Провадження №2/756/3620/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2016 року Оболонський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Белоконної І.В.

при секретарі Мушкетик І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача та просив суд розірвати договір довічного утримання, укладений 30 травня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Дихтяренко В.О., реєстровий №1С-1290.

У обґрунтуванні позовних вимог зазначив, що 30 травня 2002 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір довічного утримання, згідно умов якого відповідач зобов'язувалася довічно утримувати позивача шляхом здійснення матеріального забезпечення у розмірі 100,00 грн щомісячно з урахуванням індексації, забезпечувати харчуванням, доглядом, необхідною допомогою. Позивач у свою чергу згідно умов договору передав відповідачу у власність квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 37,00 кв.м., житловою площею 18,40 кв.м.

Проте відповідач належним чином не виконувала умови договору, укладеного між сторонами, не звертала уваги на потреби та стан здоров'я позивача, не забезпечувала його харчуванням, медикаментами, необхідною допомогою.

У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнавала, просила в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі та пояснила, що дійсно, між сторонами було укладено договір довічного утримання. З моменту його укладення відповідач виконувала умови договору. Зокрема відповідач надавала гроші позивачу, готовила їжу, допомагала оброблять город. Крім того, відповідач пояснила, що останні чотири роки вона не доглядала позивача, оскільки у неї не було можливості виконувати умови договору довічного утримання з тих підстав, що ОСОБА_1 проживав у селі з їх спільними родичами, які негативно налаштовані проти неї, чинили перешкоди у спілкуванні з позивачем, не повідомляли її про стан його здоров'я . В зв'язку із зазначеним просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Вислухавши сторін по справі, свідка, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

30 травня 2002 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір довічного утримання, згідно умов якого відповідач зобов'язувалася довічно утримувати позивача шляхом здійснення матеріального забезпечення у розмірі 100,00 грн щомісячно з урахуванням індексації, забезпечувати харчуванням, доглядом, необхідною допомогою. Позивач у свою чергу згідно умов договору передав відповідачу у власність квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 37,00 кв.м., житловою площею 18,40 кв.м. (а.с.7).

Згідно ч. 1 ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ч. 1 ст. 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що відповідач починаючи з 2013 року по даний час не виконувала належним чином умови договору, укладеного між сторонами.

Суду не надано доказів на підтвердження виконання відповідачем перед позивачем своїх обов'язків за договором довічного утримання. Зокрема про те що відповідач забезпечувала позивача харчуванням, доглядом, необхідною допомогою та сплачувала 100,00 грн щомісячно на матеріальне забезпечення позивача з урахуванням встановленого державного коефіцієнта індексації доходів населенню, що було передбачено укладеним Договором від 30 травня 2002 року.

Згідної медичної документації позивач перебував на стаціонарному лікуванні з 17.08.2015 року по 28.08.2015 року (а.с.31-33).

Кошти за медикаменти сплачували родичі позивача, що підтверджується копіями товарних чеків. (а.с34-39. )

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4, яка є онукою позивача, пояснила, що ОСОБА_1 з 2006 року по жовтень 2015 року проживав у с. Козичанка Макарівського району Київської області. Останні п'ять років ОСОБА_2 не доглядала за позивачем, у лікарні не відвідувала його, матеріально не допомагала. За позивачем доглядають ОСОБА_4 та її матір. Перешкод у спілкуванні відповідача з позивачем ніхто не чинить, навпаки вона намагалась повідомити відповідача про хворобу позивача, але ОСОБА_2 на телефоні дзвінки не відповідала. В осені 2015 року відповідач не допускала позивача до квартири АДРЕСА_1, з цих підстав останній звертався до правоохоронних органів з заявою про усунення перешкод у користуванні зазначеною квартирою.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.

Відповідно до ч. 1 ст. 756 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню.

Враховуючи вищенаведене та те, що відповідач належним чином не виконувала умови договору довічного утримання, оцінивши зібрані у справі докази, суд вважає необхідним розірвати договір довічного утримання, укладений 30 травня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Дихтяренко В.О., реєстровий №1С-1290.

Відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України суд вбачає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати у розмірі 487,20 грн.

На підставі ст. 526, 744, 749, 755 ЦК України; керуючись ст. 10, 11, 60, 79, 88, 169, 209, 213, 214, 215, 224-225 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання - задовольнити.

Розірвати договір довічного утримання, укладений 30 травня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Дихтяренко В.О.., зареєстрований в реєстрі за №1с-1290.

Повернути право власності ОСОБА_1 на квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Апеляційному суду м.Києва через Оболонський районний суд м.Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: І.В. Белоконна