АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22ц/796/4538/2016 Головуючий у 1-й інстанції - Козленко Г.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Вербової І.М., Поливач Л.Д.

при секретарі - Литвиненку Р.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Платинум банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанси» про визнання недійсним та розірвання договору відступлення прав вимоги за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою її представником ОСОБА_2, на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 15 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 22 грудня 2011 року між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» був укладений договір відступлення права вимоги, за умовами якого банк передав (відступив) ТОВ «Кредекс Фінанс» право вимоги (право кредитора) до ряду боржників, зокрема до ОСОБА_1 за договором про іпотечний кредит від 29 березня 2006 року. Відповідно до умов договору цесії, сторони взяли на себе ряд зобов'язань за якими спір відсутній, оскільки ПАТ «Платинум Банк» повністю підтвердив виконання сторонами всіх без виключення вимог вказаного договору цесії. У подальшому, позивачу стало відомо, що 29.02.2012 року між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» укладено договір про розірвання договору відступлення права вимоги боргу від 22.12.2011 року. Позивач вважає, що укладений між відповідачами зазначений договір відповідно до п.1 ч. 1 ст.512 ЦК України не може обумовити настання правових наслідків у вигляді заміни кредитора у зобов'язанні, а від так - такий договір підлягає визнанню недійсним.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 15 грудня 2015 рок у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду представник позивача подав апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції не враховано, що сторони за спірним договором порушили ч. 2 ст. 512 ЦК України. Договір про розірвання договору за яким вже відступлено право вимоги не породжує таких наслідків як зміна кредитора. Укладання спірного договору відновило первинному кредитору можливість звернутись із позовом до спадкоємців боржника.

У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Інші особи в судове зсідання не з'явились.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.. Києва дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Судом встановлено, що 29 березня 2006 року між ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк» та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит, за умовами якого кредитор надав позичальнику грошові кошти в сумі 75 000 доларів США на строк користування 180 місяців, а позичальник зобов'язався повернути наданий кредит, сплатити проценти за його користування у розмірі 12% річних, виходячи з 360 календарних днів у році та 30 днів у місяці, здійснити всі інші платежі за кредитом у встановлений даним договором розмірах і строках і виконати свої зобов'язання за даним договором в повному обсязі. Кредит надавався позичальнику для придбання у власність нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 права власності на яку позичальник набув за договором купівлі-продажу нерухомості, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Швець Л.С. за реєстровим №271.

22 грудня 2011 року між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» укладено договір відступлення права вимоги №20111222-Г.

Пунктом 4.1 ст.4 зазначеного договору встановлено, що з дати укладання цього договору до нового кредитора переходять всі права вимоги первісного кредитора за договорами в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у зв'язку з чим новий кредитор набуває права вимагати від відповідних боржників своєчасного та належного виконання зобов'язань за договорами, в тому числі, погашення суми кредитів, сплати процентів за користування кредитом, комісій, штрафних санкцій, інших платежів за договорами, в тому числі і прострочених платежів за ними, а також права та обов'язки первісного кредитора, що виникли на будь-яких стадіях судового та виконавчого провадження.

У додатку №1 до договору відступлення прав вимоги №20111222-Г від 22.12.2011 року - реєстр кредитних договорів право вимоги за якими відступається, значиться позичальник (боржник) ОСОБА_1 та кредитний договір від 29.03.2006 року.

Пунктами 10.1, 10.2 ст.10 цього договору передбачено, що цей договір вступає в силу з дати його підписання сторонами та залишається чинним до дати повного виконання сторонами усіх зобов'язань за цим договором. Сторони цим підтверджують, що вони дійшли згоди з усіх істотних умов цього договору.

Листом від 22.12.2011 року №60-07-01/70/11 ПАТ «Платинум Банк» повідомив ОСОБА_1 про відступлення прав вимоги ТОВ «Кредекс Фінанс» кредитного договору №1.06030276 від 29.03.2006 року та зазначив нові реквізити нового кредитора про погашення заборгованості, де станом на 22.12.2011 року заборгованість складала 750002,01 грн та сума пені 624453,55 грн.

Листом від 10.01.2012 року вих.№22/12/11/П-2 ТОВ «Кредекс Фінанс» звертався до ОСОБА_1 з вимогою про погашення кредитної заборгованості на підставі ст.530, 1082, 1084 ЦК України.

29 лютого 2012 року між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» укладено договір про розірвання договору про відступлення права вимоги від 22.12.2011 року.

Пунктом 1.2, ст. 2 зазначеного договору передбачено, що з дати укладання цього договору дія договору відступлення припиняється і відповідно право вимоги до боржників, зазначених у договорі відступлення, залишається у первісного кредитора .

На підставі виконавчого напису, посвідченого 06.05.2009 приватним нотаріусом КМНО Сергеєвим О.О. та зареєстровано в реєстрі за №318, звернуто стягнення на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_1

На підставі заяви ПАТ «Платинум Банк» від 27.12.2012 року державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві ОСОБА_6 постановою від 29.12.2012 року закінчено виконавче провадження у зв'язку зі смертю боржника.

Згідно відповіді держаного нотаріуса Третьої київської держаної нотаріальної контори Кравченко О.О. 12.12.2013 року свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_2, що належала ОСОБА_1, померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 видано на ім'я його сина ОСОБА_1

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22.04.2014 року відкрито провадження у справі за позовом ПАТ «Платинум Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, обод чи інтересів.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини . які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну о припинення цивільних прав та обов'язків, у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з ч.1, 3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третью, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним оспорюваний правочин).

Отже, виходячи із наведених приписів, позивач, звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати недійсним договір від 29.02.2012 року про розірвання договору від 22.12.2011 року, не будучи його стороною, зобов'язаний довести, яким чином оспорюваний ним договір порушує зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими; обов'язком позивача, відповідно до ст.60 ЦПК України є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Пунктом 26 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду вільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 передбачено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насемперед сторони правочину.

Оскільки позивачем не надано до суду доказів на підтвердження порушення його прав та інтересів оспорюваним договором суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що оскаржуваним договором порушені права та інтереси ОСОБА_1 є безпідставними з наступних підстав.

Зі змісту оспорюваного договору випливає, що вимоги про визнання правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси.

В той же час, позивач не є стороною оспорюваного договору, а тому повинен довести, що цим договором порушуються її права чи законні інтереси.

Проте позивач не надала суду відповідних доказів на підтвердження того, що нерухоме майно за договором про іпотечний кредит від 29 березня 2006 року - квартира АДРЕСА_2 в установленому порядку передана їй у користування або у власність. Натомість із матеріалів справи вбачається, що свідоцтво про право на спадщину за законом на зазначену квартиру, що належала ОСОБА_1, померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 видано на ім'я його сина ОСОБА_8.

Крім того, положеннями ЦК України визначено чіткий перелік підстав визнання правочину недійсним, проте, неправильне розуміння позивачем умов договору не є підставою для визнання правочину недійсним.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову відповідає фактичним обставинам справи, оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, ґрунтується на вимогах чинного цивільного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, що відповідно до положень ст.308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення оскаржуваного рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану її представником ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 15 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до вказаного суду.

Головуючий

Судді