Справа № 2604/9042/12
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.05.2016 року Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарі - Дудник В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві, заяву ОСОБА_1 про роз'яснення рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 червня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про повернення безпідставно набутого майна, -

В С Т А Н О В И В:

Заявник, ОСОБА_1, звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із заявою, в якій просить суд: роз'яснити рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 червня 2014 року в частині слів «Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність повернення виконаного за недійсним правочином» з урахуванням статті 216 ЦК України.

Свої заявлені вимоги заявник обґрунтовує тим, що 05 червня 2014 року суддя Дніпровського районного суду м. Києва Вернидубов Я.І. розглянувши справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_3 про повернення безпідставно набутого майна в своєму рішенні вказав: «Докази, які б підтверджували, що 19 січня 2011 року зазначені грошові кошти не передавались від ОСОБА_1 ОСОБА_5, в матеріалах справи відсутні. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність повернення виконаного за недійсним правочином». В зв'язку з тим, що суд прийшов до висновку, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 19 січня 2012 року укладений між ОСОБА_6 та ним - ОСОБА_1 є недійсним, то він вважає, що необхідно було в судовому рішенні від 05 червня 2014 року вказати правові наслідки недійсності правочину, що за загальним правилом, встановленим статтею 216 ЦК України, наслідком укладання правочину, що не відповідає вимогам закону (статті 203 та інші статті ЦК України) і визнається недійсним є двостороння реституція. Двостороння реституція полягає у тому, що кожна сторона недійсного правочину має повернути іншій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину. Вважає, що суд в своєму рішенні від 05 червня 2014 року не розкрив в повному обсязі правові наслідки за недійсним правочином, який було укладено між ним та ОСОБА_6

Заявник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав, просив заяву задовольнити. Додатково пояснив суду, що з ОСОБА_6 не можливо провести двосторонню реституцію у зв`язку з його смертю, а спадкоємець ОСОБА_4 ухиляється від оформлення своїх спадкових прав, у зв`язку з чим рішеннями судів йому відмовляють у задоволенні позовів. Просив суд прийняти такий процесуальний документ, який надав би йому можливість отримати виконавчий лист на суму в 400 000 гривень.

Вислухавши пояснення заявника, вивчивши зміст заяви, дослідивши матеріали справи № 2604/9042/12 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про повернення безпідставно набутого майна, суд приходить до наступного.

Так, в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про повернення безпідставно набутого майна.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 червня 2014 року, у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про повернення безпідставно набутого майна було відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30 липня 2014 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 червня 2014 року було залишено без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 221 Цивільного процесуального кодексу України, якщо рішення суду є незрозумілим для осіб, які брали участь у справі, або для державного виконавця, суд за їхньою заявою постановляє ухвалу, в якій роз'яснює своє рішення, не змінюючи при цьому його змісту.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, заявник посилається на те, що судом в рішенні Дніпровського районного суду м. Києва від 05 червня 2014 року не було розкрито правових наслідків недійсності правочину в частині повернення безпідставно набутого майна, зокрема незрозумілим, на думку заявника, є зазначення судом у рішенні «Докази, які б підтверджували, що 19 січня 2011 року зазначені грошові кошти не передавались від ОСОБА_1 ОСОБА_5, в матеріалах справи відсутні. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність повернення виконаного за недійсним правочином».

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у поданій ОСОБА_1 позовній заяві виступало повернення в натурі безпідставно набутого майна. При цьому, як вбачається з рішення Дніпровського районного суду м. Києва, позивач при розгляді справи посилався на те, що 19 січня 2011 року між ним та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та передано відповідачу ОСОБА_5 грошові кошти в національній валюті в еквіваленті 50 000 доларів США. Так, як договір не було посвідчено нотаріально в установленому законом порядку, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 січня 2012 року позивачу було відмовлено у задоволенні його позовної заяви про визнання договору купівлі-продажу дійсним, тому позивач просив стягнути з відповідача 400 000 гривень як безпідставно набуті. Оскільки відповідач ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер, судом було залучено ОСОБА_2 як правонаступника відповідача.

Відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 червня 2014 року, судом було встановлено, що доказів, які б підтверджували, що 19 січня 2011 року зазначені грошові кошти не передавались від ОСОБА_1 ОСОБА_5, в матеріалах справи відсутні. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 січня 2012 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу дійсним було відмовлено. Таким чином, суд прийшов до висновку про необхідність повернення виконаного за недійсним правочином.

Таким чином, судом було встановлено необхідність повернення отриманого за договором купівлі-продажу у зв'язку з недійсністю даного правочину.

Крім того, ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30 липня 2014 року було встановлено, що доказом отримання коштів ОСОБА_6 від ОСОБА_1 є письмовий договір, укладений між сторонами, де зазначено, що кошти ОСОБА_6 отримав, про що свідчить його власноручний підпис.

Статтею 215 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що рішення суду складається з: 1) вступної частини із зазначенням: часу та місця його ухвалення; найменування суду, що ухвалив рішення; прізвищ та ініціалів судді (суддів - при колегіальному розгляді); прізвища та ініціалів секретаря судового засідання;імен (найменувань) сторін та інших осіб, які брали участь у справі; предмета позовних вимог; 2) описової частини із зазначенням: узагальненого викладу позиції відповідача; пояснень осіб, які беруть участь у справі; інших доказів, досліджених судом; 3) мотивувальної частини із зазначенням: встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин; мотивів, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти; чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався; 4) резолютивної частини із зазначенням: висновку суду про задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку суду по суті позовних вимог; розподілу судових витрат; строку і порядку набрання рішенням суду законної сили та його оскарження.

Як роз'яснено в п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, відповідно до статті 221 ЦПК роз'яснення рішення суду, а не ухвали, можливе тоді, коли воно не містить недоліків, що можуть бути усунені лише ухваленням додаткового рішення, а є незрозумілим, що ускладнює його реалізацію. Зазначене питання розглядається судом, що ухвалив рішення, і в ухвалі суд викладає більш повно та ясно ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін у суть рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду. Роз'яснення рішення не допускається, якщо воно виконане або закінчився установлений законом строк, протягом якого рішення може бути пред'явлене до виконання. Якщо фактично порушено питання про зміну рішення або внесення в нього нових даних, у тому числі й роз'яснення мотивів ухваленого рішення, суд ухвалою відмовляє в роз'ясненні рішення.

При цьому, вмотивованість - це така правова властивість судового рішення, яка встановлює систему правових, фактичних, етичних мотивів, які судді застосовують в обґрунтуванні цих рішень. Вмотивованість рішення передусім свідчить про переконання суду в достовірності зібраних та досліджених у судовому розгляді доказів, на яких ґрунтуються висновки суду стосовно всіх питань, які необхідно вирішити під час ухвалення цього рішення. У фактичних, правових, логічних мотивах, які судді наводять у рішеннях, відображається особисте осмислення суддями сукупності доказів, їх оцінка, достовірності та достатності для прийняття рішення, особисте розуміння суддями застосування норм процесуального та матеріального права.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 червня 2014 року була встановлена необхідність повернення отриманого за договором, тобто судом розкриті положення Цивільного кодексу України в частині настання правових наслідків недійсності правочину, при цьому у зв'язку з відсутністю отримання з боку відповідача ОСОБА_2, станом на день розгляду справи, у спадщину будь-якого майна після смерті ОСОБА_6, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 червня 2014 року є зрозумілим, а відсутність у рішенні посилань суду на наслідки недійсності правочину з посиланням на відповідну норму матеріального права, не свідчить про незрозумілість рішення.

Крім того, переглядаючи в апеляційному порядку рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 червня 2014 року, Апеляційний суд м. Києва в своїй ухвалі від 30 липня 2014 року зазначив, що кошти в сумі 50 000 доларів США отримані ОСОБА_6 від ОСОБА_1 підлягають поверненню як безпідставно набуті, оскільки договір, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 є нікчемним.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про роз'яснення рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 червня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про повернення безпідставно набутого майна.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити. що за результатами розгляду заяви про роз`яснення рішення суду, суд не вправі змінити ні його зміст, ні висновків суду щодо задоволення або відмову у задоволенні позовних вимог

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 215, 210, 221 Цивільного процесуального кодексу України, п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про роз'яснення рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 червня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про повернення безпідставно набутого майна - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: