Справа № 755/6925/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне рішення)

"20" вересня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарі - Дудник В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві, цивільну справу за позовом: ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частину квартири за правом спадкування, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1, звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: встановити факт належності квартири АДРЕСА_1 померлій 13 липня 2015 року ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності; визнати за нею право власності за правом спадкування за законом на ? частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 48,8 кв.м., житловою площею 34,5 кв.м., після померлої 13 липня 2015 року ОСОБА_3

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 13 липня 2015 року померла її мати ОСОБА_3 Спадкоємцем першої черги є вона, донька спадкодавці - ОСОБА_1 Заповіт мати не вчиняла. Після смерті матері відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1. У встановлений законом термін вона звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 з заявою про прийняття спадщини. 16 лютого 2016 року приватним нотаріусом ОСОБА_4 їй було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частку у праві власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2. У видачі свідоцтва на іншу ? частину квартири нотаріус їй відмовила, мотивуючи свою відмову тим, що на момент придбання квартири її мати перебувала у шлюбі з її батьком ОСОБА_2, а відповідно ОСОБА_2, на її погляд, має право на ? частку у спільному майні подружжя (лист нотаріуса № 2/02-14 від 18 січня 2016 року). Спадкова квартира АДРЕСА_1 є особистою власністю її матері, оскільки вона була придбана 29 листопада 1999 року за її особисті кошти та кошти її матері - її бабусі, яка в той же день, а саме 29 листопада 1999 року продала належну їй квартиру за адресою: АДРЕСА_3. Ці договори були посвідчені одним і тим же нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори за реєстром № 22-6350 від 22-6353. Її батьки зареєстрували шлюб 03 серпня 1989 року. В 1991 році вони разом з батьками виїхали до Ізраїлю, але в 1995 році вона з матірю повернулася до України. Вони зареєструвалися проживати у квартирі її бабусі за адресою: АДРЕСА_4. Батько до України не повернувся, залишився проживати на території Ізраїлю, де в нього зразу ж зявилась нова родина. З цього часу мати та батько не вели спільного господарства, сімейні стосунки не відновлювали. 04 березня 2015 року її батько ОСОБА_2 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до її матері ОСОБА_3 (дівоче прізвище матері ОСОБА_5) про розірвання шлюбу. У позові батько зазначив, що з 5 квітня 1995 року батьки не вели спільне господарство і вже ніколи не мешкали разом, у кожного з них був окремий бюджет і різне місце проживання. Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 травня 2015 року (справа № 752/3839/15-ц) шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, зареєстрований 03 серпня 1989 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві за актовим записом № 1194 - було розірвано. Дане рішення набрало законної сили 06 липня 2015 року.

Представники позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6, ОСОБА_7 в судове засідання не зявилися, подали до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримали в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечували.

Відповідач в судове засідання не зявився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, суд про причини неявки не повідомив.

Відповідно до ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивача, представників позивача, відповідача, та за згодою представників позивачів ухвалити заочне рішення.

У відповідності до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у звязку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 09 листопада 1983 року народилася ОСОБА_8, батьками якої записані - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.7).

29 листопада 1999 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким ОСОБА_9 продала належну їй на праві власності, а ОСОБА_3 купила квартиру номер 105 в будинку номер 8 по вулиці Будівельників в місті Києві (а.с.12).

29 жовтня 2008 року ОСОБА_8 зареєструвала шлюб з ОСОБА_10, змінивши прізвище на ОСОБА_10 (а.с.8).

13 липня 2015 року ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.6).

За час свого життя ОСОБА_3 заповіту не склала.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом.

Відповідно до ст. 1220 Цивільного кодексу України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ст. 1258 Цивільного кодексу України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За вимог ст.ст. 1268-1270 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав із спадкодавцем, має подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

29 липня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3

Відповідно до ст. 1296 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців (ст. 1297 ЦК України).

Частиною першою статті 1298 Цивільного кодексу України визначено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

16 лютого 2016 року позивачу приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частку у праві власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 (а.с.18).

В той же час, нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частку у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1, оскільки ОСОБА_2 має право на ? частку у праві спільної власності на квартиру на підставі ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України, що підтверджується постановою про відмову у вчинені нотаріальної дії від 16 лютого 2016 року (а.с.15-17).

Так, як вбачається з матеріалів справи, 03 серпня 1989 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу - Герман.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 травня 2015 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було розірвано (а.с.22). Рішення суду набрало законної сили 06 липня 2015 року.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи суду необхідно було застосовувати положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, за умовами статті 24 КпШС України є власністю кожного з них (роздільним майном).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя, коштами або працею в набутті майна.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Відповідно до ч. 6 ст. 57 Сімейного кодексу України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Як роз`яснено в п. 30 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

Відповідно до інформаційної довідки від 11 серпня 2015 року, виданої Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обєкти нерухомо майна, згідно з даними бюро, квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 29 листопада 1999 року № 22-6353 Київською державною нотаріальною конторою № 1.

Згідно довідки № 2488 від 24 липня 2015 року, виданої Житлово-експлуатаційною дільницею № 401, на день смерті ОСОБА_3 і на протязі шести місяців після її смерті у квартирі АДРЕСА_1 мешкали та були зареєстровані: ОСОБА_1, ОСОБА_11

Відповідно до довідки форми № 3, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_11 та ОСОБА_1, власником особового рахунку на цю житлову площу була ОСОБА_12 (а.с.20).

З огляду на викладене, враховуючи, що набуття права власності на квартиру з боку ОСОБА_3 відбулося після припинення фактичних шлюбних відносин між нею та ОСОБА_2, факт припинення шлюбних стосунків встановлено заочним рішенням суду про розірвання шлюбу, шлюб між останніми було розірвано до смерті спадкодавиці, у звязку з чим суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Відповідно до ст. 12 Цивільного кодексу України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом (частина 1 та 2).

При здійснення своїх прав особа зобовязана утриматись від дій, які могли б порушувати права інших осіб. (частина 2 статті 13 Цивільного кодексу України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 Цивільного кодексу України).

Аналізуючи вищевикладені доводи в їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог про встановлення факту належності квартири АДРЕСА_1 померлій 13 липня 2015 року ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності; визнання за позивачем права власності за правом спадкування за законом на ? частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 48,8 кв.м., житловою площею 34,5 кв.м., після померлої 13 липня 2015 року ОСОБА_3 та задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частину квартири за правом спадкування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 15, 1216, 1217, 1220, 1258, 1261, 1268-1270, 1296-1298 Цивільного кодексу України, ст. 57 Сімейного кодексу України, ст.ст. 22, 24 Кодексу про шлюб та сімю України, п. 30 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 10, 57, 60, 197, 208, 209, 212-215, 218, 224-228, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частину квартири за правом спадкування задовольнити.

Встановити факт належності квартири АДРЕСА_1 померлій 13 липня 2015 року ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності.

Визнати за ОСОБА_1 права власності за правом спадкування за законом на ? частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 48,8 кв.м., житловою площею 34,5 кв.м., після померлої 13 липня 2015 року ОСОБА_3.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: