Провадження № 2/369/569/16
10.06.2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючої судді: Волчко А.Я.
за участю секретаря: Раситюк М.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції, треті особи: ПАТ «Марфін банк», ОСОБА_3 визнання права власності на майно та зняття арешту,-
У грудні 2015 року позивач ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_2 державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції, треті особи: ПАТ «Марфін банк», ОСОБА_3 про визнання права власності на майно та зняття арешту.
25.09.2006 р. між субєктом підприємницької діяльності ОСОБА_5 та Відкритим акціонерним товариством «МОРСЬКИИ ОСОБА_6», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Марфін банк» був укладений кредитний договір № 110/К у формі не відновлювальної кредитної лінії з лімітом заборгованості в мі 69 900, 00 грн. для придбання Автотранспортного засобу, з терміном гашення до 25.09.2011 р.. про що свідчить Договір Купівлі - продажу автомобіля з використанням Банківського кредиту № 01-20/09-06 від 20.09.2006 р., та договір застави транспортного засобу ВЕС № 018032 від 25.09.2006 р.
Відповідно до договору поруки № 250- СК від 25.09.2006 р., Позивач в якості поручителя солідарно взяв на себе зобовязання перед Третьою особою, з Позичальником щодо сплати основного боргу за кредитом, відсотків за користування кредитом, комісії, неустойки, передбаченої за договором кредиту № 110/К від 25.09.2006 р.
У звязку з невиконанням ОСОБА_3 взятих на себе зобовязань щодо погашення кредиторської заборгованості по договору кредиту № 110/К д 25.09.2006 р., позивачем кредиторська заборгованість, як поручителем перед третьою особою була погашена одноособово, в повному обсязі.
Відповідно до Повідомлення № 50/04 від 06.02.2012 р. про виконання зобовязання наданого Третьою особою, Позивачем по даній справі, як поручителем за договором поруки № 250 - СК від 25.09.2006 р., за всіма правами та обовязками, станом на 06.02.2012 р. повністю виконане забезпечене порукою зобовязання позичальника Фізичної особи - підприємця третьою особою ОСОБА_3 за Кредитним договором № 110/К від 5.09.2006р.
Зважаючи на те, що позивачу не вдається самостійно вирішити питання зняття арешту з автотранспортного засобу було прийнято рішення для захисту своїх законних прав та інтересів звернутись до суду.
Враховуючи, що позивачем одноособово, в повному обсязі виконані зобовязання по погашенню кредиторської заборгованості по договору поруки № 250/ СК від 25.09.2006 р. щодо погашення кредиторської заборгованості перед ПАТ «Марфін Банк» за договором № 110/К 25.09.2006 р. виконано в повному обсязі, ОСОБА_5 фактичне право володіння, користування та розпорядження Автотранспортним засобом передано позивачу на підставі генеральної довіреності НАР № 192349 від 20.09.2015 р.
Тому просив визнати право власності на автотранспортний засіб за ним позивачем ОСОБА_1 та зобовязати відповідача винести постанову про закінчення виконавчого провадження та зняття з під арешту автотранспортного засобу.Зобовязати відповідача направити до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна відомості про виключення його майна з під арешту
У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у поному обсязі, просив позов задоволити.
Представник відповідача ОСОБА_2 державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції не з»явилась. Про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду невідомі.
У судове засідання третя особа: ОСОБА_3 не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, прични неявки суду невідомі.
Представник третьої особи: ПАТ «Марфін Банк» не з»явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений, причини неявки суду невідомі.
За згодою позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав:
У ст. 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.
Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.
Згідно статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права або обмежений у його здійснені.
Як вбачається зі статті 1 протоколу №11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з роз'ясненнями наданими в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року, приватна власність громадян, як одна з рівноправних форм власності охороняється законом, її захист здійснюється судом, шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами: про виключення майна з опису.
25.09.2006 р. між субєктом підприємницької діяльності ОСОБА_5 та Відкритим акціонерним товариством «МОРСЬКИИ ОСОБА_6», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Марфін банк» був укладений кредитний договір № 110/К у формі не відновлювальної кредитної лінії з лімітом заборгованості в мі 69 900, 00 грн. для придбання Автотранспортного засобу, з терміном гашення до 25.09.2011 р., що підтверджується договором Купівлі - продажу автомобіля з використанням Банківського кредиту № 01-20/09-06 від 20.09.2006 р., та договір застави транспортного засобу ВЕС № 018032 від 25.09.2006 р.).
Відповідно до договору поруки № 250- СК від 25.09.2006 р., позивач ОСОБА_1 в якості поручителя солідарно взяв на себе зобовязання перед третьою особою, з позичальником щодо сплати основного боргу за кредитом, відсотків за користування кредитом, комісії, неустойки, передбаченої за договором кредиту № 110/К від 25.09.2006 р., що відповідно підтверджується договором поруки №250-СК від 25.09.2016 року.
У звязку з невиконанням ОСОБА_3 взятих на себе зобовязань одо погашення кредиторської заборгованості по договору кредиту № 110/К д 25.09.2006 р., позивачем кредиторська заборгованість, як поручителем перед третьою особою була погашена одноособово, у повному обсязі, що підтверджується повідомленням від 06.02.2012 року за №50/04 про виконання про виконання зобовязань за договором порукою за №11-0-К від. 25.09.2006 року.
Відповідно до вказаного Повідомлення № 50/04 від 06.02.2012 р. про виконання зобовязання наданого Третьою особою, Позивачем по даній справі, як поручителем за договором поруки № 250 - СК від 25.09.2006 р., станом на 06.02.2012 р. повністю виконане забезпечене порукою зобовязання позичальника Фізичної особи - підприємця Третьою особою ОСОБА_3 за Кредитним договором № 110/К від 5.09.2006р.
Зважаючи на те, що позивачу не вдається самостійно вирішити питання зняття арешту з автотранспортного засобу було прийнято рішення для захисту своїх законних прав та інтересів звернутись до суду.
На підтвердження погашення заборгованості за кредитним договором позивачем також було надано копії квитанції за № 002 від 20.10.2011 року, за № 001 від 04.01.2012 року, квитанції від 23.01.2012 року, та квитанцію №009 від 14.11.2011 року.
Враховуючи, що позивачем одноособово, в повному обсязі виконані зобовязання по погашенню кредиторської заборгованості по договору поруки № 250/СК від 25.09.2006 р. щодо погашення кредиторської заборгованості перед ПАТ «Марфін Банк» за договором № 110/К 25.09.2006 р. виконано в повному обсязі, ОСОБА_5 фактичне право володіння, користування та розпорядження Автотранспортним засобом передано позивачу на підставі генеральної довіреності НАР № 192349 від 20.09.2015 р.
Також як вбачається із матеріалів справи спірний автомобіль який був предметом застави за кредитним договором належить данієлян О,С., що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії АІ С021525.
Згідно з ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ч. 1 ст. 321 цього ж Кодексу, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Суд зауважує, що із матеріалів справи вбачається, що позивач не є власником майна транспортного засобу, що є предметом застави.
З огляду на викладене, суд вважає, що позивач не є власником чи володільцем арештованого майна, а лише поручителем по кредитному договору.
У своєму позові позивач посилається на генеральну довіреність зареєстровану вреєстрі за №2002 від 09.09.2015 року, що він є власником зазначеного транспортного засобу.
Однак, відповідно до ст.34 Закону України «Про дорожній рух», транспортний засіб полягає в обовязковій державній реєстрації, що передбачає здійснення комплексу заходів, пов'язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків.
Підстави набуття права власності на транспортні засоби чітко визначені цивільним законодавством.
Відповідно до п. п. 2,7, 8 «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388, передбачено порядок набуття права власності на транспортний засіб з обов'язковою реєстрацією власником придбаного транспортного засобу на підставі документів, що підтверджують право власності.
Відповідно до абзацу другого п. 8 «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою:
- довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, договори купівлі-продажу транспортних засобів, оформлені в Державтоінспекції, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби; копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин; довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску; акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача; митна декларація (450-2012-п) на бланку єдиного адміністративного документа на паперовому носії або електронна митна декларація, або видане митним органом посвідчення про реєстрацію в підрозділах Державтоінспекції транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договір фінансового лізингу; акт про проведений аукціон або постанова та акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, видані органом державної виконавчої служби.
Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Будь-яких із перелічених у абзаці другому п. 8 «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388, документів, що підтверджують правомірність придбання ним спірного транспортного засобу, які засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, позивач суду не надав і судом таких доказів не здобуто.
За таких обставин, до позивача не перейшло право власності на спірний автомобіль, а тому він у відповідності до вимог ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» не має права вимагати визнання права власності на цей автомобіль та зняття арешту автотранспортного засобу.
Що стосується вимог позивача, щодо зобовязання відповідача винести постанову про закінчення виконавчого провадження та зняття з під арешту автотранспортного засобу.та зобовязання відповідача направити до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна відомості про виключення його майна з під арешту є також такж передчасними та такими, що до задоволення не підлягають.
Оскільки, як роз'яснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису», за правилами, установленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним.
При цьому суд наголошує, що в силу вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановленихстаттею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Враховуюче вищевикладене та аналізуючи здобуті у справі докази, суд вважає, що позовні вимоги є незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Відмова в задоволенні позовних вимог не позбавляє позивача права звернутися до суду з позовом в порядку та у спосіб, передбачений чинним законодавством.
Враховуючи вище викладені обставини справи та норми законодавства, беручи до уваги права й обовязки сторін, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.
Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 209, 212-215, 218, 224-227 ЦПК України, суд
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції, треті особи: ПАТ «Марфін банк», ОСОБА_3 визнання права власності на майно та зняття арешту відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, який його ухвалив за письмовою заявою відповідача протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Суддя А.Я. Волчко