Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" червня 2016 р.

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області

в складі : головуючого судді Верніка В.М.,

із участю : секретаря Росовської О.Ю.

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Жмеринка цивільну справу за позовом Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "Укрзалізничпостач" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "Укрзалізничпостач" 02.09.2015 року звернулося із даним позовом до Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області, вказавши, що згідно наказу позивача від 06.07.2006 №148-ос ОСОБА_2 10.07.2006 року було прийнято на посаду водія бази нафтопродуктів ст.Матейково Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "Укрзалізничпостач" (далі ДП "Укрзалізничпостач") та 07.08.2014 року відповідача звільнено з займаної посади у звязку із скороченням штату на підставі п.1 статті 40 КЗпІІ України згідно наказу від 07.08.2014 №380-ос. Останній 29.08.2014 року, не погоджуючись із власним звільненням, звернувся з позовом про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, стягнення недоотриманої заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області, рішенням якого від 10.10.2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково та стягнуто на його користь з ДП "Укрзалізничпостач" 4074,21 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку та 243,60 грн. судового збору, у задоволені решти позовних вимог відмовлено. За поданою ОСОБА_2 апеляційною скаргою Апеляційним судом Вінницької області винесено рішення від 18.12.2014 року по справі №130/2592/14-ц, яким рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10.10.2014 року скасовано та ухвалене нове рішення, яким позивача зобовязано поновити ОСОБА_2 на посаді водія бази нафтопродуктів ст.Матейково ДП "Укрзалізничпостач" з 07.08.2014 року, виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.08.2014 року по 18.12.2014 року та стягнуто з підприємства на користь ОСОБА_2 4 074,21 грн. (чотири тисячі сімдесят чотири грн. 21 коп.), що становить середній заробіток за час затримки при звільненні з роботи, а в решті позовних вимог відмовлено. На виконання рішення апеляційної інстанції позивачем поновлено ОСОБА_2 на роботі з 19.01.2015 року на посаді водія бази нафтопродуктів ст. Матейково, згідно наказу від 15.01.2015 № 7-ос. ДП "Укрзалізничпостач", не погоджуючись з рішенням Апеляційного суду Вінницької області звернулося з касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в якій просило суд скасувати рішення апеляційної інстанції по справі № 130/2592/14- ц, а рішення першої інстанції залишити в силі. 03.06.2015 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ задовольнив касаційну скаргу ДП "Укрзалізничпостач", скасувавши рішення Апеляційного суду Вінницької області від 18.12.2014 року, а рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10.10.2014 року залишив в силі. А тому на підставі ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ДП "Укрзалізничпостач" 22.07.2015 року звільнило ОСОБА_2 згідно наказу від 22.07.2015 № 62-ос. У звязку із поновленням на роботі ОСОБА_2 згідно рішення Апеляційного суду Вінницької області від 18.12.2014 року позивачем у січні 2015 року проведено на користь відповідача виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07.08.2014 року по 18.12.2014 року в розмірі 18314,47 грн. з урахуванням всіх податків та утримань, а саме: за серпень 2014 року 3388,50 грн., за вересень 2014 року 4969,80 грн., за жовтень 2014 року 4292,10 грн., за листопад 2014 року 3614,40 грн., за грудень 2014 року 2710,80 грн., у тому числі податки та утримання в розмірі 661,13 грн. На виконання ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2015 року позивачем проведено перерахунок на день звільнення ОСОБА_2, утримано з заробітної плати останнього виплачений у січні 2015 року середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.08.2014 року по 18.12.2014 року та на дату звільнення відповідача, а саме: станом на 22.07.2016 року йому нараховані наступні виплати: оклад в розмірі 1070,39 грн., вислуга років 160,56 грн., компенсація за невикористану відпустку (18 днів) 1494,63 грн., річна премія (50%) 1488 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку 4074,21 грн., лікарняні 200,07 грн., лікарняні ФСС 120,04 грн., індексація 908,63 грн., що в сумі складає 9516,53 грн. Посилаючись на викладені обставини, позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь заборгованість у розмірі 8797,94 грн.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримала заявлені вимоги в повному обсязі з викладених у позовній заяві обгрунтувань. Повідомила, що при останньому звільненні ОСОБА_2 з ДП "Укрзалізничпостач" 22.07.2015 року йому проведено перерахунок та нараховано до виплати 9516,53 грн., однак дані кошти останньому не були виплачені, так як вони були утримані в рахунок погашення боргу перед підприємством, що утворився в результаті виплаченого відповідачеві у січні 2015 року згідно рішення Апеляційного суду Вінницької області від 18.12.2014 року середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07.08.2014 року по 18.12.2014 року в сумі 18314,47 грн., однак, дане рішення згодом було скасовано Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Зауважила, що якщо за працівником утворилась заборгованість, то суми, які підлягають виплаті, повинні утримуватися в рахунок погашення боргу працівника. Вказала, що у справі щодо поновлення ОСОБА_2 на роботі поворот виконання рішення не застосовувався. Посилаючись на те, що позивачем було в повній мірі дотримано норми про працю, які регулюють вивільнення працівників, просила на підставі ст.1212 ЦК України стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно набуті кошти у розмірі 8797,94 грн.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 заявлені позовні вимоги не визнали, пояснивши, що якщо є рішення суду, яке набуло законної сили, на користь однієї особи і воно вже виконано, то надалі існує таке поняття, як поворот виконання рішення, проте у даній категорії справ поворот виконання не допускається. Зазначили, що оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ хоча й скасувано рішення Апеляційного суду Вінницької області по даній справі, проте вона не поширюється на ті обставини, що існували у момент, коли дане рішення набуло законної сили і була законним та чинним. Так як це трудовий спір, то в КЗпП України чітко зазначено, що кошти, які виплачені роботодавцем працівнику не повертаються, за виключенням умов, якщо працівник своїми умисними діями якимось чином спотворив факти, чого не доведено ані Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних і кримінальних справ, ані Апеляційним судом Вінницької області, ані судом першої інстанції, ані Верховним судом України, тому вимоги позивача вважають необґрунтованими. Зазначили, що ст.1212 ЦК України, на яку посилається представник позивача, є загальною нормою, проте, є спеціальна норма трудового законодавства, що в даному випадку має застосовуватись до спірних правовідносин. Не погодились із тим, що заявлені кошти відповідачеві були виплачені без достатньої правової підстави, так як вони були виплачені останньому правомірно, оскільки їх виплата здійснювалась на підставі ухвали Апеляційного суду Вінницької області, яка на той час набула законної сили. Просили відмовити в задоволенні даного позову.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши інші докази в матеріалах справи, суд дійшов наступного.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у ст.10,11 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст.57,58,60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтується на припущеннях. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі не підлягають доказуванню.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно змісту ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно положень ст.127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу:

1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми;

2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв'язку з переходом на пенсію;

3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136).

Відповідно до ст.129 КЗпП України не допускаються відрахування з вихідної допомоги, компенсаційних та інших виплат, на які згідно з законодавством не звертається стягнення.

Згідно положень ч.1 ст.380 ЦПК України питання про поворот виконання вирішує суд апеляційної чи касаційної інстанції, якщо, скасувавши рішення, він закриває провадження у справі, залишає позов без розгляду, відмовляє в позові повністю або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Згідно вимог ч.2 ст.382 ЦПК України у справах, зокрема, про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання не допускається незалежно від того, у якому порядку ухвалено рішення, за винятком випадків, коли рішення було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача.

Так, в судовому засіданні з пояснень сторін встановлено, що 07.08.2014 року відповідно до наказу позивача ДП "Укрзалізничпостач" від 07.08.2014 року за №380-ос відповідача ОСОБА_4 було звільнено з посади водія автотранспортних засобів (легкового автомобіля) згідно з п.1 ст.40 КЗпП України у звязку із скороченням штату (а.с.50).

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10.10.2014 року стягнуто з ДП "Укрзалізничпостач" на користь ОСОБА_4 4074,21 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку та відмовлено у задоволенні позовних вимог останнього щодо поновлення його на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди та недоотриманої заробітної плати (а.с.9-13).

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 18.12.2014 року вказане рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення у справі, яким поновлено ОСОБА_4 га посаді водія бази нафтопродуктів ст.Матейкове ДП "Укрзалізничпостач" з 07.08.2014 року, зобовязано ДП "Укрзалізничпостач" виплатити ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.08.2014 року по 18.12.2014 року та стягнуто з ДП "Укрзалізничпостач" на користь ОСОБА_4 4074,21 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи; в решті позовних вимог ОСОБА_4 стосовно стягнення моральної шкоди та недоотриманої заробітної плати відмовлено (а.с.14-17).

Наказом ДП "Укрзалізничпостач" від 15.01.2015 року №7-ос поновлено ОСОБА_4 на посаді водія з 19.01.2015 року на підставі рішення Апеляційного суду Вінницької області від 18.12.2014 року (а.с.18).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2015 року (а.с.19-21), у задоволенні заяви про перегляд якої ОСОБА_4 відмовлено постановою Верховного Суду України від 16.03.2016 року (а.с.168-169), було скасовано рішення Апеляційного суду Вінницької області від 18.12.2014 року та залишено в силі рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10.10.2014 року.

За наказом ДП "Укрзалізничпостач" від 22.07.2015 року №7-ос ОСОБА_4 звільнено з займаної посади водія відділу зберігання нафтопродуктів (Матейкове) з 22.07.2015 року згідно з п.1 ст.40 КЗпП України на підставі рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10.10.2014 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2015 року (а.с.22).

Із нарахованої при звільнені ОСОБА_4 з роботи заробітної плати позивачем утримано 9459,27 грн. в рахунок повернення частини нарахованої йому в порядку виконання рішення Апеляційного суду Вінницької області від 18.12.2014 року суми середньої заробітної плата за час вимушеного прогулу та визначено борг працівника перед підприємством за різницею неповернутого відповідачем решти нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу за виконаним вказаним рішенням суду апеляційної інстанції у розмірі 8797,94 грн., стягнення якої є предметом оспорювання в межах даної справи (а.с.23).

Вказані обставини, окрім можливості з правових підстав стягнення вказаної суми заробітку, наразі не заперечені жодною із сторін.

Судом не приймаються до уваги доводи представника позивача щодо обґрунтування власних вимог правом отримання відшкодування на підставі ст.1212 ЦК України, оскільки дана загальна норма цивільного закону вочевидь не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, так як вона містить обовязкову умову неправомірного та безпідставного отримання майна набувачем. Така умова не узгоджується із фактичними обставинами даної справи з огляду саме на правомірність отримання ОСОБА_4 нарахованої та виплаченої йому позивачем суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі рішення суду апеляційної інстанції, оскільки у відповідний період цього набуття дане судове рішення мало законну силу з часу його проголошення, а відтак, воно упродовж періоду часу до скасування судом касаційної інстанції створювало визначені ним правові наслідки щодо прав та обовязків сторін, у тому числі й стосовно передбаченого законом звернення до негайного виконання присудженого стягнення заробітної плати строком за один місяць.

Добровільність виконання ДП "Укрзалізничпостач" судового зобовязання в частині нарахування та виплати ОСОБА_4 середнього заробітку за увесь визначений судом період період вимушеного прогулу не змінює правомірності набуття цих коштів останнім.

Вирішення ж в порядку повороту виконання рішення заявлених вимог за їх формальною відповідністю передбаченій ч.1 ст.381 ЦПК України вимозі сторони у справі про повернення стягненого з неї за скасованим судовим рішенням, що в судовому засіданні може вирішуватись судом, у якому перебуває справа, якщо таке питання не було вирішено судом апеляційної або касаційної інстанції, є також неможливим згідно застереженої ч.2 ст.382 ЦПК України загальної заборони повороту виконання у справах, зокрема, про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, виключення щодо чого моливе лише у випадку, коли рішення було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача, обставин чого в даному конкретному випадку не встановлено.

Таким чином, в судовому засіданні підстав щодо стягнення з відповідача ОСОБА_4 на користь відповідача ДП "Укрзалізничпостач" заявленої частини нарахованих та виплачених коштів середнього заробітку за час вимушеного прогулу не встановлено ані за помилковістю їх обгрунтування позивачем на підставі загальної норми матеріального права, передбаченої ст.1212 ЦК України, яка не підлягає застосуванню до спірних правовідносин в силу невстановлення судом обовязкової умови набуття без достатньої правової підстави заявленого до зворотнього стягнення майна, ані за виключним застереженням заборони повороту виконання скасованого рішення Апеляційного суду Вінницької області від 18.12.2014 року, на виконання якого ДП "Укрзалізничпостач" на користь ОСОБА_4 було здійснено виплату оспорюваних наразі коштів, та невстановлення обґрунтовання вказаного рішення суду апеляційної інстанції на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.15, 12 ЦК України, ст.127, 129 КЗпП України, ст. 3, 5, 8, 10, 60, 74, 169, 209, 210, 212-214, 380-382 ЦПК України,суд

ВИРІШИВ :

У задоволенні позовних вимог Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "Укрзалізничпостач" щодо стягнення на його користь з ОСОБА_2 заборгованості в сумі 8797 гривень 94 копійки відмовити.

Рішення набуває законної сили після закінчення строків його оскарження.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення, Апеляційному суду Вінницької області через Жмеринський міськрайонний суд.

Суддя Вернік В.М.