Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 48 Доповідач Жигановська О. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді Жигановської О.С.

суддів Коломієць О.С., Якухно О.М.

при секретарі судового

засідання Добровольській Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Орган опіки та піклування Житомирської міської ради, про позбавлення батьківських прав

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 квітня 2016 року

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з названим позовом, в якому просила позбавити відповідача батьківських прав щодо малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначила, що із 28.08.2004 р. перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_4. Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 01.01.2013 року шлюб розірвано, доньку залишено на її вихованні. ОСОБА_3 як батько дитини не цікавиться життям доньки, має значну заборгованість по аліментам, не бере участі у її вихованні й утриманні, крім того, він жорстоко поводився як із нею, так і з донькою, за що неодноразово притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності. Посилаючись на вказані обставини, просила задовольнити позовні вимоги і позбавити відповідача батьківських прав.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 11 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2. подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати, та ухвалити нове - про задоволення її позовних вимог. Посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи. Зокрема, зазначає, що суд не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування Житомирської міської ради щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, мотивуючи таким.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 28.04.2004 року, від якого мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7). Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 28.04.2013 року шлюб розірвано, неповнолітню дитину залишено на вихованні матері (а.с.7 зворот).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 вказувала на необхідність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки останній близько трьох років не приймає участі у житті дитини, не здійснює за нею догляду, не бере участі в утриманні доньки взагалі, тобто свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст.164 СК України мати, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад (п. п. 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»).

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. ч. 5, 6 ст. 19 СК України).

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконкому Житомирської міської ради від 01.03.2016 року, орган опіки та піклування визнав доцільним позбавлення батьківських прав відповідача щодо малолітньої доньки ОСОБА_4, 01.08.2008р.н., оскільки батько чинив психологічне насильство щодо доньки, за що був притягнутий до адміністративної відповідальності, а також він у вихованні дочки участі не бере, її розвитком, станом здоров'я, навчанням та вихованням не цікавиться, до органу опіки і піклування з приводу визначення порядку побачення із донькою не звертався (а.с.77-77а).

Дійсно, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 постановою Богунського районного суду м. Житомира від 22.11.2013 року був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП, оскільки чинив насильство в сім'ї відносно своєї доньки та дружини, а саме не впускав їх до помешкання (а.с.31).

Крім того, вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 16.03.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 04.06.2015 року ОСОБА_3 притягнуто до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.125 КК України. у зв'язку із нанесенням ОСОБА_2 невеликої тяжкості тілесних ушкоджень протягом серпня-грудня 2013 року (а.с.41-45).

Крім того, в матеріалах справи містяться докази та висновки соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Житомирського міського центру Житомирської міської ради що малолітня ОСОБА_4 отримала психологічну травму внаслідок побачених агресивних дій батька стосовно матері (а.с.26).

Внаслідок наведених вище обставин з 06.09.2013року по 08.09.2014 року ОСОБА_4 перебувала на обліку у службі у справах дітей як дитина, яка зазнала психологічного насильства з боку батька (а.с.77 зворот).

Таким чином, достовірно встановлено, що факт психологічного насильства щодо дитини мав місце у 2013 році, тобто за три роки до надання висновку органу опіки і піклування. Крім того, позивачка підтвердила в судовому засіданні, що у 2014 році вона разом з дитиною виїхала до м.Одеси, де і проживає на даний час, винаймаючи житло. Відповідно до матеріалів справи дитина станом на травень 2014 року вже перебувала у м.Одесі (а.с.33).

Проте, орган опіки і піклування в порушення вимог ч.5 ст.19 СК України надаючи відповідний висновок, не здійснив обстеження умов проживання дитини та її обох батьків на час складання цього висновку. Акт обстеження умов проживання від 19.06.2015 року (а.с.8) не може бути прийнятий до уваги, оскільки він не відображає умов фактичного місця проживання дитини та її матері, що зазначено в самому акті (а.с.8 зворот).

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 вказував, що конфлікти з позивачкою виникали на ґрунті поділу спільного майна. Оскільки ОСОБА_2 виїхала на постійне місце проживання до м.Одеси, тому він фізично позбавлений можливості брати участь у вихованні дитини, так як не має коштів на поїздки, проте незважаючи на дані обставини сплачує аліменти та направляє посилки.

Так, із матеріалів справи вбачається, що протягом липня 2014 року до квітня 2016 року відповідач надсилав на розрахунковий рахунок ОСОБА_2 кошти різними сумами від 350 грн. до 1550 грн., що підтверджується платіжними дорученнями наявними в матеріалах справи (а.с.64-75).

Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Виходячи із наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду 1-ї інстанції ухвалено із дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства, тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: