Справа № 153/427/16-ц Провадження № 22-ц/772/2173/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 27Доповідач Голота Л. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Голоти Л.О.

суддів: Вавшка В.С., Іващука В.А.

за участю секретаря судового засідання Топольська В.О.

та з участю: представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 12 травня 2016 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а:

В квітні 2016 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що 01.10.2007 ОСОБА_3 було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач станом на 29.02.2016 рік порушив умови кредитного договору і має прострочену заборгованість. Позивач зазначає, що ОСОБА_3 продовжує ухилятись від виконання зобовязання і заборгованість за договором не погашає.

Кредитна заборгованість складає 33573 гривні 33 копійки, яку позивач просить стягнути з позичальника ОСОБА_3 по кредитному договору №б/н від 01.10.2007 року та судові витрати у сумі 1378 гривень.

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 12 травня 2016 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Зазначив, що рішення суду вважає незаконним і необґрунтованим через невірно встановлені дійсні обставини справи, невірно витлумачені та застосовані норми матеріального права.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом за три роки.

Відповідач заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просить її відхилити і залишити без змін рішення суду.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно заяви від 29.09.2007 року ОСОБА_3 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про надання кредитної картки «Універсальна» з кредитним лімітом у сумі 500 гривень.

Із копії розрахунку заборгованості за договором №б/н від 01.10.2007 встановлено, що відповідач має кредитну заборгованість, яка складається із загального залишку заборгованості за кредитом у сумі 4996 гривень 20 копійок, загального залишку заборгованості за відсотками у сумі 26502 гривні 21 копійка, заборгованість по судовим штрафам у сумі 2074 гривні 92 копійки, всього 33573 гривні 33 копійки.

Відповідно копії довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки від 25.03.2016 встановлено, що строк дії кредитної картки до квітня 2009.

Згідно довідки АА №241170, банківської ліцензії №22 від 05.10.2011, свідоцтва про реєстрацію юридичної особи серії А01 №054809 та витягу зі статуту ПАТ КБ «ПриватБанку» встановлено, що позивач має статус юридичної особи та право надання банківських послуг, визначених ч.3 ст.47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність».

По справі встановлено, що відповідно до п. 9.3. Умов та правил надання банківських послуг картрахунки відкриті на невизначений строк за виключенням умов, передбачених п. 9.6., 9.7. даних Умов.

Пунктом 9.12. Умов передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той же строк.

Згідно з п. 3.1.1., 5.4. Правил користування платіжною картою строк дії карти зазначений на лицьовому боці карти (місяць і рік). Карта дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця. Строк погашення відсотків за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі не пізніше останнього дня місяця, зазначеного на платіжній карті (в полі MONTH).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду, про застосування якого заявлено відповідачем.

При вирішенні питання судом була врахована правова позиція Верховного Суду України , викладена у постанові від 19.03.2014 року у справі № 6-14цс14.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та відхиляє заперечення апелянта з наступних підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України строк виконання кожного щомісячного зобовязання спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Згідно положень ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно розяснення Пленуму Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

В судовому засіданні представник апелянта не зміг пояснити причин пропуску ними строків позовної давності.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 2 статті 258 ЦК України встановлено, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

За правилами ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1). За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5).

Із розрахунку заборгованості за договором вбачається, що останній платіж відповідачем було здійснено 8 серпня 2008 року (а. с. 5).

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову щодо стягнення заборгованості за наданим кредитом з підстав пропуску строку позовної давності.

Посилання представника апелянта на положення ст.ст. 599, 625,1048 ЦК України та на правові позиції Верховного Суду України у справі № 6-1206цс15 від 23.09.2015 року колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

У справі за № 6-1206цс15 Верховний Суд України зазначив, що виходячи із системного аналізу ст.ст. 525,526,599,611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Із змісту постанови Верховного Суду України вбачається, що висловлена правова позиція не є тотожною до даних спірних відносин, оскільки у справі № 6-1206цс15, що розглядалась Верховним Судом України ухвалено рішення про задоволення вимог кредитора, яке не було виконано боржником при наявності судового рішення про стягнення кредиту.

Так, апелянт у апеляційній скарзі зазначає, що звернувшись до суду 06.04.2016 року, банк пропустив строк позовної давності щодо вимог про повернення кредиту в повному обсязі, але має право на отримання процентів та штрафних санкцій до повного фактичного виконання позичальником зобовязання за договором.

Враховуючи, що строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту позивачем пропущено, нарахування та стягнення процентів буде суперечити вимогам ст.266,1048 ЦК України оскільки не буде обмежено будь-яким строком ( до дня повернення позики ч.2п.2ст.1048 ЦК України).

Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Норми матеріального і процесуального права судом застосовані правильно.

За таких обставин підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення не вбачається.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» відхилити, а рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 12 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Л.О. Голота

Судді: В.С. Вавшко

ОСОБА_4

/підписи/

Згідно з оригіналом: