УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л.,Кадєтової О.В.,
Карпенко С.О.,Мостової Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» до ОСОБА_6, публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» (далі - ТДВ «СК «Індіго») звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 30 червня 2010 року між ТДВ «СК «Індіго» та ОСОБА_8 було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 206-01159-10, згідно з яким позивач прийняв на себе зобов'язання відшкодувати збитки, що може зазнати страхувальник у результаті пошкодження, знищення або втрати транспортного засобу «Міtsubіshі», д.н.з. НОМЕР_1.

11 серпня 2010 року на вул. Богатирській, 3 в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої автомобіль НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_8, був пошкоджений. Зіткнення відбулося внаслідок порушення спільно ОСОБА_6, який керував автомобілем НОМЕР_3, та ОСОБА_8 Правил дорожнього руху, що встановлено постановою Святошинського районного суду м. Києва від 13 грудня 2010 року, якою провадження по справі було закрито у зв'язку із закінченням строків, передбачених ст. 38 КУпАП.

11 серпня 2010 року ОСОБА_8 звернувся до ТДВ «СК «Індіго» із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування у зв'язку з дорожньо-транспортною пригодою, та надав всі необхідні документи. Позивачем було складено страховий акт та розрахунок суми страхового відшкодування 28 лютого 2014 року.

Виконуючи зобов'язання, взяті на себе згідно договору страхування, ТДВ «СК «Індіго» відшкодувало страхувальнику на підставі наряду-замовлення № НМ026054 від 06 листопада 2010 року страхове відшкодування в розмірі 78 165,26 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 3907 від 25 вересня 2013 року, № 6212 від 26 березня 2014 року.

У зв'язку з тим, що на момент дорожньо-транспортної пригоди відповідальність водія транспортного засобу «Nіssаn», д.н.з. НОМЕР_4, була застрахована за полісом ВЕ №0580785 у ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна ІншурансГруп», позивач має право звернутися з позовною заявою до винуватця у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди для відшкодування шкоди у порядку ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування».

З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів суму виплаченого страхового відшкодування в межах 78 165,26 грн, а також судові витрати.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року, позов ТДВ «СК «Індіго» задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на користь ТДВ «Страхова компанія «Індіго» страхове відшкодування в порядку регресу в сумі 24 990,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ТДВ «СК «Індіго» страхове відшкодування в порядку регресу в сумі 14 092,63 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс груп» просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, мотивуючи свої вимоги порушенням судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідачі повинні відшкодувати в судовому порядку суму виплаченого страхового відшкодування позивачу: ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» - у межах ліміту відповідальності з урахуванням безумовної франшизи, а ОСОБА_6 - суму, що перевищує ліміт відповідальності його страхової компанії, а також з того, що позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання, а позивач виплатив ОСОБА_8 страхове відшкодування в повному обсязі 26 березня 2014 року, звернувся до суду з даним позовом у січні 2015 року, тобто, у межах трирічного строку.

Однак, із такими висновками судів попередніх інстанцій повністю погодитися не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 30 червня 2010 року між ТДВ «Страхова компанія «Індіго» та ОСОБА_8 було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 206-01159-10, відповідно до умов якого позивач прийняв на себе зобов'язання відшкодувати збитки, яких може зазнати страхувальник у результаті пошкодження, знищення або втрати транспортного засобу «Міtsubіshі», д.н.з. НОМЕР_1.

11 серпня 2010 року на вул. Богатирській, 3 у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода з обопільної вини водіїв транспортних засобів ОСОБА_6, який керував автомобілем НОМЕР_5, та ОСОБА_8, який керував автомобілем НОМЕР_6, внаслідок порушення Правил дорожнього руху, що підтверджено постановою судді Святошинського районного суду м. Києва від 13 грудня 2010 року, якою провадження по справі було закрито у зв'язку із закінченням строків, передбачених ст. 38 КУпАП.

11 серпня 2010 року ОСОБА_8 звернувся до ТДВ «Страхова компанія «Індіго» із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування в зв'язку з дорожньо-транспортною пригодою, та надав всі необхідні документи. ТДВ «Страхова компанія «Індіго» складено страховий акт та розрахунок суми страхового відшкодування.

ТДВ «Страхова компанія «Індіго» виплатило ОСОБА_8 на підставі наряду-замовлення № НМ026054 від 06 листопада 2010 року страхове відшкодування в розмірі 78 165,26 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №3907 від 25 вересня 2013 року та № 6212 від 26 березня 2014 року.

На момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди відповідальність водія транспортного засобу «Nіssаn», д.н.з. НОМЕР_4, ОСОБА_6 була застрахована за полісом ВЕ №0580785 в ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп».

Згідно ст. 993 ЦК України, положення якої кореспондуються зі ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Перехід права вимоги за нормами ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» слід відрізняти від зворотної вимоги (регресу), яка регулюється положеннями ст. 1191 ЦК України, ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Системний аналіз цієї норми дає підстави для висновку про її застосування за таких умов: право регресної вимоги до винної особи має третя особа після виконання нею зобов'язання перед потерпілим; регрес застосовується після припинення зобов'язання з відшкодування шкоди.

За регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання, зокрема виплати страхового відшкодування (частина шоста статті 261 ЦК України).

Разом з тим статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. При цьому заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (частина перша статті 262 ЦК України). Отже, страхувальник, який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набув право вимоги сплаченого страхового відшкодування до заподіювача і строк такої вимоги починає спливати з моменту заподіяння шкоди.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року № 6-2598цс15.

Таким чином, у спірному зобов'язанні відбулася заміна кредитора - страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. При цьому строк позовної давності у страховому зобов'язанні є загальним (три роки) та його перебіг починається від дня настання страхового випадку.

Відповідно до положень ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» від дня страхового випадку внаслідок заміни кредитора у зобов'язанні з відшкодування шкоди до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат й у межах загального строку позовної давності, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані страхувальнику збитки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-113цс13.

Зазначені положення актів законодавства судами попередніх інстанцій на порушення вимог ст. ст. 10, 212, 316 ЦПК України не було враховано, доводи та заперечення сторін належним чином не перевірено, суди не визначились із характером спірних правовідносин, не застосували норми матеріального права, що підлягали застосуванню до спірних правовідносин, та помилково вважаючи, що позивач набув право регресної вимоги до відповідачів, дійшли передчасного висновку про те, що позивачем не пропущено строк позовної давності.

Крім того, відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці першому пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі ст. 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року № 6-745цс15.

Суд першої інстанції зазначеного вище не врахував, не звернув увагу на зміст правовідносин та суб'єктний склад учасників цих правовідносин, у зв'язку із чим, не з'ясував, чи спір, що виник між ТДВ «СК «Індіго» та ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» підлягав розгляду в порядку цивільного судочинства, чи він мав вирішуватись господарським судом.

Перевіряючи в апеляційному порядку законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд також не звернув уваги на вищевикладене та дійшов помилкового висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Допущені судами неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення, у зв'язку з чим судові рішення судів попередніх інстанцій на підставі ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова

О.В. Кадєтова

С.О. Карпенко

Г.І. Мостова