Справа № 209/2686/16-ц
Провадження № 2/209/1329/16
"23" вересня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Решетник Т.О.,
при секретарі Драгунцевої С.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кам'янському цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СОУЛ-УКРАЇНА» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, -
ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, в якому просить: стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СОУЛ-УКРАЇНА» на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 23 700,00 грн., а також судовий збір у справі.
В судове засідання позивач не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі.
Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином відповідно до вимог ст.ст.74-76 ЦПК України, про поважність причин неявки суд не повідомили, заяви про розгляд справи за його відсутності не надали, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався.
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У зв'язку з чим суд, з урахуванням згоди позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та вирішити справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до пунктів 1.1., 1.2. оспорюваного договору, лізингодавець зобов'язується придбати в продавця визначений у додатку № 1 до оспорюваного договору та в оспорюваному договорі або в іншому договорі предмет лізингу - автомобіль марки «CHERY» моделі «Tiggo» FL 1,8 AT Comfort 4?2 за ціною, яка визначається продавцем, та передати предмет лізингу в користування лізингоодержувачу на умовах, визначених даним договором.
Згідно додатку № 1 до оспорюваного Договору, вартість предмета лізингу становить 237 000,00 грн. (а.с.18-19).
Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить підстави визнання договору (чи його умов) недійсним.
Так, за змістом ч. 5 цієї норми, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Визначення поняття «несправедливі умови договору» міститься у частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.
Аналізуючи положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника) (пункт 2 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункт 3 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
Розглядаючи дану справу, суд дійшов до висновку про несправедливість наступних умов укладеного договору фінансового лізингу:
- підпункт 3.2.7. пункту 3.2., пункт 12.7. оспорюваного договору - лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу та в разі необрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом трьох місяців з моменту повідомлення лізингоодержувача про такі обставини або відсутності письмових заяв щодо врегулювання такої ситуації. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах пункту 12.7. даного договору - лізингодавець повертає лізингоодержувачу сплачений ним авансовий платіж або частину авансового платежу за відрахуванням 20 %, які лізингодавець утримує в якості штрафу за невиконання умов договору, платіж за оформлення договору поверненню не підлягає.
Фактично договором передбачено застосування до лізингоодержувача штрафних санкцій за небажання змінювати умови укладеного договору та неможливість його виконання лізингодавцем.
У даному випадку має місце порушення пунктів 4, 7 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» - надання лізингодавцю можливості не повертати кошти на оплату, здійснену лізингоодержувачем, у разі відмови лізингоодержувача виконати договір, без встановлення права лізингоодержувача на одержання відповідної компенсації від лізингодавця у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання лізингодавцю можливості не повертати кошти на оплату, здійснену лізингоодержувачем, у разі розірвання договору з ініціативи лізингодавця.
- пункти 4.1, 9.4. оспорюваного договору - визначення ціни товару на момент його поставки лізингоодержувачу (порушення пункту 13 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).
- пункт 10.9. оспорюваного договору - надання лізингодавцю права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; надання лізингодавцю можливості збільшувати ціну без надання лізингоодержувачу права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (порушення пунктів 11, 13 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).
- пункт 12.1. оспорюваного договору - надання лізингодавцю можливості не повертати 80% кошів на оплату платежу за оформлення договору, здійснену лізингоодержувачем, у разі відмови лізингоодержувача виконати договір, без встановлення права лізингоодержувача на одержання відповідної компенсації від лізингодавця у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (порушення пункту 4 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).
До того ж, ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.
З наведеного вбачається, що чинним законодавством не передбачено здійснення платежів, пов'язаних з укладенням та оформленням самого Договору фінансового лізингу.
- пункт 16.5. оспорюваного договору - надання лізингодавцю права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для лізингоодержувача, без його згоди (порушення пункту 17 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.
Отже, вищенаведеними умовами оспорюваного договору значно розширені права лізингодавця та звужені його обов'язки, фактично забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидну дисбаланс між правами та обов'язками сторін, а тому в силу положень частин першої, другої, пунктів 2-4, 11-13 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» такі умови є несправедливими для позивача та відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягають визнанню недійсними у цілому.
Крім того, вирішуючи даний спір та зважаючи на обставини справи, суд виходить з наступного.
Відповідно до п.5 ч.1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовий лізинг є фінансовою послугою.
За приписами ч. 1 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями.
Відповідно до вимог п. 4 ч. 1, ч.2 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання ними відповідної ліцензії.
У даному випадку, як вбачається з умов оспорюваного договору (п.п. 1.1., 4.1., 9.1.), ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА» для придбання предмета лізингу залучає фінансові активи фізичної особи - позивача (внесений ним авансовий платіж у розмірі 23 700 грн.), тобто здійснює цілеспрямовану дію щодо отримання фінансових активів від фізичної особи з метою надання фінансової послуги (фінансового лізингу).
Враховуючи вищенаведене та виходячи з приписів п. 4 ч.1, ч.2 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА» для здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу на умовах, передбачених оспорюваним договором, мало б отримати відповідну ліцензію від Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.
Проте, матеріали справи не містять, а також відповідачем не спростовано те, що ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА» має відповідну ліцензію з надання фінансових послуг.
Відповідно до ч.1 ст. 227 Цивільного кодексу України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
Загальні правові та економічні засади фінансового лізингу визначені Законом України «Про фінансовий лізинг».
Відповідно до ч.1 ст.1 названого вище Закону, фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі) (ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг»).
Згідно з ч.1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.
Статтею 806 ЦК України визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Виходячи з аналізу вищенаведених норм законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору найму (оренди) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.
Таким чином, договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб, укладений за участю фізичної особи, підлягає нотаріальному посвідченню у силу приписів ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 799, 806 ЦК України. У разі недодержання цієї вимоги такий договір вважатиметься нікчемним з огляду на приписи ч.1 ст. 220 ЦК України.
Аналогічної правової позиції притримується Верховний Суд України у постанові від 16.12.2015 р. у справі №6-2766цс15, у постанові від 11.05.2016 р. у справі №6-65цс16, які в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для суду при вирішенні даної справи.
Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3,5, 6 ст. 203 цього Кодексу.
За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України).
Згідно з роз'ясненнями, що містяться у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.
Згідно пункту 7 цієї ж Постанови, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.
У відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача складає 551,20 грн.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 197, 209, 212-215, 224-226, 232 ЦПК України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СОУЛ-УКРАЇНА» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів - задовольнити.
Заочне рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст.ст. 223, 232 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.
Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська.
Суддя Т.О. Решетник