Справа №639/2113/16-ц
Провадження №2/639/1063/16
РІШЕННЯ

(Заочне)

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 року Жовтневий районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Труханович В.В.,

за участю секретаря Антохіної О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, суд

ВСТАНОВИВ:

03 березня 2016 ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, в якому він просив суд стягнути з ОСОБА_2 25 000 грн., стягнути з ОСОБА_3 25 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що після смерті його батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 він є їх спадкоємцем. Батьки залишили на позивача заповіти.

Позивач зазначає, що під час спільного життя з батьками його брат ОСОБА_6 та дружина брата ОСОБА_2 разом з ОСОБА_3 постійно знущалися з батьків та наносили їм побої.

Після смерті батьків позивача та його брата ОСОБА_6 відповідачі почали розкрадати та розпродавати майно, спадкоємцем якого вважає себе ОСОБА_1

ОСОБА_1 вказує, що відповідачі чинять перешкоди у доступі до житлових будинків, спадкоємцем яких він себе вважає, чим завдають йому моральну та матеріальну шкоду, у зв'язку з чим він і був змушений звернутися до суду з даним позовом.

Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Додатково вказав, що грошові кошти в сумі 50 000 грн. є матеріальною шкодою за розкрадання майна та побої.

Відповідачі по справі в судове засідання не зявилися, про день, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, відповідно до вимог ЦПК України, причина неявки суду не відома. Клопотання про відкладення справи до суду не надходили.

Згідно вимогам ч. 4 ст. 169 та ст.ст. 224-225 ЦПК України, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи.

Суд, вислухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних обставин.

Розглядаючи даний позов суд виходитьз положень Цивільного кодексу України щодо способів захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, та положень ст. 10,60 ЦПК України щодо обовязку сторони доказування тих обставин, ні які вона посилається.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони є визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК).

З урахуванням наведеного важливого значення набуває необхідність належного зясування судом питання щодо того, про захист яких саме прав особи йдеться.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд зясовує характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що вони безпосередньо повязані зі правом користування ОСОБА_1 майном, що залишилося після смерті його батьків та власником якого він себе вважає.

На думку позивача, відповідачами було порушено його право користування майном, у зв'язку з протиправними діями останніх.

Судом встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, склали заповіти на користь ОСОБА_1, відповідно яких заповіли позивачу все своє майно, де б таке не знаходилося та з чого б не складалося, і взагалі все те, що буде належати їм на день смерті та на що вони за законом матимуть право. Заповіти були посвідчені державним нотаріусом П'ятої ХДНК ОСОБА_7 05.12.2008 року та 06.12.2008 року відповідно.

Позивач в судовому засіданні пояснив, що його мати ОСОБА_5 померла 17.12.2009 року, а його батько ОСОБА_4 помер у 2011 році.

Таким чином, позивач вважає себе спадкоємцем всього майна, яке належало його батькам на підставі заповітів, в тому числі житлових будинків по вул. Ломоносова, 51, вул. Ломоносова, 61 та по вул. Ломоносова, 63 у м. Харкові.

Але, в порушення вимог ст. 10,60 ЦПК України матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів права власності позивача на вказані житлові будинки.

Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 2,3 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. (ст. 387 ЦК України)

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. (ст. 391 ЦК України)

Аналіз змісту наведених норм Закону дає підстави вважати суду, що право на захист права власності належить тільки власнику майна, але, як було встановлено у рішенні вище, позивач власником житлових будинків не являється, а тому і вимоги про захист права власності в даному випадку є безпідставними.

Зазначена позиція суду узгоджується з положеннями п. 23, 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до змісту яких особа, яка звернулася до суду з позовом про захист права власності у вибраний спосіб, повинна довести своє право власності на спірне майно.

При цьому, право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.

Під час судового засідання також не було встановлено жодних протиправних дій відповідачів щодо перешкоджання позивачу у здійсненні його права власності чи нанесення позивачу тілесних ушкоджень.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, застосування способів захисту, обраних позивачем, є безпідставним у зв'язку із недоведеністю в судовому засіданні наявності у нього права власності на майно та відсутністю фактів заподіяння позивачу тілесних ушкоджень, що в даному випадку є підставою для відмові в позові.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 5, 8, 10, 11, 15, 57-60, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 4, 10, 11, 16, 316, 386, 387, 391 ЦК України, п. 23, 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування шкоди відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10-ти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні у той же строк з моменту одержання його копії.

Суддя В. В. Труханович