АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Гладун Х.А.
№ 22-ц/796/2728/2016 Доповідач - Борисова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Соколової В.В., Ратнікової В.М.

при секретарі: Меженко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 листопада 2015 року по справі за об'єднаними позовами ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_1 про припинення договору та відшкодування збитків та

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, приватного підприємства «Юс-Центр», ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, товариства з обмеженою відповідальністю «Автоекспрес», товариства з обмеженою відповідальністю «Автосос-Сервіс», ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними, виселення та відшкодування збитків,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року ОСОБА_9 та ОСОБА_13 звернулися до суду із позовом, в якому ОСОБА_9 просила вселити її в квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_15 просила визнати припиненим договір суборенди та відшкодувати збитки.

Свої вимоги мотивували тим, що 05.06.2008 року між ПП «ЮС-Центр» та ОСОБА_3 укладено договір оренди, предметом якого є 2/3 частини квартири АДРЕСА_1.

У подальшому між ПП «Юс-Центр» та позивачами укладено договори суборенди, відповідно до умов яких останні отримали у тимчасове володіння та користування по 1/3 частини квартири АДРЕСА_1.

17.07.2013 року відповідачі разом із невідомими особами зламали вхідні двері вказаної квартири та заволоділи речами позивачів, крім того, змінили замки на вхідних дверях квартири.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28.01.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.05.2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.10.2014 року касаційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 28.01.2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22.05.2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.11.2014 року позов ОСОБА_9 до ОСОБА_3 ОСОБА_4 третя особа: Приватне підприємство «Юс-Центр» про вселення залишено без розгляду.

В обґрунтування свого позову, ОСОБА_2 вказувала на те, що нa підставі договору суборенди 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 від 17.03.2013 pоку, укладеного між нею та ПП «Юс-Центр», який діяв до 17.09.2013 pоку, користувалася квартирою АДРЕСА_1 Однак, з 17.07.2013 pоку у зв'язку з протиправними діями відповідачів фактично не могла користуватися спірною квартирою останні два місяці, оскільки була самоправно виселена ними з квартири. При цьому, при укладенні договору суборенди нею сплачено ПП «Юс-Центр» кошти за суборенду квартири в сумі 13800 грн. Залишок коштів, на які вона мала право проживати у квартирі становить 4600 грн. з розрахунку проживання в серпні-вересні 2013 року.

На підставі ст.ст.22, 611, 614 ЦК України просила визнати договір суборенди 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 укладений 17.03.2013 року між нею та ПП «Юс-Центр» припиненим, стягнути з відповідачів солідарно на її користь збитки в сумі 4600 грн., що були нею понесені внаслідок протиправних дій відповідачів та сплачені відповідно вказаного вище договору.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.11.2014 року допущено правонаступництво з позивача ОСОБА_9 на ПП «Юс-Центр» в частині вимог про визнання договору припиненим, відшкодування шкоди.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.11.2014 року до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог було залучено ОСОБА_1

В червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся з позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив визнати недійсним договір оренди (найму) житла від 28.05.2008 pоку (1/3 частки квартири АДРЕСА_1) укладений між ОСОБА_3 і ПП «Юс-Центр»;

розірвати договори суборенди квартири № 17 від 05.06.2012 pоку укладені між ПП «Юс- Центр» і ОСОБА_9, від 15.06.2013 р. між ПП «Юс-Центр» і ОСОБА_10, від 06.07.2014 pоку між ПП «Юс-Центр» і ОСОБА_12;

визнати недійсними договори оренди (найму) квартири №17 від 03.08.2013 pоку укладені між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 від 24.07.2014 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_11;

усунути перешкоди при здійсненні ним права власності на 1/3 частку та права оренди 2/3 часток квартири АДРЕСА_1 та виселити з неї ОСОБА_4, ОСОБА_3, ПП «Юс-Центр», ОСОБА_5, ОСОБА_16, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_2 та усіх інших фізичних і юридичних осіб, що будуть перебувати у цій квартирі на момент виконання судового рішення;

заборонити перебування у квартирі АДРЕСА_1 ПП «Юс-Центр» та усім працівникам цього підприємства, або особам, які там працювали раніше;

стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_3, ПП «Юс-Центр», ОСОБА_5, ОСОБА_16, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ТОВ «Автоекспрес», ТОВ «Автосос-Сервіс», ОСОБА_10, ОСОБА_2 на його користь реальні збитки у розмірі 20900 грн.;

стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_3, ПП «Юс-Центр», ОСОБА_5, ОСОБА_16, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ТОВ «Автоекспрес», ТОВ «Автосос-сервіс» ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_2 упущену вигоду у розмірі 121 540,50 грн. та вирішити питання судових витрат.

В мотивування вимог посилався на те, що за рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27.04.2004 року у справі № 2-1128/04, яке набрало законної сили, йому на праві власності належить 1/3 частка квартири АДРЕСА_1. Інші 2/3 частки квартири зареєстровані за померлими особами.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21.12.2005 року у справі № 2-1909-1/05, зміненим ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.03.2006 року ОСОБА_3 (в особі ОСОБА_4, його представника, як неповнолітнього на той час) відмовлено у визнанні права власності на 2/3 частки квартири.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.08.2008 pоку скасоване у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення від 24.05.2006 року у справі № 2-686/06 про визнання за ОСОБА_3 права власності на 2/3 частки вказаної квартири. Ухвалою цього ж суду від 18.07.2012 pоку вимоги ОСОБА_3 про визнання права власності залишені без розгляду за його ж заявою (справа № 2-215/11). Таким чином, в ОСОБА_3 з 28.08.2008 pоку відсутнє право власності на квартиру чи її частки.

Ухвалами Печерського районного суду м. Києва від 18.05.2013 року у справі № 757/9550/13-ц, від 11.09.2013 pоку у справі № 757/14219/13-ц позовні вимоги ОСОБА_3 про зобов'язання видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом (на 1/3 частку квартири після померлого ОСОБА_17.) залишені без розгляду.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16.10.2012 року № 22-7438/12 у справі № 2-3646/11, крім визнання за ОСОБА_1 права користування всією квартирою за відсутності в живих інших її співвласників (померлих ОСОБА_18 і ОСОБА_17.), усунуто перешкоди у здійсненні ним права власності квартирою, виселено з неї ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Постановами ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві від 23.11.2012 року відкриті виконавчі провадженні ВП № 35342439, №35342491 (боржники ОСОБА_3 та ОСОБА_4.).

Після початку дій по примусовому виконанню рішення у справі № 2-3646/11 у лютому 2013 pоку з'ясувалося, що квартира перебуває в оренді у ПП «Юс-Центр» на підставі договорів оренди з ОСОБА_3 від 28.05.2008 року і 05.06.2008 року та договорів суборенди житла, зокрема від 05.06.2012 року з ОСОБА_9, від 15.06.2013 року з ОСОБА_10., які є похідними від договору оренди житла.

Вказує на те, що договір оренди житла від 28.05.2008 року є недійсним, оскільки ОСОБА_3 здав в оренду 1/3 частку квартири, яка належить ОСОБА_1 У зв'язку із недійсністю договору оренди житла від 28.05.2008 року подальші договори суборенди житла, сторонами яких є відповідачі по справі також є недійсними.

Інший договір оренди житла від 05.06.2014 року (щодо 2/3 часток квартири) є недійсним (фіктивним), що є предметом розгляду цивільної справи № 757/738/14-ц з рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19.03.2014 pоку, яке ним оскаржене.

14.02.2013 pоку було попереджено ПП «Юс-Центр» про розірвання усіх договорів оренди і суборенди житла, якщо такі є, у зв'язку із рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16.10.2012 pоку, яким за ним визнано право користування всією квартирою.

Восени 2013 pоці ОСОБА_1 дізнався, що у липні 2013 року між відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_4 та суборендарями ОСОБА_19 і ОСОБА_2, котрим в суборенду також була здана квартира, виник конфлікт. Замість цих суборендарів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 заселили ОСОБА_5, зазначивши що власником квартири є неіснуюча особа ОСОБА_17 через ПП «АН «ПМЖ» уклавши з ним договір оренди квартири № 203 від 03.08.2013 pоку. Цей договір оренди житла також є недійсним в силу положень ст.ст.203, 215 ЦК України, оскільки такої особи, як ОСОБА_17 не існує, а ОСОБА_3 не є власником квартири з якої його виселено.

Після виселення ОСОБА_3 і ОСОБА_4, позивач ОСОБА_1 у грудні 2013 року - січні 2014 року за допомогою спеціалістів неодноразово змінював вхідні замки до належної йому квартири оскільки їх постійно крали та пошкоджували, та встановлював при цьому свої замки.

За неодноразові послуги спеціаліста по розтину та встановленню замків на вхідних дверях ним було сплачено 20900 грн.

З приводу вище перелічених протиправних дій відповідачів позивачем у встановленому порядку повідомлялися правоохоронні органи.

Також в подальшому позивачу стало відомо, що у спірній квартирі проживають ОСОБА_16, ОСОБА_7, ОСОБА_8

Крім того, цивільно-правові угоди щодо належної позивачу частки у квартирі були зірвані відповідачами, чим позивачу завдано збитків у вигляді упущеної вигоди розміром 121540,50 грн. (неодержаної орендної плати за 3 місяці по договору оренди житла як еквівалент 1350 доларів США за кожний місяць), а тому ці кошти також мають бути стягнуті з відповідачів.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.11.2014 pоку об'єднано в одне провадження цивільні справи № 757/22701/13-ц та № 757/16602/14-ц.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.11.2015 року позовну заяву ПП «Юс-Центр» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_1 про припинення договору та відшкодування збитків на підставі заяви представника Приватного підприємства «Юс-Центр» залишено без розгляду.

Отже, з урахуванням викладеного, на розгляд суду залишилися позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06.11.2015 року у задоволенні позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення в частині відмови у задоволенні його позову скасувати та ухвалити в цій частині нове про задоволення його позову.

Вказує, що позовні вимоги були обґрунтовані порушеннями відповідачами його права власності на квартиру АДРЕСА_1: як власнику 1/3 її частки (за рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27.04.2004 pоку у справі № 2-1128/04, мотивувальної частини рішення Апеляційного суду м. Києва від 16.10.2012 pоку у справі № 2-3646/11 щодо його права користування всією квартирою), та орендарю інших 2/3 її часток (за договором оренди житла від 05.06.2008 pоку між ОСОБА_3 і ПП «Юс-Центр» та мирової угоди, визнаної ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 02.12.2014 року у справі № 757/738/14, яку на даний час не виконано.

Крім того, щодо визнання недійсними договорів оренди, то суд не встановлював обставин і визначених відповідно до них правовідносин, чим порушив вимоги п.3 ч.1 ст.215 ЦПК України.

Вказує, що позовні вимоги були обґрунтовані ст.1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини, ст.ст.41, 55 Конституції України, ст.ст.16, 19, 22, 203, 215, 316, 317, 319, 321, 386 ЦК України, ст.116 Ж України, ст.ст.27, 203, 215, 236, 823, 825, 1192 ЦК України, тобто містять у собі посилання на ст.ст.823, 825 ЦК України.

В судовому засіданні представник відповідача ПП «Юс-Центр» просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апелянт та інші особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів вважає можливим розглядати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення представника відповідача ПП «Юс-Центр», перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 не оскаржується, а тому в апеляційному порядку не перевіряється.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі»рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення. Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Відповідно до ст.ст.213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Вказані порушення норм матеріального та процесуального права є підставою відповідно до ст.309 ЦПК України до скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті заявлених позовних вимог.

Судом встановлено, що 11.02.1994 року відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району м. Києва видано свідоцтво про право сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_17, ОСОБА_20, ОСОБА_18

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_20 (т.1 а.с.155).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_20 належна йому 1/3 частина спадкового майна була поділена в рівних частках між дружиною - ОСОБА_18 та сином - ОСОБА_21

03.11.1998 року державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_22 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яке було зареєстровано в реєстрі за № 3с-619 на ім'я ОСОБА_18 та ОСОБА_21 щодо спадкового майна померлого ОСОБА_20 у вигляді 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 (т.1 а.с.152-153).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_21 (т.1 а.с.154), після смерті якого спадкоємцями першої черги були: ОСОБА_23 (дружина померлого) та ОСОБА_18 (мати померлого), які у частині частки ОСОБА_21 у праві власності на квартиру відмовилися від своєї долі у праві на спадщину на користь сина ОСОБА_21 - ОСОБА_1, якому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину.

19.03.2003 року померла ОСОБА_18, після смерті якої відкрилася спадщина на 4/9 частини спірної квартири.

20.01.2004 року ОСОБА_1 отримав від державних нотаріусів Дванадцятої та Шостої київських державних нотаріальних контор постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії підстав відсутності у спадкоємця ОСОБА_1 довідки-характеристики на квартиру, яка є спадковим майном.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27.04.2004 року № 2-1128/04 за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 (т.1 а.с.52-53).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21.12.2005 року № 2-1909-1/05, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.03.2006 року, у задоволенні позову ОСОБА_4, в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування - відмовлено. Виключено з мотивувальної частини рішення від 21.12.2005 року посилання суду на те, що ОСОБА_1 повністю визнав частку власності позивача у спірній квартирі (т.1 а.с.54-55зв).

Ухвалою від 28.08.2008 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 24.05.2006 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування, Київського міського управління юстиції, Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна про зобов'язання зареєструвати право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування та видати свідоцтво про право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування - скасовано у зв'язку з нововиявленими обставинами (т.1 а.с.57-зв).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30.12.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18.03.2014 року, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання недійсною заяви про скасування заповіту - задоволено частково.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_22 03 листопада 1998 року на ім'я ОСОБА_18 та ОСОБА_24 щодо спадкового майна померлого ОСОБА_20 у вигляді 1/3 частини квартири АДРЕСА_1. Решту позовних вимог залишено без задоволення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_25, ПП «Борей-таксі», ТОВ «Фронт», ТОВ «Ліпат-Інвест», КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», ПП «Юс-Центр». ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ТОВ «А.О. Бастіон», ТОВ «Технічний центр домофонізації Цифрал-Сервіс», треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, ТОВ «Елітком», ОСОБА_23, ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_19, ОСОБА_5, ОСОБА_10 ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32 про визнання недійсним заповіту, визнання пріоритету зареєстрованих прав на частки квартири, визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування за законом, визначення судом відповідальності, стягнення в солідарному порядку погіршення частки, упущеної вигоди, неодержаної орендної плати, пені, моральної шкоди, реальних збитків, грошової компенсації, припинення права власності - відмовлено (т.4 а.с.200-230).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справі від 16.07.2014 року рішення від 30.12.2013 року та ухвалу від 18.03.2014 року залишено без змін.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, узагальнюючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що ОСОБА_1 па праві власності належать 1/3 частина квартири АДРЕСА_1.

Інші 2/3 частини вказаної квартири належали померлим ОСОБА_17 та ОСОБА_18

Як встановлено рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16.10.2012 року, право на спадщину, яка складається із інших 2/3 частин спірної квартири належним чином за спадкоємцями не оформлена і ця частка квартири є предметом судового розгляду по якому відсутнє рішення, що набрало законної сили.

Відсутність оформленого права на спадщину в ОСОБА_3 і ОСОБА_33 позбавляє їх і права користування спірною квартирою, внаслідок спадкування. Інших законних підстав, які б свідчили про наявність у зазначених осіб прав користування жилою площею в спірній квартирі в матеріалах справи не має.

Крім того, даним рішенням встановлено, що хоч позивач є власником 1/3 частини спірної квартири, але за відсутністю в живих інших її власників, і враховуючи, що між ними, в тому числі і тими, після яких він успадкував частку у майні, не встановлювався порядок користування жилими приміщеннями у квартирі, право користування спірною квартирою розповсюджується на всю квартиру і відповідно підлягає захисту у разі порушення вказаного права іншими особами. (т.1 а.с.62-64)

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.ст.317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Частиною 1 ст.319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97‒ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з ч.1 ст.3 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК до правомочностей власника належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Право власності є найбільш фундаментальним речовим правом, яке створює основну юридичну передумову для нормального функціонування цивільного обороту.

Найбільш ефективним і поширеним способом відновлення порушених прав та законних інтересів власника є судовий захист. Судовий захист права власності у порядку цивільного судочинства здійснюється за вимогами, серед яких:

- про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном;

- про відшкодування шкоди, заподіяної майну, або збитків, завданих порушенням прав власника;

- про визнання недійсними договорів та про визнання договорів дійсними - у випадках, передбачених ЦК.

З матеріалів справи вбачається, і сторонами по справі не заперечується, що 28.05.2008 року ПП «Юс-Центр» та ОСОБА_3 уклали договір оренди 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 для проживання співробітників ПП «Юс-Центр» до 28 травня 2017 року.

05.06.2008 року між ПП «Юс-Центр» та ОСОБА_3 був укладений договір оренди 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 (т.1 а.с.6-7).

05.06.2012 року між ОСОБА_9 та ПП «Юс-Центр» був укладений договір суборенди згідно з яким, ОСОБА_9 передано в оренду (найм) 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 (т.1 а.с.8-10).

17.03.2012 року між ОСОБА_2 та ПП «Юс-Центр» був укладений договір суборенди згідно з яким, ОСОБА_2 передано в оренду (найм) 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 (т.1 а.с.11-13).

05.06.2012 року між ОСОБА_19 та ПП «Юс-центр» було укладено договір суборенди та передано в оренду (найм) 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 31-32).

Оскільки ОСОБА_19 на пів року разом з дитиною виїхала з міста Києва, то за взаємною згодою дію договору суборенди 1/3 частки квартири між ОСОБА_19 та ПП «Юс-центр» було призупинено і 17.03.2013 року між ОСОБА_2, та ПП «Юс-Центр» був укладений договір суборенди згідно з яким, було передано в оренду (найм) 1/3 частини квартири № АДРЕСА_1.

15.03.2013 року ПП «Юс-Центр» та ОСОБА_34 уклали договір суборенди 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 (т.2 а.с.82-зв).

03.08.2013 року між ПП «Юс-центр» та ОСОБА_5 було укладено договір суборенди квартири АДРЕСА_1 (т.2 а.с.83-84-зв).

15.06.2013 року ПП «Юс-центр» та ОСОБА_10 уклали договір суборенди 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 для проживання до 20.05.2017 року.

Крім того, 16.01.2014 року позивач також дізнався що у квартирі з дозволу ОСОБА_4 без будь-якого договору оренди житла проживають ОСОБА_16, її син ОСОБА_7 і донька ОСОБА_8, коли вона виїжджає до Бельгії, де постійно проживає.

04.07.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_35 було укладено договір оренди квартири АДРЕСА_1 (т.2 а.с.134-зв.).

06.07.2014 року між ПП «Юс-Центр» та ОСОБА_12 було укладено договір суборенди 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 (т. 4 а.с.159-160).

24.07.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_11 було укладено договір оренди квартири АДРЕСА_1 (т.2 а.с.133-зв.).

Відповідно до ч.1 ст.810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Частиною 1 ст.812 ЦК України визначено, що предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина.

Згідно з ч.1 ст.823 ЦК України за договором піднайму житла наймач за згодою наймодавця передає на певний строк частину або все найняте ним помешкання у користування піднаймачеві. Піднаймач не набуває самостійного права користування житлом.

Договір найму (оренди) повинен бути укладений зі сторони орендодавця власником або іншою уповноваженою особою (ст.761 ЦК України).

Відповідно до ч.4 ст.823 ЦК України у разі дострокового припинення договору найму житла одночасно з ним і припиняється договір піднайму.

Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею ст.391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування й розпорядження своїм майном.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недодержання вказаних вимог в прямо визначених законом випадках у відповідності до ст. 215 цього Кодексу робить правочин нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність за судовим рішенням.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, а саме, коли: зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин не має необхідного обсягу цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину не є вільним і не відповідає його внутрішній волі; недотримано встановленої законом форми правочину; правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, оскільки відповідач ОСОБА_3 не набув у встановленому законом порядку права власності або права користування квартирою або її часткою, він не має права вчиняти будь-які юридично значимі правочини (дії), щодо користування спірною квартирою.

Крім того, ОСОБА_4 також немає будь-яких законних прав укладати договори оренди або в інший спосіб розпоряджатися спірною квартирою.

Проте, на думку колегії суддів вимога позивача про визнання недійсним договору оренди від 28.05.2008 року задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до умов визнаної Апеляційним судом м. Києва мирової угоди ОСОБА_1 відмовився від позовних вимог про визнання недійсним договору оренди від 28.05.2008 року, а відповідач ПП «Юс - Центр» зобов'язався не заявляти в подальшому позовних вимог про недійсність цього договору, його нікчемність чи визнання неукладеним або ж про розірвання цього договору (п.3).

Згідно п.4 мирової угоди ПП «Юс-Центр» гарантує ОСОБА_1 виконання усіх обов'язків по зазначеному договору оренди житла від 05.06.2008 року і на підтвердження повного виконання цих обов'язків передав ОСОБА_1 оригінали доказів повної сплати орендодавцю орендної плати за весь час оренди житла, передбаченої цим договором (по 05.07.2017 року).

Згідно зі ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до ст.175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову.

У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди.

У разі невиконання однією зі сторін зобов'язань за умовами мирової угоди інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди. При цьому звернення заінтересованої особи до суду із зазначеним позовом без попереднього отримання постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження не є підставою для відмови в задоволенні указаного позову.

Таким чином, у випадку ухилення однієї зі сторін мирової угоди від добровільного виконання умов мирової угоди іншою стороною може бути заявлено позов про спонукання до виконання умов мирової угоди, і лише після ухвалення судового рішення про задоволення таких позовних вимог можуть вирішуватись усі процесуальні питання, пов'язані з виконанням судових рішень.

Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі № 6-274цс15 та від 11.11.2015 року у справі № 6-342цс15.

В разі невиконання ПП «Юс-Центр» умов затвердженої мирової угоди, позивач не позбавлений можливості звернутися до суду із позовом про спонукання до виконання умов мирової угоди.

Згідно з п.2 мирової угоди, ПП «Юс-Центр» відступив на користь позивача ОСОБА_1 свої права орендаря 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 по договору оренди житла від 05.06.2008 року, сторонами якого є орендодавець ОСОБА_3 і орендар ПП «Юс-Центр».

Оскільки ОСОБА_1 за умовами мирової угоди є новим орендарем, власником 1/3 частин квартири і користувачем всієї квартири, то він в силу вимог закону має право вимагати розірвання договорів суборенди квартири № 17 від 05.06.2012 pоку між ПП «Юс-Центр» і ОСОБА_9, від 15.06.2013 року між ПП «Юс-Центр» і ОСОБА_10, від 06.07.2014 pоку між ПП «Юс-Центр» і ОСОБА_12 та вимагати визнання недійсними договорів оренди (найму) квартири № 17 від 03.08.2013 pоку укладених між ОСОБА_3 і ОСОБА_5, від 24.07.2014 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_11

Крім того, за п.6 мирової угоди, ОСОБА_1 відмовився від позовних вимог про виселення ПП «Юс-Центр» з квартири та про звільнення квартири ПП «Юс-Центр» з підстави фіктивності договору оренди житла від 05.06.2008 року.

З цих же підстав не підлягають вимоги ОСОБА_1 про заборону перебування у квартирі АДРЕСА_1 ПП «Юс-Центр» та усім працівникам цього підприємства, або особам, які там працювали раніше.

Крім того, відповідно до ухвали Апеляційного суду м. Києва від 02.12.2014 року про визнання мирової угоди між ОСОБА_1 та ПП «Юс-Центр», останнє зобов'язалося добровільно звільнити спірну квартиру від осіб, речей тварин, які там знаходяться (т.4 а.с.206-207).

Згідно положень ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 116 ЖК України визначено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Оскільки договори оренди житла фактично укладено не було, у відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було відсутнє право укладати такі договори, а у відповідача ПП «Юс-Центр» щодо суборенди квартири, а тому у відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_3, ПП «Юс-Центр», ОСОБА_5, ОСОБА_16, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_2 немає відповідних законних підстав для проживання у квартирі, 1/3 частина якої належить позивачу.

Колегія суддів, керуючись вимогами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України та ст.ст.116, 150 ЖК України виходить з того, що право позивача підлягає захисту шляхом виселення відповідачів: ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_16., ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_2 з безпідставно займаної ними квартири, оскільки позивачем доведено порушення його права на користування та розпорядження своїм майном, а дії відповідачів у створенні таких перешкод є незаконними.

Проте, вимоги щодо усунення перешкод шляхом виселення відповідача ПП «Юс-Центр» задоволенню не підлягають, оскільки умовами мирової угоди, що була визнана судом передбачено добровільне звільнення квартири від осіб, речей тварин ПП «Юс-Центр», які там знаходяться. ОСОБА_1 було забезпечено зі сторони відповідача ПП «Юс-Центр» вільний доступ до квартири та усіх її приміщень.

З матеріалів справи убачається, що відповідачами по справі систематично створюються перешкоди ОСОБА_1 у користуванні його правом власності на 1/3 частину квартири та правом користування усією квартирою, про що свідчать його звернення до правоохоронних органів, судів про оскарження дій та бездіяльності правоохоронних органів, звернення до судів із позовами про усунення перешкод у здійсненні права власності, виселення (т.1 а.с.61-64, 70-71, 173, 176-181, 218-223, т.2 а.с.8-зв, т.3 а.с.35 -37, 40, 98-109, т.4 а.с.151).

Так, відповідно до наданих ОСОБА_1 копій документів, протягом 2013-2014 року він за допомогою спеціалістів неодноразово змінював вхідні замки до квартири, оскільки їх постійно пошкоджували, знімали, та встановлював при цьому інші замки.

За послуги спеціаліста по розтину замків на вхідних дверях позивачем було сплачено 1700 грн. (товарний чек № 6741 від 26.12.2013 p.), а за встановлений циліндровий механізм Abloy виробництва Фінляндії 1200 грн. (товарний чек № 6271 від 26.12.2013 pоку).

28.12.2013 pоку для доступу до квартири (виклик спеціаліста та розтин замка) позивачем було сплачено 600 грн. (товарний чек № 6421 від 28.12.2013 pоку).

01.01.2014 pоку ОСОБА_1 виявивши пошкодження попередньо замка встановив у новий сувальдний замок Cisa вартістю 910 грн. (рахунок від 30.12.2013 pоку), перед цим демонтувавши два незаконно встановлених відповідачами та сплатив за виконані роботи 1700 грн. (товарний чек № 258 від 01.01.2014 pоку).

16.01.2014 pоку позивачем було підписано акти про виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 16.10.2012 року у справі № 2-3646/11 (№ 22-7438/12), та передано на відповідальне зберігання майно боржників: відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_3 За черговий розтин замків, незаконно встановлених відповідачами ОСОБА_1 було сплачено 1300 грн. (товарний чек № 6874 від 16.01.2014 pоку).

22.01.2014 року позивач знову викликав аварійну службу відкриття замків (товарний чeк № 6272 від 22.01.2014 pоку на суму 500 грн.) (т.3 а.с. 38-39).

За правилами ст.1166 ЦК України, що регламентує загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, підставою цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, яке включає в себе: шкоду, протиправне діяння особи, яка її заподіяла, причинний зв'язок між ними та вину заподіювача шкоди.

У правовідносинах з відшкодування шкоди діє презумпція заподіювача шкоди.

За правилами ч.2 ст.1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди заподіяно не з її вини.

Отже, з урахування викладеного, з відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_3 за пошкодження вхідних замків до дверей квартири №17 та вартість робіт по їх заміні в підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 3955 грн. з кожного, оскільки шкода була спричинена позивачу з їх вини.

Апеляційна інстанція відхиляє вимоги позивача про стягнення іншої частини заявленої у цій вимозі суми, а саме: 12990 грн., оскільки вони не ґрунтуються на вимогах законодавства і будь-якими належними та допустимими доказами по справі не підтверджені.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 ставив перед судом питання про стягнення упущеної вигоди у розмірі 121540,50 грн., мотивуючи це тим, що 31.12.2013 pоку між ним і ОСОБА_36 було укладено договір оренди (найму) житла, яким передбачалося платне користування квартирою протягом 1 року з можливістю проживання тимчасових мешканців. За вказаним договором він отримав від наймача 33300 грн. (еквівалент 4050 доларів США за перші два і один останній місяці оренди), про що надав відповідну розписку (т.3 а.с.32-34).

Проте, ця угода не була здійснена, оскільки ОСОБА_36 відмовився проживати у квартирі через постійні зламування замків, виклики міліції та інші перешкоди, які створювали відповідачі по справі.

Разом з тим, такі вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Згідно рішення Печерського районного суду м. Києва від 27.04.2004 року за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/3 частки квартири АДРЕСА_1.

Часткова власність полягає у тому, що її учасник має право на частку у праві власності на майно, а не конкретно визначену частку у майні.

Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Відповідно до ст.364 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

У даній справі має місце випадок, коли особі - ОСОБА_1 належить 1/3 частина квартири, а інша залишається за покійними, (оскільки на даний час ніхто не прийняв спадщину).

Разом з тим, позивач хоч і є власником 1/3 частини квартири він не має права укладати договір оренди всієї квартири, оскільки щодо 2/3 її частини у нього відсутні дві правомочності власника - володіння та розпорядження.

Крім того, 1/3 частина належної йому квартири не була виділена в натурі рішенням суду.

З огляду на викладене, вимоги про стягнення упущеної вигоди задоволенню не підлягають з огляду на відсутність прав у ОСОБА_1 на укладення договору оренди всієї квартири так і його 1/3 чатини.

Відповідно ч.5 ст.88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Умовами ч.1 ст.88 ЦПК України визначено, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Отже, з відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_16, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_2 підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 20,30 грн. з кожного

Крім того, з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 83,04 грн. з кожного.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст.212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1

В решті рішення суду залишити без змін

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 листопада 2015 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, приватного підприємства «Юс-Центр», ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, товариства з обмеженою відповідальністю «Автоекспрес», товариства з обмеженою відповідальністю «Автосос-Сервіс», ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними, виселення та відшкодування збитків - скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, приватного підприємства «Юс-Центр», ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними, виселення та відшкодування збитків задовольнити частково.

Розірвати договори суборенди житла квартири АДРЕСА_1 від 05 червня 2012 року, що укладені між приватним підприємством «Юс- Центр» та ОСОБА_9, від 15 червня 2013 року між приватним підприємством «Юс-Центр» і ОСОБА_10, від 06 липня 2014 року між приватним підприємством «Юс-Центр» і ОСОБА_12.

Визнати недійсними договори оренди (найму) житла квартири АДРЕСА_1 від 03 серпня 2013 року укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, від 24 липня 2014 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_11.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 при здійсненні ним права власності на 1/3 частин та права користування 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_16, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 збитки у розмірі 3955 грн. та судовий збір у розмірі 83 грн. 04 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 збитки у розмірі 3955 грн. та судовий збір у розмірі 83 грн. 04 коп.

В задоволенні іншої частини позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_16, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 20 грн. 30 коп. з кожного.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді