що підтверджується копією конверту (а. с. 66).

Також, в матеріалах справи наявний перелік вакансій ДП «Укрспирт» станом на 24.04.2015 року, який містить 5 вакансій, та перелік вакансій станом на 12.06.2015 року, який містить 257 вакансій в різних структурний підрозділах підприємства (а.с. 69-80).

Згідно з висновками Верховного Суду України, що викладені у постановах №6-40цс15 від 01 квітня 2015 року, № 6-491цс15 від 01 липня 2015 року, оскільки обов'язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, допитаних як свідків, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, відповідачем не надано належних та допустимих доказів виконання вимог ст.ст. 40 ч.2, 49-2 КЗпП України щодо дотримання порядку попередження позивача про наступне вивільнення за два місяці та пропозиції надання іншої роботи на тому самому підприємстві.

З наявної в матеріалах справи доповідної записки начальника відділу кадрів ДП «Укрспирт» від 26.06.2015 року, згідно якої про скорочення з його подальшим звільненням ОСОБА_2 було попереджено 23.04.2015 року в телефонному режимі, не вбачається інформації про те, що позивачу були запропоновані всі наявні на підприємстві вакантні посади.

Крім того, колегія суддів враховує, що зазначена доповідна записка, за підписом начальника відділу кадрів ОСОБА_4, була складена останнім 26.06.2015 року, тобто після спливу двох місяців після направлення повідомлення позивачу, яке відбулось 23.04.2015 року.

Інших належних доказів на підтвердження персонального попередження позивача про наступне звільнення не пізніше ніж за два місяці, відповідачем до суду надано не було.

Лист ДП «Укрспирт» 01-2-1/101 про наступне звільнення позивачем не було отримано, внаслідок чого він був повернутий до підприємства за закінченням встановленого терміну зберігання.

Також в матеріалах справи також відсутні докази на підтвердження того, що позивачу були запропоновані всі вакансії ДП «Укрспирт» станом на 12.06.2015 року.

Наявний в матеріалах справи акт ДП «Укрспирт» про відмову ОСОБА_2 ознайомитись з переліком, запропонований адміністрацією підприємства, вакантних посад був складений підприємством 01.07.2015 року, тобто в день звільнення позивача на підставі наказу №150-к від 01.07.2015 року.

Таким чином, за встановлених фактичних обставин справи щодо допущених відповідачем порушень вимог чинного законодавства про працю, при розірванні трудового договору з ініціативи роботодавця за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відсутність порушених прав позивача при звільненні.

Відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Під незаконним звільненням, в даному випадку, слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом, у тому числі без дотриманням положень статті 49-2 КЗпП України.

Встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки, чинним законодавством України, яким регулюються трудові правовідносини, визначено, що видача та скасування наказів відноситься виключно до компетенції власника або уповноваженого ним органу, а до повноважень суду належить перевірка їх законності, порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання наказу про його звільнення незаконним та поновлення на посаді, яку позивач займав на момент звільнення.

Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

При розрахунку середнього заробітку враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, про те, що обчислення середньої заробітної плати для оплати вимушеного прогулу проводиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

З довідки про доходи від 11.11.2015 року № 01-11/290 вбачається, що заробітна плата позивача за травень 2015 року та червень 2015 року складала по 5 000,00 грн. на місяць, загалом 10 000,00 грн (а.с. 84).

На підставі листа ОСОБА_3 соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» кількість робочих днів за визначений період часу складала 38 дні (травень 2015 - 18 дні, червень 2015 - 20 дні) а отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 263,16 грн. (10 000,00 грн. / 38 дні).

Відповідно до Розрахунку норм тривалості робочого часу на 2015 рік та 2016 рік (ОСОБА_3 соціальної політики України від 9 вересня 2014 року № 10196/0/14-14/13 та від 20 липня 2015 р. № 10846/0/14-15/13 ), кількість робочих днів за період з 02.07.2015 по 09.06.2016 року (дата ухвалення рішення суду) складає у липні 2015 року - 22, у серпні 2016 року 20, у вересні 2015 року 22, у жовтні 2015 року 22, у листопаді 2015 року 21, у грудні 2015 року 23, у січні 2016 року - 19, у лютому 2016 року 21, у березні 2016 року - 22, у квітні 2016 року 21, у травні 2016 року 19 та у червні 2016 року - 7.

За таких обставин, кількість робочих днів вимушеного прогулу ОСОБА_2 з 02.07.2015 року по 09.06.2016 року становить 239 днів.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу (з 02.07.2015 року по 09.06.2016 року) становить 62 895,24 грн. (263,16 грн. х 239 днів).

Згідно з ОСОБА_3 праці та соціальної політики від 08.01.2009 № 1/06/186-09, судом при винесенні рішення про сплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу має враховуватися факт виплати працівникові при звільненні вихідної допомоги, оскільки, відповідно до статі 44 КЗпП вихідна допомога виплачується при припиненні трудового договору.

Зазначене положення підтверджується абзацом другим пункту 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 р. № 9: при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

ОСОБА_2 була нарахована та сплачена вихідна допомога у розмірі 5 000,00 гривень, що підтверджується Довідкою від 11.11.2015 № 01-11/289 (а.с. 125).

Таким чином, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню (з урахуванням вихідної допомоги) становить 57 895, 24 (62 895,24 5 000) грн.

Законодавством про працю України не передбачено повернення працівником грошової компенсації за всі невикористані ним дні щорічної відпустки в разі поновлення його на роботі.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі (постанова Верховного Суду України у справі № 6-54цс11).

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25 травня 2001 року) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи обставини незаконного звільнення позивача, зважаючи на принцип розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 1 000,00 грн., вважаючи таку суму грошових коштів достатньою для компенсації моральних страждань останнього.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права тощо.

Враховуючи зазначене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням у справі нового рішення про визнання наказу ДП «Укрспирт» №150-к від 01.07.2015 року незаконним, поновлення ОСОБА_2 на посаді інспектора з безпеки відділу забезпечення безпеки місць провадження діяльності з 01.07.2015 року та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 57 895, 24 грн. та 1 000,00 на відшкодування моральної шкоди. Оскільки рішення по справі скасовується, підлягає скасуванню також додаткове рішення.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» з ДП «Укрспирт» в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1 066,15 грн. та апеляційної скарги в сумі 1 172,76 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст..ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» № 150-к від 01 липня 2015 року про звільнення ОСОБА_2.

Поновити ОСОБА_2 на роботі на посаді інспектора з безпеки відділу забезпечення безпеки місць провадження діяльності з 01 липня 2015 року.

Стягнути з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» () на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 57 895 грн. 24 коп. та 1 000 грн. на відшкодування моральної шкоди (всього - 58 895 грн. 24 коп.).

Стягнути з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» () в дохід держави судовий збір в сумі 2 238,91 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді