АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2016 року м. Дніпропетровськ

26 квітня 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Рудь В.В., Повєткіна В.В.

при секретарі Сахарову Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 акціонерного товариства «Акцент - Банк», ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

29 листопада 2013 року позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів ОСОБА_2 акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_3 у якій просить суд стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором ( а. с. 2-3).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 акціонерного товариства «Акцент - Банк», ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено (а.с. 90-91).

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення й ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.96-99).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, залишивши оскаржуване рішення без змін, виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до ст..ст. 526, 530, 549, 553, 554, 629, 1050, 1054 ЦК України, зобовязання за кредитним договором має виконуватися належним чином, як боржником, так и поручителем, на умовах та в строк встановлений законом та договором.

Однак, судом першої інстанції було встановлено, що позивачем на підтвердження позовних вимог було надано договір № DNH4KP94551305 від 05.10.2006 року, який складається із заяви позичальника та умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка», згідно з яким ОСОБА_3 отримала в ПАТ «КБ «ПриватБанк» кредит на загальну суму 5993,00 грн. грн., зі сплатою 25,08 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення кредиту 05.10.2009 року, зобовязання за яким було забезпечено порукою відповідача ПАТ Акцент-Банк, з яким було укладено договір поруки № 167 від 20.10.2010 року.

Згідно умов договору кредит надавався на придбання побутової техніки (телевізору та холодильника) у Приватного підприємця ОСОБА_4.

До позовної заяви додана копія паспорту відповідачки, виданого 17 лютого 1998 року.

Відповідно до довідки за підписом начальника Хортицького РВ ЗМУ ГУ МВС України в Запорізькій області вбачається, що ОСОБА_5 (чоловік відповідачки) 24.06.2003 року дійсно звертався до райвідділку міліції із повідомленням про те, що 21.06.2003 року в період часу з 02:00 год. до 03:30 год. невідомі особи проникли в його квартиру звідки викрали його паспорт, військовий квиток, медичну книжку, довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру, та паспорт його дружини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1

Станом на 05.10.2006 року відповідачка ОСОБА_3 вже була документована новим паспортом Громадянина України серії СВ 913173 виданим 10 лютого 2005 року Хортицьким РВ УМВС України в Запорізькій області.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції керуючись ст.. ст.. 10,11, 57,58, 60 ЦПК України, виходив із того, що позивачем, не надано суду належних та допустимих доказів того, що відповідачка укладала кредитний договір та отримала кредитні кошти, а відтак відсутні підстави щодо стягнення заборгованості з відповідачів за договором.

Вказані висновки суду зроблені без порушення норм матеріального та процесуального права, оскільки позивач не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо надання відповідачці кредитних коштів тв. наявності нібито заборгованості є безпідставними, оскільки позивачем на підтвердження свої позовних вимог не надано суду належних доказів та не вказано на них в апеляційній скарзі, а тому колегія суддів вважає, що вони не обґрунтовані та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Так, з матеріалів справи вбачається, що при укладанні договору у 2006 році надавався паспорт відповідачки, копію якого долучена до позовної заяви, однак станом на 05.10.2006 року відповідачка ОСОБА_3 вже була документована новим паспортом Громадянина України серії СВ 913173 виданим 10 лютого 2005 року Хортицьким РВ УМВС України в Запорізькій області, оскільки ще 21.06.2003 року паспорт відповідачки було викрадено, що підтверджується довідкою Хортицького РВ ЗМУ ГУ МВС України в Запорізькій області.

Крім того, на виконання ухвали апеляційної інстанції, Дніпропетровським науково - дослідним інститутом судових експертиз №5775-15 від 29 січня 2016 року, зроблено висновок, відповідно до якого встановлено, що підпис від імені ОСОБА_3 в графі Позичальник в кредитному договорі (заяві позичальника) №№ DNH4KP94551305 від 05.10.2006 року ( а.с.145) виконані не ОСОБА_3, а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_3М.( а.с.175-178).

Доводи апелянта щодо обовязку виконувати зобовязання за договором, оскільки відповідачка не зверталася з позовом до суду про визнання кредитного договору недійним, а тому відповідно до ст.. 204 ЦК України, вона повинна виконувати зобовязання передбачені договором, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки саме по собі не звернення відповідачки до суду з вищевказаним позовом, за наявності встановлених по справі обставин, не є підставою для задоволення позовних вимог та стягнення визначеної заборгованості.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.307, ст.308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: