Ухвала

іменем україни

13 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Маляренка А.В., Парінової І.К.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Мистецького об'єднання «Елегія», третя особа - Івано-Франківська обласна рада, про скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зобов'язання провести індексацію заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнив, та остаточно просив скасувати наказ про звільнення, стягнути з відповідача Мистецького об'єднання «Елегія» (далі - МО «Елегія») середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, зобов'язати провести індексацію заробітної плати та відшкодувати моральну шкоду.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що починаючи із січня 2002 року він перебував із відповідачем у трудових відносинах, наказом від 04 вересня 2008 року № 7 його звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з введенням процедури ліквідації. Вважає наказ незаконним, оскільки такий не був доведений до його відома у встановлені трудовим законодавством строки. Також зазначив, що відповідачем не було вжито заходів щодо виплати вихідної допомоги та сприяння у працевлаштуванні його як вивільненого працівника. Крім того, на порушення вимог ст. 116 КЗпП України з вини відповідача із 01 грудня 2006 року і станом на час звернення до суду з цим позовом із ним не проведено розрахунку із заробітної плати, тому просив стягнути на свою користь середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку, а всього у розмірі 107 184 грн, зобов'язати відповідача провести індексацію заробітної плати в межах прожиткового мінімуму з моменту виплат і до теперішнього часу та стягнути з відповідача на свою користь 30 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням трудових прав.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2015 року позов задоволено частково.

Зобов'язано МО «Елегія» здійснити індексацію нарахованої та невиплаченої ОСОБА_4 заробітної плати.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції у частині задоволення позовних вимог про зобов'язання МО «Елегія» здійснити індексацію нарахованої та невиплаченої ОСОБА_4 заробітної плати, у задоволенні вказаних позовних вимог відмовлено.

В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати у повному обсязі рішення суду апеляційної інстанції та скасувати рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про скасування наказу про звільнення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що про звільнення з роботи позивачу було відомо у 2009 році, а за захистом порушеного права він звернувся 26 березня 2014 року, таким чином, позивач пропустив строк звернення до суду за захистом порушеного права та не просив поновити цей строк.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості вказаних позовних вимог, відсутності передбачених ст. ст. 116, 117 КЗпП України підстав для його стягнення.

При цьому суд надав належну оцінку тій обставині, що заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 січня 2009 року з МО «Елегія» на користь позивача стягнуто 2 200 грн заборгованості із заробітної плати за період із 01 грудня 2006 року до 31 грудня 2007 року, 454 грн 38 коп. компенсації за час затримки її виплати, а всього - 2 654 грн 38 коп.; на підставі цього рішення 17 лютого 2009 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області видано виконавчий лист № 2-275/2009 року, а 25 травня 2009 року державним виконавцем управління ДВС Головного управління юстиції в Івано-Франківській області винесено постанову про закінчення виконавчого провадження із виконання вказаного виконавчого листа.

Разом із тим суд правильно урахував, що позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту виконання ним роботи у МО «Елегія» після січня 2008 року та відповідно нарахування за це заробітної плати.

Правильними є також висновки судів обох інстанцій про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог про відшкодування моральної шкоди відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України, у зв'язку з відсутністю підстав вважати порушеними трудові права позивача, адже позивачем не надано будь-яких доказів та підтвердження того, що внаслідок звільнення з роботи за сумісництвом він зазнав моральних страждань, втратив нормальні життєві зв'язки, які вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Водночас, переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача здійснити індексацію нарахованої та невиплаченої позивачу заробітної плати у зв'язку з недоведеністю та необґрунтованістю вказаних позовних вимог, а тому правильно скасував рішення суду першої інстанції у цій частині.

На обґрунтування такого висновку апеляційний суд правильно зазначив, що у справі відсутні докази згідно з вимогами ст. ст. 58, 59 ЦПК України на підтвердження розміру заробітної плати, яка підлягала індексації, а також відповідні підстави такого нарахування із врахуванням необхідності відповідних передумов для проведення індексації, документального підтвердження права на її нарахування та зважаючи на те, що позивач працював за сумісництвом. При цьому апеляційний суд правильно зазначив, що сама по собі вказівка в акті перевірки від 13 серпня 2007 року Територіальною державною інспекцією з питань праці про виявлення факту непроведення працівникам підприємства індексації заробітної плати з травня 2006 року не є достатньою підставою для покладення на відповідача такого обов'язку, враховуючи положення Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.

Наведені в касаційній скарзі доводи, зокрема про порушення судами першої й апеляційної інстанцій норм процесуального права щодо не встановлення обставин, які мають значення для справи, висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, рішення суду першої інстанції у нескасованій частині та рішення суду апеляційної інстанції є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2015 року у нескасованій частині та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

А.В.Маляренко

І.К.Парінова