Справа № 153/1879/15-ц Провадження № 22-ц/772/813/2016Головуючий в суді першої інстанції Головін В. А.
Категорія 39 Доповідач Копаничук С. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючої : Копаничук С.Г.

Суддів: Рибчинського В.П., Іванюка М.В.

при секретарі: Торбасюк О.І.

за участю відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ямпільського районного суду від 23 грудня 2015 року -

В с т а н о в и л а :

В грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно, вказала на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Одеса померла її мати ОСОБА_5, після смерті якої відкрилась спадщина, що складається з житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 та земельної ділянки, розміром 1,92 в умовних кадастрових гектарах, розташованої на території Дзигівської сільської ради. За життя мати ОСОБА_5 заповіла все своє майно їй та відповідачці ОСОБА_2, остання після відкриття спадщини відмовилась від її прийняття. Посилаючись на те, що в нотаріальній конторі їй було відмовлено у видачі свідоцтва про прийняття спадщини, просила визнати за нею право власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом.

Рішенням Ямпільського районного суду від 23.12.2015 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований по АДРЕСА_1, вартістю 78551 грн. та на земельну частку (пай) в розмірі 1,92 умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі на місцевості, що розташована на території Дзигівської сільської ради, вартістю 63484,43 грн., котрі належали ОСОБА_5, померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Одеса.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить зазначене рішення скасувати через порушення судом норм процесуального права, а по справі ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити. Зазначила, що суд в рішенні суду помилково вказав про те, що вона позов визнає, проти його задоволення не заперечує і просить справу розглядати у її відсутність, тоді як такої заяви чи клопотання вона не подавала, довіреність на такі дії нікому не надавала, а в дійсності проти даного позову заперечувала.

Заперечуючи проти скарги, позивачка вважає рішення суду законним і обґрунтованим ,а доводи скарги безпідставними.

Заслухавши доповідача, осіб, що беруть участь в справі, перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте вказаним вимогам рішення суду не відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Одеса померла мати позивачки - ОСОБА_5. Остання за життя, 01.04.1998 року склала заповіт, яким все своє майно заповіла ОСОБА_3 та відповідачці ОСОБА_2 Заповіт не скасовано і не змінено. З заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулись дочки спадкодавиці - сторони по справі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2, а 27.06.2008 року остання подала до нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини на користь ОСОБА_3

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ніхто із спадкоємців померлої ОСОБА_5, крім позивачки, на дане спадкове майно не претендує, остання в позасудовому порядку реалізувати свої права на спадщину після смерті матері можливості не має, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 позов визнали, а тому він підлягає задоволенню.

Проте, з таким висновком погодитись не можна, оскільки суд допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Зі змісту ч.1 ст.174 ЦПК України вбачається, що відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи.

Як вбачається з письмової заяви, написаної 21.12.2015 року від імені відповідачки ОСОБА_2, остання позов визнала в повному обсязі, не заперечував проти його задоволення і клопотала про розгляд справи у її відсутність (а.с.26).

Разом з тим, незважаючи на приєднання судом адресованих письмових заяв відповідачів про визнання позову до справи, ч.2 ст.174 ЦПК України зобов'язує суд, до ухвалення судового рішення, роз'яснити відповідачам наслідки вчинення процесуальних дій з визнання позову.

Проте, в порушення вказаних процесуальних норм, суд ухвалив рішення, не роз'яснивши відповідачам наслідки вчинення процесуальних дій з визнання позову, в результаті чого не пересвідчився в дійсності вчинення цих дій.

Так, в апеляційній скарзі та в судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_2 категорично заперечувала факт написання нею заяви про визнання позову та розгляд справи у її відсутність. Вказала, що позов не визнавала, повноважень будь-кому на написання такої заяви не надавала, протягом розгляду справи перебувала на стаціонарному лікуванні з приводу онкологічного захворювання. 16.12.2015 року їй було проведено хірургічну операцію, а тому вона фізично не могла подати таку заяву до суду. Після закінчення лікування, 12.01.2016 року вона направила до суду свої письмові заперечення проти позову, однак, судом уже було ухвалено рішення по справі.

Твердження відповідачки ОСОБА_2 підтверджуються доказами, зокрема, випискою з її історії хвороби про перебування на лікуванні в Одеському обласному онкологічному диспансері з 15.12.2015 року по 11.01.2016 року та проведене хірургічне втручання 16.12.2015 року (а.с.43), а також її письмовими запереченнями проти позову, направленими до суду 12.01.2016 року (а.с.40-41, 44).

Тому колегія суддів вважає, що твердження ОСОБА_2 відповідають дійсності.

Враховуючи викладене, а також те, що підпис ОСОБА_2 під заявою належним чином не посвідчений, вважати, що остання дійсно визнала позов, клопотала про розгляд справи у її відсутність, у суду підстав не було.

За таких обставин, доводи скарги щодо цього є підставними, а рішення суду не відповідає вимогам процесуального права.

Крім того, згідно ч.3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Зі змісту ч.1 ст.1241 ЦК України вбачається, що повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Як вбачається з матеріалів справи, після смерті ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, Ямпільською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №207/2005, де заяви про прийняття спадщини подали ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с.19). 27.06.2008 року ОСОБА_2 відмовилась від прийняття спадщини після смерті матері і не заперечувала проти того, що свідоцтво про право на спадщину було видано на ім'я позивачки (а.с.11).

В засіданні суду апеляційної інстанції, ОСОБА_2 вказала, що її сестра - відповідачка ОСОБА_4 є пенсіонеркою.

Суд визнав право власності на все спадкове майно за позивачкою, не перевіривши чи мають інші особи, які прийняли спадщину, зокрема, ОСОБА_4, право на обов'язкову частку у спадковому майні.

Крім того, суд не пересвідчився чи підлягають розгляду вимоги позивачки про визнання права на спадщину в судовому порядку.

З роз'яснень п.23 постанови Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року вбачається, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Зі змісту п.3 глави 13 розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року вбачається, що нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов'язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак, суд не звернув увагу, що в матеріалах справи постанова державного нотаріуса про відмову ОСОБА_3 у вчиненні нотаріальних дій відсутня. Наявний в матеріалах справи лист Ямпільської державної нотаріальної контори про неможливість видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину не є допустимим доказом відмови у вчиненні нотаріальних дій, в розумінні ст.59 ЦПК України.

За таких обставин, суд першої інстанції невірно оцінив докази по справі, порушив норми процесуального права, дійшов передчасного висновку про неможливість реалізації ОСОБА_3 своїх спадкових прав в позасудовому порядку та наявність судового спору, а тому безпідставно задовольнив позов.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду не відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.307, 309, 314, 316 ЦПК України ,-

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ямпільського районного суду від 23 грудня 2015 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів.

Головуючий: / підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом вірно: