Апеляційний суд Житомирської області
Справа №283/914/15-ц Головуючий у 1-й інст. Тимошенко А.О.
Категорія 30 Доповідач Зарицька Г. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої - судді Зарицької Г.В.

суддів: Жигановської О.С. Якухно О.М.

з участю секретаря Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Партнер Дістрібьюшн» до ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Партнер Дістрібьюшн» на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2016 року

встановила:

У квітні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Партнер Дістрібьюшн» (далі ТОВ «Партнер Дістрібьюшн») звернулося з позовом до ОСОБА_1 та просило стягнути з відповідача на його користь 29 826, 55 грн шкоди, завданої підприємству. В обґрунтування вимог позивач зазначав, що з 23 травня 2014 року по 20 листопада 2014 року ОСОБА_1 працював у ТОВ «Партнер Дістрібьюшн» в якості водія та з ним було укладено договір про повну матеріальну відповідальність. З 04.09.2014 року по 28.10.2014 року відповідач знаходився у службовому відрядженні, для чого йому були надані транспортні засоби, а саме сідельний тягач марки MAN TG 410 державний номер ВС 3147 та напівпричіп марки GRAY державний номер НОМЕР_1 з закріпленою за ним паливною карткою WOG № 276388169. Після повернення ОСОБА_1 з відрядження підприємством був зроблений розрахунок показників виконаної роботи, в результаті якого було встановлено позанормативне використання дизельного пального у кількості 639,70 літрів вартістю 15 026,55 грн. Крім того, при огляді автомобіля було виявлено, що пошкоджено сидіння водія, вартість якого відповідно до рахунку фактури становить 14 800 грн. Відповідач звільнився з підприємства та ухиляється від сплати збитків, завданих підприємству. Враховуючи зазначене, на підставі ст.ст. 134,135-1 КЗпП України просив позов задовольнити.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 01 липня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ТОВ «Партнер Дістрібьюшн» майнову шкоду, завдану під час виконання трудових обов'язків в розмірі 14470,86 грн. та судові витрати в розмірі 243,60 грн.

В решті вимог відмовлено за безпідставністю.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 01 вересня 2015 року рішення Малинського районного суду Житомирської області від 01 липня 2015 року змінено та зменшено розмір матеріальної шкоди, стягнутої зі ОСОБА_1 на користь ТОВ «Партнер Дістрібьюшн» з 14 470,86 грн до 13 299,36 грн. В решті рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року рішення Малинського районного суду Житомирської області від 01 липня 2015 року та рішення Апеляційного суду Житомирської області від 01 вересня 2015 року в частині вимог про стягнення шкоди, завданої перевитратою пального скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині рішення Апеляційного суду Житомирської області від 01 вересня 2015 року залишено без змін.

При повторному розгляді справи рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2016 року у задоволенні позову ТОВ «Партнер Дістрібьюшн» про відшкодування шкоди, завданої перевитратою пального відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ТОВ «Партнер Дістрібьюшн», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Малинського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про стягнення зі ОСОБА_1 на користь підприємства 15 026,55 грн на відшкодування майнової шкоди.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відмовляючи товариству в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, що перевитрата пального виникла внаслідок винних протиправних дій ОСОБА_1, які вчинені ним в порушення покладених на нього трудових обовязків. Крім того вважав, що позивач не довів, що програма, яка вираховує кількість витраченого палива та його залишок, враховує всі нюанси, які виникають при експлуатації автомобіля, а також враховує норми споживання палива, які відповідають технічним характеристикам автомобіля та його технічному стану.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна.

Як видно з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, наказом №82-с від 23 травня 2014 року позивач був прийнятий на роботу водієм товариства з обмеженою відповідальністю «Партнер Дістрібьюшн» (а.с.19).

23.05.2014 р. з відповідачем укладений договір про повну матеріальну відповідальність (а.с.5).

20 листопада 2014 року ОСОБА_1 звільнений з роботи на підставі наказу №187-ос від 20.11.2014 р. (а.с.18).

У період з 04 вересня по 28 жовтня 2014 року відповідач перебував у відрядженні. На час відрядження йому були надані транспортні засоби: автомобіль марки МАN TG 410, д.н. ВС3147 та напівпричіп марки GRAY, д.н. НОМЕР_1 (а.с.10-11).

Актом №11015 від 29 жовтня 2014 року перевірки руху та використання паливно-мастильних матеріалів підтверджено, що за час перебування у відрядженні службовим автомобілем, відповідач допустив перевитрату пального в розмірі 639,70 л (а.с.14).

Відповідно до п. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Статтею 135-1 КЗпП передбачено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт затверджено постановою Державного комітету ОСОБА_2 Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної ОСОБА_2 Професійних Спілок від 28 грудня 1977 р. № 447/24 (далі - Перелік №447/24).

Пленум Верховного Суду України у п.п. 8, 12 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 р. № 14 роз'яснив, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Відповідно до п.6 ст.134 КЗпП України матеріальна відповідальність в повному розмірі покладається на працівника у випадках, передбачених окремими законодавчими актами. За чинним законодавством така відповідальність може бути покладена, зокрема, за шкоду, заподіяну перевитратою пального на автомобільному транспорті.

З огляду на те, що робота водія не входить до Переліку №447/24, договір про повну матеріальну відповідальність від 23.05.2014 р., укладений з ОСОБА_1, не має юридичної сили. Відповідач несе повну матеріальну відповідальність за заподіяну ним шкоду на підставі п.6 ст.134 КЗпП України.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 зазначав про те, що за час рейсу він подолав відстань 11 399 км і мав перевитрату пального в кількості 639,7 л, яка зумовлена технічною несправністю транспортного засобу, а також впливом таких факторів, як: кількість днів простою автомобіля, тривалістю проходження адміністративних кордонів, погодні умови, тиск у шинах, увімкнення світла фар, про що неодноразово повідомляв керівника підприємства (а.с.29-31).

При повторному розгляді справи належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень відповідач ні до суду першої інстанції, а ні до суду апеляційної інстанції не надав.

При поверненні з відрядження ОСОБА_1 не наполягав на огляді транспортного засобу з метою встановлення відповідних несправностей (докази про це в матеріалах справи відсутні).

Акт №192 від 29.10.2014 р., яким встановлено недостачу пального, відповідач підписав, що свідчить про те, що з розміром недостачі палива він погодився.

Заперечення ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, де він зазначав, що позивачем не надано жодних доказів, які свідчать про перевитрату пального, колегія суддів до уваги не бере, оскільки вони спростовуються вищенаведеним актом, який відповідач сам підписав.

На спростування даного акту відповідач клопотань про призначення в справі бухгалтерської експертизи до суду не заявляв. Будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання апеляційної інстанції не зявився.

Обовязок довести, що перевитрата пального сталася не з його вини, відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України покладається саме на відповідача, а не на позивача, як помилково вважав суд першої інстанції.

За таких обставин, коли суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права (не застосований п.6 ст.134 КЗпП України) та допустив порушення норм процесуального права (ч.3 ст.10 ЦПК України), що призвело до ухвалення незаконного рішення, рішення суду згідно з п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення вимог.

У відповідності до вимог до ст. 135-3 КЗпП України розмір заподіяної товариству шкоди колегією суддів визначається виходячи з вартості пального на день ухвалення рішення, яка становить 19,26 грн. за 1 л. А тому, до стягнення підлягає сума 12 320,62 грн (639,70х19,26=12 320,62).

На підставі ч.5 ст.88 ЦПК України колегія суддів вирішує питання про розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України,колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Партнер Дістрібьюшн» задовольнити частково.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Партнер Дістрібьюшн» 12 320 грн 62 коп на відшкодування майнової шкоди.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Партнер Дістрібьюшн» витрати по сплаті судового збору в розмірі 123, 22 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього ж часу може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча Судді: