Справа №265/2415/16-ц
Провадження №2/265/1139/16
08 грудня 2016 року місто Маріуполь
Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Щербіна А.В., за участю секретаря судового засідання Себко Г.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо - транспортної пригоди,
22 квітня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо - транспортної пригоди (надалі ДТП). В обгрунтування позову зазначила, що 20 січня 2016 року о 12:25 год. відповідач ОСОБА_3, керуючи на відповідній правовій підставі вантажним автомобілем марки «ГАЗ 3309», державний номерний знак НОМЕР_1, на території АЗС «WOG», що розташована на вулиці Купріна в м.Маріуполі, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, під час руху заднім ходом не переконався, що це буде безпечним, в результаті чого скоїв наїзд на автомобіль марки «Volkswagen Tiguan», державний номерний знак НОМЕР_2, який стояв на території АЗС та належить їй, ОСОБА_1, на праві приватної власності. В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобіль марки «Volkswagen Tiguan», державний номерний знак НОМЕР_2, отримав механічні пошкодження.
Згідно постанови Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 01 лютого 2016 року по справі №265/328/16-п, яка набрала законної сили 11 лютого 2016 року, відповідача ОСОБА_3 було визнано винним в порушенні п.п.2.3, 10.9 Правил дорожнього руху. При цьому, відповідач свою провину визнав в повному обсязі, за що був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП.
Згідно полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності АІ/7493937, укладеного 09.03.2015 року між страховиком ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» та страхувальником ОСОБА_2, забезпеченим транспортним засобом за страховим випадком виступає вантажний автомобіль НОМЕР_3, що належить відповідачці ОСОБА_2
21 січня 2016 року пошкоджений автомобіль за дорученням страховика був оглянутий експертом ТОВ «Експертна компанія «Укравтоекспертиза» у присутності представника страхувальника ОСОБА_2 - ОСОБА_4, який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_2, як приватного підприємця.
Крім того, представник відповідачки приватного підприємця ОСОБА_2, діючий на підставі довіреності ОСОБА_5, визнав страховий випадок та передав їй від імені ОСОБА_2 відшкодування франшизи в розмірі 1000,00 грн. в лютому 2016 року.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, але за участю її представника.
Представник позивача - адвокат ОСОБА_6, в судове засідання також не зявився, подавши заяву про проведення судового засідання без його участі, проти винесення заочного рішення не заперечував.
Відповідно до інформації, одержаної в порядку передбаченому ч.3 ст.122 ЦПК України відповідач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, а відповідача ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. На вказані адреси судом неодноразово надсилалися судові повістки про виклик. Однак, у призначений час відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з'являлися, про причини своєї неявки суд не повідомляли, хоча про місце і час судового розгляду справи були повідомленій належним чином, заяву про розгляду справи за їх відсутності до початку судового засідання до суду також не подавали.
Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи вищенаведене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі на підставі наявних у справі доказів.
Суд, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому ч.5 цієї статті передбачає, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Частина 4 ст.61 ЦПК України передбачає, що вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
З матеріалів справи вбачається, що постановою судді Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 01.02.2016 року у справі №263/328/16-п було встановлено, що 20 січня 2016 року о 12 годині 25 хвилин ОСОБА_3, керуючи автомобілем марки ГАЗ, державний номер НОМЕР_1, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, під час руху заднім ходом не переконався, що це буде безпечним, у разі чого скоїв наїзд на автомобіль марки «Volkswagen Tiguan», номерний знак НОМЕР_2, який стояв позаду, чим порушив п.2.3 (б), 10.9 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Вина ОСОБА_3, зокрема підтверджується матеріалами справи: протоколом про адміністративне правопорушення, схемою наслідків дорожньо-транспортної пригоди, поясненнями учасників дорожньо-транспортної пригоди. Отже, ОСОБА_3 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП.
Доказів того, що ОСОБА_3 керуючи транспортним засобом завдав ОСОБА_1 шкоду внаслідок непереборної сили або умислу позивача, суду не надано. На надано суду також й доказів того, що в діях ОСОБА_1 під час ДТП встановлена наявність вини.
Частина 3 ст.397 ЦК України передбачає, що фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.
Доказів того, що ОСОБА_3 здійснював керування транспортним засобом, який належить ОСОБА_7 без відповідної правової підстави, суду не надано.
Таким чином, суд вважає, що позивачем доведено, що саме через дії відповідача ОСОБА_3 сталася дорожньо транспортна пригода внаслідок якої позивачу ОСОБА_1 була завдана матеріальна шкода, та саме на ОСОБА_3, а не на ОСОБА_2, повинен бути покладений обовязок щодо відшкодування матеріальної шкоди позивачу.
Відповідно до ст.1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Частина 2 ст.1192 ЦК України передбачає, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Стаття 1194 ЦК України передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
При цьому, як вже зазначалося вище, ч.5 ст.1187 ЦК України передбачає, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Стаття 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснює, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Окрім перерахованих у позовній заяві причин душевних страждань, позивачем на надано доказів на підтвердження того, що змінився її звичайний образ життя.
В той же час, суд погоджується з доводами позивача, про наявність у нього душевних страждань у зв'язку з пошкодженням її майна - автомобіля «Volkswagen Tiguan», оскільки право фізичної особи мирно володіти своїм майном відноситься до базових прав людини, передбачених Загальною декларацією прав людини та Першим Протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Таким чином, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходячи з наданих позивачем доказів та обґрунтування моральних страждань, враховуючи принципи розумності та справедливості, вважає, що стягненню з відповідача ОСОБА_3 підлягає моральна шкода в розмірі 500,00 грн.
Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Стаття 79 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем понесені та документально підтверджені наступні судові витрати: судовий збір на суму 551,21 грн.; витрати на правову допомогу адвоката в сумі 5000,00 грн.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.
Пункт 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» розяснює, що при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. При цьому, пункт 36 цієї Постанови передбачає, що вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом N 3674-VI). Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.
Таким чином, виходячи з того, що позовні вимоги до ОСОБА_2 суд вважає безпідставними, то суд вважає, що справедливим буде розподілити судові витрати саме між двома відповідача, враховуючи принцип пропорційності.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 57, 60, 88, 209, 213-215, 218, 223 ЦПК України, суд
1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП - задовольнити частково.
3. В задоволенні інший частині позовних вимог відмовити.
4. Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
5. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом десяти днів з дня отримання його копії.
6. Позивач та інші особи, які беруть участь у справі, крім відповідача, а також особи, які не брали участі у справі, крім відповідача, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення суду подається Апеляційному суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні, крім відповідача, під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
7. Відповідачем апеляційна скарга на рішення суду може бути подана Апеляційному суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення протягом десяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Суддя А.В. Щербіна