АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргоюпредставника Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» за довіреністю - ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 754/13246/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/574/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Грегуль О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У вересні 2015 року представник ПАТ «Універсал Банк» звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів 797 230,06 грн. заборгованості по донарахованих відсоткам.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01.03.2012р. з відповідачів стягнуто солідарно суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 426 169,86 грн., проте вони не виконують вказане рішення і станом на день звернення с позовом актуальна сума заборгованості збільшилася на 797 230,06 грн., які позивач просить стягнути.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ПАТ «Універсал Банк» подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог посилався на те, що суд незаконно не задовольнив позов, оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з прийняттям судового рішення, а тому, на думку апелянта, банк вправі продовжувати нараховувати відсотки за користування кредиту після рішення Деснянського районного суду м. Києва від 01.03.2012р. аж до повного виконання боржниками своїх зобов'язань.

Представники ПАТ «Універсал Банк» у судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

ОСОБА_3 у судове засідання не з'явилася, була неодноразово належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, про причину неявки суду не повідомила.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за її відсутності.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач є правонаступником ВАТ «Універсал Банк».

Відповідно до наявної у матеріалах справи копії укладеного між ВАТ «Універсал Банк» та відповідачем - ОСОБА_2 кредитного договору № 078-2008-2562 від 31.07.2008 року, позивач надав відповідачу кредит у сумі: 850000 грн. зі строком погашення не пізніше 10.07.2038 року, який останній зобов'язався погасити з відсотками, щомісячними платежами.

Відповідно до наявної у матеріалам справи копії укладеного між ВАТ «Універсал Банк» та відповідачки: ОСОБА_3 договору поруки № 078-2008-2562-Р від 31.07.2008 року, остання зобов'язалася нести солідарну з відповідачем - ОСОБА_2 відповідальність у разі невиконання останнім своїх договірних зобов'язань перед банком за кредитним договором.

Відповідно до умов кредитного договору, банк має право за порушення умов договору, щодо своєчасного повернення кредиту і відсотків за користування кредитом щомісячними платежами, достроково стягнути загальну заборгованість за кредитом і відсоткам.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01.03.2012 року, яке набрало законної сили, позовні вимоги позивача про дострокове солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором №078-2008-2562 від 31.07.2008р. у розмірі 1 426 169,86 грн. задоволено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що після стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором в повному обсязі, між сторонами виникли правовідносини по невиконання чи неналежному виконанню судового рішення, а не договірних зобов'язань за кредитним договором, а тому продовження нарахування відсотків за договором є безпідставним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, зважаючи на таке.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, дослідив усі наявні в матеріалах справи докази і ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає нормам матеріального права.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду про дострокове стягнення боргу не перешкоджає банку продовжувати нараховувати відсотки по договору аж до повного виконання боржниками своїх зобов'язань, виходячи з наступного.

Так, суд першої інстанції правильно послався на роз'яснення викладені в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5.

Так, з метою забезпечення правильного й однакового застосування судами законодавства, що регулює кредитні правовідносини, судам роз'яснено, що, зокрема, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Позивач скористався своїм правом на дострокове повернення всієї суми боргу з відповідачів.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01.03.2012 року вимоги банку задоволено та стягнуто з відповідачів усю суму зобов'язання за кредитним договором №078-2008-2562 від 31.07.2008р. у розмірі 1 426 169,86 грн.

З цього часу у відповідачів з'явилося грошове зобов'язання перед банком по виконання рішення суду, а тому продовження позивачем нарахування відсотків за основним кредитним договором є безпідставним, оскільки законодавцем передбачено механізм по захисту кредитора від знецінення грошових коштів, положеннями ст. 625 ЦК України.

Згідно із частиною 2 статті 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Враховуючи викладене колегія суддів погоджується з висновками суду, про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки позивачем не заявлялися вимоги про стягнення з відповідачів суми, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України.

Отже, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» за довіреністю - ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року - залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді