АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/1084/16-ц 22-ц/774/1443/К/16
Справа № 214/1084/16-ц Головуючий у 1-й інстанції
Провадження № 22ц/774/1443/К/16 суддя Прасолов В.М.
Категорія № 26 (3) Доповідач Братіщева Л.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Братіщевої Л.А.

суддів: Грищенко Н.М., Митрофанової Л.В.

секретар: Маслова К.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Криворізький завод гірничого обладнання» на заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 28 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Криворізький завод гірничого обладнання» про стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Криворізький завод гірничого обладнання» (надалі ОСОБА_3 «Криворізький завод гірничого обладнання») та просив стягнути з відповідача на свою користь 137800 грн. в рахунок стягнення моральної шкоди у звязку з ушкодженням здоровя, повязаного з виробництвом.

Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 28 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Криворізький завод гірничого обладнання» про стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 «Криворізький завод гірничого обладнання» на користь ОСОБА_1 кошти у сумі 45000 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, а також в дохід держави 551 грн. 20 коп. в рахунок сплати судового збору.

Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 27 травня 2016 року в задоволенні заяви відповідача ОСОБА_3 «Криворізький завод гірничого обладнання» про скасування заочного рішення від 28 квітня 2016 року відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_3 «Криворізький завод гірничого обладнання» ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки вважає рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушення норм матеріального і процесуального права.

На думку представника відповідача, судом не враховано, що позивач при працевлаштуванні був обізнаний про те, що буде працювати у шкідливих умовах праці, однак свідомо прийняв запропоновані умови і усвідомлював можливість ушкодження його здоровя.

Крім того, вважає, що оскільки позивач є застрахованою особою, повинен звернутись із зазначеними вимогами до відповідного Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Також зазначає, що не встановлена вина відповідача у виникненні професійного захворювання, а також не обґрунтовано факт спричинення позивачу моральної шкоди, в цьому полягає ця шкода та розмір моральної шкоди.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 «Криворізький завод гірничого обладнання» відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заперечень на неї та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 з 01.11.2001 року по 22.10.2015 року працював на підприємстві відповідача, з яких 13 років 11 місяців в умовах важкої фізичної праці та впливу шкідливих факторів, звільнився 22.10.2015 року у звязку з невідповідністю виконуваній роботі внаслідок поганого стану здоровя, який перешкоджає продовженню даної роботи (а.с. 6-8) та отримав професійне захворювання з відповідним діагнозом: вібраційна хвороба від дії локальної вібрації першої-другої ст. з синдромом вегетативно-сенсорної поліневропатії, двобічним плечолопатковим періартрозом (ПФС першого-другого ст.), деформуючим остеоартрозом ліктьових суглобів (ПФ першого ст.). Радикулопатія попереково-крижова L5, S1 справа з помірно вираженими статико-динамічними порушеннями, больовим синдромом, нейродистрофією у вигляді деформуючого остеоартрозу, в поєднанні з періартрозом колінних суглобів (ПФ другого ст.). Висновком МСЕК від 08 жовтня 2015 року ОСОБА_1 первинно встановлено втрата професійної працездатності в розмірі 40% (30% по вібраційній хворобі, 10% по радикулопатії), а також встановлена 3 група інвалідності, з повторним переоглядом 01.09.2016 року (а.с. 12). Надано рекомендації в забезпеченні лікарськими засобами, ВМП, санаторно-курортному лікуванні.

Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 24 липня 2015 року № 3 встановлено, що причиною виникнення професійного захворювання є робота ОСОБА_1 впродовж 13 років 11 місяців в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу на підприємстві ОСОБА_3 «Криворізький завод гірничого обладнання» (а.с. 9-10).

Суд, частково задовольняючи позов, обґрунтовано виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та вірно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обовязків на підприємствах відповідача і повязане з виробництвом і наявності у звязку з цим підстав, передбачених ст. 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Факт спричинення моральної шкоди позивачу у звязку з професійним захворюванням, встановлений в судовому засіданні. Позивач переносить моральні страждання, повязані з професійним захворюванням, лікуванням та неможливістю вести повноцінний спосіб життя.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Що стосується доводів апеляційної скарги відповідача стосовно відсутності з їх боку вини у спричинені позивачу моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам слід мати на увазі, що у разі заподіяння особі моральної шкоди неправомірно вчиненими діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної з них.

При заподіянні особі моральної шкоди, обов'язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Відповідно до ст. 454 ЦК розмір відшкодування моральної шкоди може бути зменшений судом з урахуванням ступеня вини заподіювача і потерпілого та майнового стану відповідача (громадянина).

Як вбачається з акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання № 3 від 24 липня 2015 року (а.с. 9-10), причиною професійного захворювання ОСОБА_1 є стаж роботи 13 років 11 місяців в умовах шкідливих виробничих факторів, які виникли в результаті порушення керівництвом підприємства, де працював хворий, ст. 153 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обовязок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Так, доводи відповідача ОСОБА_3 «Криворізький завод гірничого обладнання» щодо відсутності підстав відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки факт заподіяння такої шкоди, у звязку з отриманим нею професійним захворюванням, встановлений в судовому засіданні, внаслідок чого позивачу заподіяні моральні й фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації її фізичних і професійних можливостей, змінився його звичний спосіб життя.

Виходячи з викладеного, посилання ОСОБА_3 «Криворізький завод гірничого обладнання» в апеляційній скарзіна відсутність обовязку підприємства відшкодовувати моральну шкоду завдану позивачу з тих підстав, що останній є субєктом страхування від нещасного випадку на виробництві, суперечать нормам діючого законодавства, оскільки Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV в редакції, що діяла на час встановлення позивачеві вперше стійкої втрати працездатності, не передбачає у 2015 році відшкодування застрахованим і членам їх сімей моральної (немайнової) шкоди, отриманої внаслідок ушкодження здоровя Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Отже, враховуючи викладене й те, що, право на відшкодування моральної шкоди у звязку з ушкодженням здоровя, повязаного з виконанням трудових обовязків, виникло у позивача з 08.10.2015 року, тобто з моменту встановлення йому стійкої втрати професійної працездатності, питання про відшкодування працівнику такої шкоди слід вирішувати на загальних підставах, передбачених нормами КЗпП України та Закону України «Про охорону праці», а не відповідно до положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», норми якого є спеціальними.

При цьому, доводи апеляційної скарги відповідача про добровільність виконання робіт у шкідливих умовах праці позивачем та обізнаність позивача про умови праці при працевлаштуванні, не знімають з відповідача обовязку забезпечити безпечні й нешкідливі умови праці, що передбачено ч. 2 ст. 153 КЗпП України.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції вірно визначився із ступенем вини відповідача у виникненні та встановленні професійного захворювання у ОСОБА_1, висновки суду не спростовуються доводами апеляційної скарги відповідача.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Крім того, суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у звязку з професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання, тому необхідності надання додаткових доказів не було.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги відповідача, про недоведеність факту моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоровя, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Інші доводи відповідача спростовуються матеріалами справи та обґрунтованими висновками суду, викладеними у рішенні.

Однак, колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди визначений судом без урахування роз'яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили. Суд не врахував ступінь фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, а також конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили.

За таких обставин, колегія суддів, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер отриманого позивачем професійного захворювання, і пов'язані з ним фізичні і моральні страждання позивача, інтенсивність і довготривалість фізичних і психічних страждань позивача, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, і наслідків, що наступили, вважає необхідним змінити рішення суду, зменшити розмір стягнутої моральної шкоди з ОСОБА_3 «Криворізький завод гірничого обладнання» на користь позивача з 45000 грн. до 20000 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 3 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Криворізький завод гірничого обладнання» задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 28 квітня 2016 року змінити в частині розміру стягнутої з Приватного акціонерного товариства «Криворізький завод гірничого обладнання»на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, зменшивши цей розмір з 45000 грн. до 20000 (двадцяти тисяч) грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Л.А. Братіщева

Судді: Н.М. Грищенко

ОСОБА_4