Справа 206/6860/15-ц
Провадження 2/206/188/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" квітня 2016 р. Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючий суддя Сухоруков А.О.,

при секретарі Ременяк М. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Інгосстрах", ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

встановив:

У провадженні Самарського районного суду м. Дніпропетровська перебувала зазначена вище цивільна справа.

Заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2015 року позовні вимоги було задоволено частково: стягнуто солідарно із ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, (і.н. НОМЕР_1) та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, (ін. НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» () заборгованість за кредитним договором № DNL0GA від 26.03.2008 року, що утворилася станом на 22.05.2015р., яка складається з: 85091,43 долара США заборгованості за кредитом, 14722,89 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 606,24 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 29334,09 доларів США - пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, загалом у розмірі 129754,65 долара США, що в еквіваленті за курсом НБУ 21,29 гривні за 1 долар США на день ухвалення рішення дорівнює 2762476,50 (два мільйони сімсот шістдесят дві тисячі чотириста сімдесят шість ) гривням 50 копійкам. Стягнуто із ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, (і.н. НОМЕР_1) та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, (ін. НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» () судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3654,00грн., з кожного по 1827,00грн. (а.с. 54-56).

04 грудня 2015 року представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 подав до суду заяву про перегляд заочного рішення, у зв'язку з тим, що ОСОБА_3 не міг бути присутнім на судових засіданнях, отримувати кореспонденцію, оскільки він працював на посаді монтажника НПО "Спецмост" у м. Хабаровськ (РФ), з 02.03.15. по 03.11.2015 року, після чого повернувся в Україну. Про перші судові засідання було відомо представникові ОСОБА_3, однак останній не міг бути присутнім, оскільки знаходився за межами України - у Російській Федерації на роботі, і про такі судові засідання йому стало відомо пізніше. Судом не досліджені всі обставини справи, а саме, щодо наявності підстав відповідальності ОСОБА_3 як Поручителя за основним договором та договором поруки, дотримання строків давності щодо стягнення пені за: несвоєчасне виконання ОСОБА_2 своїх зобовязань, періоду за який ця пеня може стягнута, не перевірено стан іпотеки, якою забезпечувалось виконання кредитного договору та ін.

Ухвалою від 17 грудня 2015 року скасовано заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська, ухвалене 19 жовтня 2015 року у цивільній справі №206/4373/15-ц, провадження 2/206/1199/15 за позовом ОСОБА_1 акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та призначено справу до розгляду в загальному порядку. (а.с. 82).

11 серпня 2015р. представник ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав, що 26.03.2008 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір №DNL0GA, відповідно до якого відповідачу був наданий кредит у розмірі 84780.00 доларів США строком до 26.03.2018р, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості. Прийняті на себе зобовязання відповідач не виконував, внаслідок чого станом на 22.05.2015р. утворилась заборгованість у розмірі 136254,48 доларів США.

В забезпечення виконання зобов'язання за договором №DNL0GA між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, згідно якого останній поручився перед позивачем за виконання зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_2

На підставі викладеного позивач просить стягнути солідарно із відповідачів заборгованість за кредитним договором №DNL0GA від 26.03.2008 року у розмірі 136254,48 долари США, що за курсом 20,67 відповідно до службового розпорядження НБУ від 22.05.2015р. складає 2816380,05грн. та судовий збір у розмірі 3654,00грн. (а.с.2-3).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6 позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові та просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи судом належним чином повідомлений. Надав до суду письмові заперечення, в яких просив ухвали рішення з урахуванням його заперечень. (а.с. 94).

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечували проти позову. ОСОБА_3 пояснив, що він уклав з банком договір поруки 26.11.2008 року. Про інші угоди, які були укладені між банком та ОСОБА_2 йому не було відомо. Ніяких повідомлень від банку, щодо існування інших угод, не отримував. Представник відповідача ОСОБА_5 пояснив, що ОСОБА_3 уклав договір поруки в 2008 році, щодо порушення умов договору з боку ОСОБА_2 та про факт існуванні інших угод йому не було відомо. Через додаткову угоду розмір боргу збільшився.

Представник третьої особи Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Інгосстрах" ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що страхування було обовязковим, оскільки було укладено договір іпотеки, страхові платежі виплачуються кожний місяць.

Третя особа ОСОБА_4 в судовому засіданні просила ухвали рішення згідно чинного законодавства України.

Суд, заслухавши сторін, їх представників, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

В силу п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори й інші правочини.

Згідно ст. 1050 та ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) громадянину у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Судом встановлено, що 26.03.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № DNL0GA, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 84780,00 доларів США на наступні цілі: 75600,00 дол. США на споживчі цілі, 9180,00 дол. США на сплату страхових платежів, строком до 26.03.2018р. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% річних на суму залишку заборгованості. Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 1113,38 доларів США (а.с.12-15).

Відповідно до п.8.3 договору забезпеченням виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором виступає іпотека будинку загальною площею 102,80кв.м, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вул. Окська, будинок 12а.

У відповідності до пункту 8.9. кредитного договору невід'ємними додатками договору є: додаток №1 детальний опис загальної вартості кредиту, додаток №2 графік погашення кредиту за кредитним договором.

Згідно додатку № 1 до кредитного договору № DNL0GA від 26.03.2008р. страхування майна щорічно 0,50% від вартості нерухомості 2727,00грн., особисте страхування щорічно 0,50% від суми кредиту 1908,00грн. (а.с.15).

З ордеру-розпорядження на видачу кредиту від 26 березня 2008 року вбачається, що ОСОБА_2 отримав кредит в сумі 75600,00 дол. США (а.с.20).

16 серпня 2012 року між ОСОБА_1 акціонерним товариством "Акцент-Банк" та відповідачем ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду до кредитного договору № DNL0GA від 26.03.2008 року, згідно якої суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди зменшено на 20943,33 дол. США, а саме відсотки у розмірі 0 дол. США, комісія у розмірі 0 дол. США, пеня у розмірі 20943,33 дол. США. У разі порушення позичальником будь-якого з зобов'язань, передбачених в графіку погашення кредиту понад 31 день позичальник сплачує банку штраф у розмірі 20943,33 дол. США (а.с.17-19).

Відповідно до п.3 додаткової угоди п. 8.1 кредитного договору викладено: банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банку на строк з 26.03.2008р. по 26.03.2028р. включно, у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 100253,08 дол. США на наступні цілі: 75600,00 дол. США, а також у розмірі 24653,08 дол. США на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредиту відсотків починаючи з 16.08.2012р. у розмірі 10%. Щомісяця в період сплати починаючи з 16.08.2012р. щомісячний платіж у сумі 1080,56 дол. США.

26.03.2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір поруки № DNL0GA, згідно якого останній поручився за виконання зобов'язання ОСОБА_2 за кредитним договором від 26.03.2008р. № DNL0GA (а.с.21).

Відповідно до п. 2, п. 4 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань за кредитним договором в тому розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. У випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники.

10.06.2015р. банк направляв відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 досудову вимогу про погашення заборгованості. (а.с.8-11).

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № DNL0GA ОСОБА_2 станом на 22.05.2015 рік має заборгованість у розмірі 136254,48 долари США, яка складається з: 85091,43 доларів США заборгованості за кредитом, 14722,89 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 606,24 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 29334,09 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно договору 12,09 дол. США - штраф (фіксована частина), 6487,73 дол. США - штраф (процентна складова) (а.с.4-7).

Дані правовідносини регулюються Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст.ст. 512, 514, 526, 527, 530 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином відступлення права вимоги. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та в строк, встановлений для його виконання.

Суду не було надано належних та допустимих доказів того, що позивач ОСОБА_1 акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» має право вимоги щодо стягнення заборгованості з відповідачів після укладення ПАТ "Акцент-Банк" додаткової угоди від 16.08.2012р. з ОСОБА_2 Судом за клопотання представника відповідача було витребувано у позивача документ, щодо уступки права вимоги, однак позивачем ні оригіналу, ні в будь-якому вигляді копії договору уступки права вимоги не було надано.

Ч. 1, 3 ст.512 ЦК передбачено, що кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобовязанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобовязанні допускається протягом усього часу існування зобовязання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Даючи правову оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам, суд доходить висновку, що в даному випадку позивачем ОСОБА_1 акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» не доведено право вимоги, щодо стягнення заборгованості з відповідачів після укладення ПАТ "Акцент-Банк" додаткової угоди від 16.08.2012р. з ОСОБА_2, а тому позовні вимоги не ґрунтуються на вимогаз закону та в їх задоволенні слід відмовити.

Порука, будучи за своєю правовою природою зобов'язанням, припиняється на загальних підставах, передбачених у главі 50 ЦК України. У ст. 559 ЦК України визначено також спеціальні (додаткові) підстави її припинення. Традиційною підставою, яка була передбачена ЦК УРСР і в такому ж формулюванні перенесена до ЦК України, є припинення поруки у зв'язку з припиненням забезпеченого нею основного зобов'язання. Наведене положення випливає з акцесорного характеру поруки.

Новою підставою для припинення поруки є зміна основного зобов'язання, що спричиняє збільшення відповідальності поручителя, без його згоди. Як випливає із ч. 1 ст. 559 ЦК України поручитель не залишається зобов'язаним навіть на початкових умовах.

До припинення поруки призводять не будь-які зміни умов основного зобов'язання, а лише такі, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання можуть виникнути через різні обставини: збільшення розміру плати за кредит, відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються відсотки за користування чужими грошовими коштами; підвищення розміру відсотків, встановлення (збільшення розміру) неустойки, зміна способу і форми майнового обтяження, умов відповідальності тощо.

Як вбачається з матеріалів справи відбулося збільшення відповідальності поручителя. Зі змісту розрахунку позивача, саме з цієї дати сума кредиту збільшилась з 53751 до 88213 дол. США, а ОСОБА_2, в свою чергу, з 2008 по 2012 рік було внесено більше 1 тис. дол. США на погашення кредиту та процентів. ОСОБА_3 про нові умови не було відомо, будь-які документи з цього приводу не підписувались, зміни до договору поруки не вносились, як того вимагає п. 13 договору поруки № DNL0GA від 26.03.2008 року. Таким чином, ОСОБА_2 і позивач підписали договір на нових умовах, без відома волі поручителя, змінивши відповідні зобовязання.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. За правилами ст. 554 ПК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Частиною 1 ст. 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобов'язання передбачені ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України, зокрема ст. 599 України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведених належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, унаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. При цьому обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення яких здійснює поручитель.

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Таким чином, закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не із зміною будь-яких умов основного зобов'язання забезпеченого порукою.

В даному випадку зобовязання виконувались з 2008 року, а отже строк дії поруки сплинув. Суд приходить до висновку, що зі збігом цього строку жодних дій, щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права шляхом пред'явлення позову, кредитор вчиняти не може, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Керуючись ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом неодноразово розяснювалось учасникам процесу положення ст.ст. 10, 11, 57-60, 61 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення стягнення заборгованості не ґрунтуються на вимогах закону, не доведені в судовому засіданні, а тому не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки в задоволенні позовних вимог судом має бути відмовлено, судові витрати понесені позивачем не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 48, 10, 11, 18, 5764, 88, 169, 208, 209, 212215, 218, Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.О. Сухоруков