УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Луспеник Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф., Штелик С.П., Черненко В.А.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», третя особа - ОСОБА_2, про визнання поруки припиненою, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення апеляційного суду м. Києва від 29 вересня 2015 року,

вс т а н о в и л а:

У квітні 2015р. позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 11 травня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, до якого вносилися зміни додатковою угодою від 30 листопада 2007 року, і на підставі якого позичальнику надано кредитні кошти в межах непоновлювальної кредитної лінії з лімітом максимальної заборгованості у сумі 950 тис. доларів США. Між нею та банком, у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 11 травня 2007 року був укладений договір поруки. 30 листопада 2007 року між ними була укладена додаткова угода до договору поруки, відповідно до якої поручитель зобов'язався відповідати за своєчасне виконання позичальником зобов'язання про повернення кредиту. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 9 квітня 2012 року задоволено частково позов ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_2 про стягнення боргу, яким у рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки, що належить на праві власності позичальнику. Також у рішенні суду зазначається, що банк 12 травня і 1 червня 2011 року направляв позичальнику вимоги про дострокове погашення кредитної заборгованості.

Зважаючи на зазначені обставини, позивач вважає, що у відповідності до ч. 4 ст. 559 ЦК України, договір поруки є припиненим з 1 січня 2012 року, оскільки банк не пред'явив їй вимогу про погашення заборгованості у шестимісячний строк з дня настання строку виконання основного зобов'язання - 1 липня 2011 року, а лише 31 січня 2013 року звернувся до Приморського районного суду м.Одеси про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованості по кредитному договору.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 25 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м.Києва від 29 вересня 2015 року рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 25 червня 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Визнано припиненою поруку ОСОБА_1 за договором поруки № 02-66-07/МБ від 11 травня 2007 року.

У касаційній скарзі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що кредитор не звернувся до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання з вимогами про виконання поручителем обов'язків боржника, а тому договір поруки, в силу ч. 4 ст. 559 ЦК України, має бути визнаний припиненим.

Разом із тим, апеляційний суд, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, виходив з того, що наявність рішення апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2015 року, яким стягнено заборгованість з поручителя та відмовлено у визнанні договору поруки на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України, не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання поруки припиненою на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки при розгляді вищезазначеної справи про стягнення заборгованості, досліджувалися інші обставини, як підстави для визнання договору поруки припиненим, а тому поручитель не позбавлений права звернутися до суду з такими вимогами, та зазначив, що такий його висновок повністю узгоджується з висновком Верховного суду України, зробленим у справі 6-107цс13.

Проте повністю погодитись з таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Таким вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами установлено, що 11 травня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та позичальником ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір №66-07/ МБ з відповідними додатковими угодами №1, №2, №3 та №4. В цей же день між Банком та ОСОБА_1 і ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 02-66-07/МБ та № 01-66-07 МБ відповідно.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2015 р. у справі № 522/15646/13-ц, за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про визнання поруки припиненою, було скасовано рішення Приморського районного суду м.Одеси від 15 грудня 2014 року, та прийнято нове рішення, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 2 300 268 грн 77 коп.; стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 2 300 268 грн 77 коп.; в задоволенні зустрічного позову відмовлено.

З наведеного вбачається, що питання дійсності договору поруки досліджувалося апеляційним судом Одеської області при розгляді справи за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про визнання поруки припиненою.

Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Згідно з п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Частиною 1 ст. 14 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

З огляду на визначений ст. 129 Конституції України принцип обов'язковості рішення після вирішення судом справи та набрання рішенням суду законної сили, а також на зміст ст. ст. 553, 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що у разі, якщо є судове рішення про стягнення з поручителя заборгованості за кредитним договором та відмову в задоволенні позову поручителя про визнання недійсним договору поруки, в якому судом розглядалося питання дійсності договору поруки, і це рішення набрало законної сили, то під час вирішення справи про припинення поруки суду необхідно враховувати встановлення таким судовим рішенням указаних обставин.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року № 6-2017цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Апеляційний суд, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України, на зазначені положення закону уваги не звернув, не встановив належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають з кредитного договору та договору поруки, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та дійшов передчасного висновку про задоволення позову.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 29 вересня 2015 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик

В.А. Черненко