АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2005/16 Справа № 203/1526/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Ткаченко І.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2016 року м. Дніпропетровськ

10 травня 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Рудь В.В., Повєткіна В.В.

при секретарі Сахарову Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення

за апеляційними скаргами ОСОБА_4 представника відповідача ОСОБА_2 та Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

16 березня 2015 року позивача звернувся до суду з вищезазначеним позовом та просив суд звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу предмету іпотеку з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності, з можливістю здійснення позивачем всіх передбачених законом дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; а також виселити відповідачку та інших осіб із зазначеної квартири (том 1 а.с.4-8).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2015 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задоволенні частково.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру №19, загальною площею 56,80 кв.м, житловою площею 34,20 кв.м, що розташована за адресою: вул. Мостова, буд.2 в м. Дніпропетровську, яка належить на праві власності ОСОБА_2, на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DNG0GI від 26 лютого 2008 року в розмірі 1176040 грн. 22 коп., що складається з заборгованості по кредиту в сумі 644513 грн. 53 коп.; заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 213310 грн. 22 коп., заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 67145 грн. 25 коп.; пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором в сумі 144158 грн. 37 коп., штрафу в сумі 106912 грн. 75 коп., шляхом продажу предмету іпотеки Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем за ціною, узгодженою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна; з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності, з можливістю здійснення Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» всіх передбачених законом дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

В решті позову відмовлено, також вирішено питання щодо судових витрат (т. 1 а.с. 109-111).

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_4 - представник відповідача ОСОБА_2 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог й ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки (т. 1 а.с.118-126).

В апеляційній скарзі апелянт ПАТ КБ «ПриватБанк» посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо виселення й ухвалити нове, яким задовольнити вищевказані позовні вимоги (т. 1 а.с.179-182).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 26.02.2008 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №DNG0GI, відповідно до якого остання отримала кредит в сумі 555 000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26.02.2028 року.

17.02.2012 року між банком та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду до кредитного договору, згідно умов якої сторонами було погоджено, зокрема, інший розмір процентної ставки за користування кредитом та розмір щомісячного платежу.

В забезпечення виконання умов кредитного договору між банком та відповідачкою ОСОБА_2 26.02.2008 року було укладено договір іпотеки №DNG0GI, відповідно до якого остання передала в іпотеку квартиру №19 загальною площею 56,80 кв.м, житловою площею 34,20 кв.м, що знаходиться за адресою: вул.Мостова,2 в м. Дніпропетровську, та належить ОСОБА_2 на праві власності.

Свої зобовязання за кредитним договором позичальник не виконує, в звязку з чим, згідно наданого до позову розрахунку, станом на 04.02.2015 року має заборгованість в сумі 1176040 грн. 22 коп., що складається з заборгованості по кредиту в сумі 644513 грн. 53 коп.; заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 213310 грн. 22 коп., заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 67145 грн. 25 коп.; пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором в сумі 144158 грн. 37 коп., штрафу в сумі 106912 грн. 75 коп.

Задовольняючи позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що боржник належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання згідно умов кредитного договору, а саме в терміни, встановлені кредитним договором, кошти не повертала, графіку погашення заборгованості не дотримувалася, а тому у іпотекодержателя виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки, виходячи зі змісту договору та Закону України «Про іпотеку».

Вказані висновки суд відповідають обставинам справи, зроблені відповідно до норм матеріального та процесуального права. Так, згідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що позичальник належним чином умови договору не виконував, у звязку з чим виникла заборгованість за договором, і відповідно до умов договору іпотеки та на підставі ЗУ «Про іпотеку» у банка виникло право щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, належний відповідачу.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно до ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється в тому числі і на підставі рішення суду.

Відповідно до ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, опис нерухомого майна, спосіб реалізації предмета іпотеки, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Отже, позивач, враховуючи наявну заборгованість за кредитним договором, скористувався правом на звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до умов договору та Закону, а суд 1 інстанції обґрунтовано вирішив питання щодо цього, з дотримання порядку визначеного договором та ст.. ст.. 33, 38, 39 Закону України «Про іпотеку».

Доводи апеляційної скарги щодо не встановлено судом 1 інстанції дійсного розміру заборгованості за кредитним договором та період за який вона нарахована, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки в матеріалах справи міститься наданий позивачем розрахунок, який ОСОБА_2 на час розгляду справи не спростований (том 1 а.с.11-18).

Посилання апелянта на те, що банк незаконно в односторонньому порядку збільшив розмір процентної ставки за користування кредитом, колегія суддів також не приймає до уваги, оскільки вони є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах закону.

Як розяснено у п. 28 Постанови Пленуми ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року N 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року.

Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

При вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір.

При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Враховуючи, що умовами договору підписання додаткової угоди при підвищенні процентної ставки не передбачено, то порушення з боку банку щодо підвищення процентної ставки до 10.01.2009 року було правомірним. При цьому колегія зазначає, що на час розгляду справи судом 1 інстанції та ухвалення оскаржуваного рішення, розмір процентної ставки боржником не оскаржувався.

Доводи апеляційної скарги щодо недотримання банком вимог ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» та не направлення письмової вимоги про усунення порушення зобовязання, що на думку апелянта призвело до безпідставного звернення стягнення, оскільки на думку апелянта лише у разі залишення вимоги без задоволення протягом встановленого строку, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону, є безпідставними.

Частиною 2 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що судом 1 інстанції, не залучено Органу опіки та піклування при вирішенні питання відносно фактичного переходу прав власності на нерухоме майно, право користування яким мають малолітні діти та які на момент винесення судом рішення, проживали в квартирі на яку звернуто стягнення, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі твердження апелянта не підтверджуються належними та допустимими доказами щодо осіб права яких, на думку апелянта, порушено. Ні під час розгляду в суді 1 інстанції, ні в апеляційній скарзі, ні в судовому засіданні в апеляційному суді не зазначено неповнолітніх осіб, які проживають у спірній квартирі, тому підстави залучення органу опіки та піклування відсутні.

Доводи апеляційної скарги щодо припинення поруки ОСОБА_2, як майнового поручителя, у звязку з підвищення процентної ставки та зміни суми за кредитним договором, колегія суддів також до уваги не приймає, оскільки вони не ґрунтуються на законі.

Так, правовідносини щодо іпотеки (застави нерухомого майна) врегулювані Законом України «Про іпотеку».

Згідно ст.1 Законом України «Про іпотеку», іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

В цій же статті визначено, що особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем є іпотекодавцем, яким може бути сам боржник або майновий поручитель, тобто іпотекодавець, який передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи - боржника.

Крім визначення майнового поручителя, як іпотекодавця, який забезпечує своїм майном виконання зобов'язання іншої особи - боржника, інших застережень з цього приводу Закон України «Про іпотеку» не містить.

Таким чином відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку» від того ким є іпотекодавець, боржником або майновим поручителем, природа іпотеки як правовідношення щодо застави нерухомого майна ніяким чином не змінюється.

Як вбачається з матеріалів справи, у спірному договорі іпотеки, який укладений між сторонами в забезпечення виконання зобов'язань кредитора за кредитним договором, відсутні умови, які могли б свідчати про укладення між сторонами іншого крім іпотеки договору про забезпечення виконання зобов'язань, зокрема про укладення договору поруки.

А тому до іпотеки не можуть бути застосовані вимоги про припинення поруки у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя та збільшення обсягу його відповідальності, передбачені ч.1 ст.559 ЦК України.

Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку» визначає випадки припинення іпотеки, а саме іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору, реалізації предмета іпотеки, набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, визнання іпотечного договору недійсним, з інших підстав, передбачених цим законом.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про іпотеку» серед підстав, за яких припиняється іпотека, не передбачена зміна зобов'язання без згоди іпотекодавця навіть у разі збільшення обсягу відповідальності іпотекодавця.

За положеннями ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Законодавство не пов'язує припинення іпотеки зі зміною основного зобов'язання. До припинення іпотеки, згідно ст. 17 Закону України «Про іпотеку», призводить не зміна, а припинення основного зобов'язання.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України «Про заставу», статей 1,11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553-559 ЦК) не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки.

Щодо відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ ПриватБанк про виселення , то суд першої інстанції відмовив у виселенні відповідача та інших осіб, які зареєстровані і проживають в іпотечній квартирі в силу ст. 39, 40 ЗУ Про іпотеку та ст.. 109 ЖК України, вважаючи що виселення мешканців з іпотечного житла є передчасним.

Вказані висновки суду в зазначеній частині є обґрунтованими, а доводи апелянта ПАТ КБ «ПриватБанк» в апеляційній скарзі щодо безпідставної відмови у задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів зі спірної квартири не можуть бути прийняті до уваги.

Так, згідно ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та відповідно з ч. 3 ст. 109 ЖК України, звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

При розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке.

У п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин судам роз'яснено, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

З аналізу наведених норм матеріального права вбачається, що на момент звернення ПАТ КБ ПриватБанк до суду із позовом про виселення, його права повинні бути порушені відповідачем шляхом невиконання вимоги про звільнення житлового приміщення. Наявність письмової вимоги про звільнення житлового приміщення є обов'язковою умовою при задоволенні позову про виселення з іпотечного житла.

Отже, порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування рішення суду судом апеляційної інстанції не встановлено.

Вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обємі зясував права та обовязки учасників спору, обставини справи, перевірив доводи сторін та давши їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Інші доводи апеляційних скарг суттєвими не являються та зводиться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці, тоді як, згідно ст. 212 ЦПК України, оцінка доказів є виключним правом суду.

Справа розглянута в межах позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_4 представника відповідача ОСОБА_2 та Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: