Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Юрія-Фарм» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Юрія-Фарм» на заочне рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 22 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути на його користь з товариства з обмеженою відповідальністю «Юрія-Фарм» (далі - ТОВ «Юрія-Фарм») середній заробіток за період з 26 листопада 2012 року по 13 лютого 2013 року в сумі 22 665 грн 45 коп., з 6червня 2013 року по 30 листопада 2013 року в сумі 49 253 грн 52 коп. та моральну шкоду в сумі 25 тис.грн, а всього 96 918 грн 97 коп.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що він працював на посаді майстра дільниці бракеражу та пакування виробничого департаменту ТОВ «Юрія-Фарм». Наказами відповідача від 27 грудня 2011 року його було звільнено з займаної посади. Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 2 листопада 2012 року позивача було поновлено на роботі на вказаній вище посаді, проте вказане рішення суду не виконано. У зв'язку з цим та на підставі ст. 236 КЗпП України просив стягнути на свою користь з відповідача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 26 листопада 2012 року по 13 лютого 2013 року та з 6 червня 2013 року по 31 серпня 2013 року.

Крім цього позивач вказував, що бездіяльністю відповідача йому спричинена моральна шкода, яка полягає у неможливості заробляти на життя власною працею, отримання психологічної травми та надмірного душевного хвилювання, розмір якої він визначив у 25 тис. грн.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 4 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 26 лютого 2014 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Юрія-Фарм» середній заробіток за період з 6 червня 2013 року по 30 листопада 2013 року в сумі 49 253 грн 52 коп.

У решті позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2014 року рішення Соснівського суду від 4 грудня 2013 року та ухвала апеляційного суду Черкаської області від 26 лютого 2014 року скасовані, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заочним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 22 жовтня 2015 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Юрія-Фарм» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 26 листопада 2012 року по 13 лютого 2013 року в сумі 22 665 грн 45 коп., за період з 6 червня 2013 року по 30 листопада 2013 року в сумі 49 253 грн 52 коп. та 7 тис. грн у відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні решти позову відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «Юрія-Фарм», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 26 листопада 2012 року по 13 лютого 2013 року в сумі 22 665 грн 45 коп., за період з 6 червня 2013 року по 30 листопада 2013 року в сумі 49 253 грн 52 коп. і моральної шкоди в сумі 7 тис. грн, а всього 78 918 грн 97 коп. Ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ТОВ «Юрія-Фарм» середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 6 червня 2013 року по 30 листопада 2013 року в сумі 49 253 грн 52 коп. та моральної шкоди в сумі 7 тис. грн, та частково задовольнити позовні вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 26 листопада 2012 року по 13 лютого 2013 року, стягнути середній заробіток за вказаний період у розмірі 21 339 грн 92 коп. В іншій частині судові рішення залишити без змін.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

З мотивів касаційної скарги не вбачається, що відповідач не оспорює судові рішення в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог, а тому судові рішення в цій частині в силу ст. 335 ЦПК України не переглядаються.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, виходив із того, що рішення апеляційного суду Черкаської області від 2 листопада 2012 року про поновлення позивача на роботі не виконано з вини відповідача, а тому позивач має право вимагати стягнення середнього заробітку за час затримки виконання вказаного судового рішення.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, при цьому зазначив, що позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки обставини, на які посилається відповідач, не перешкоджали виконанню рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді майстра дільниці бракеражу та пакування виробничого департаменту ТОВ «Юрія Фарм».

Також апеляційний суд погодився з розміром моральної шкоди, що був визначений судом з врахуванням ступеню вини відповідача, тривалості моральних страждань позивача, та виходячи із засад розумності і справедливості.

Однак повністю погодитись з таким висновком апеляційного суду в частині стягнення заробітної плати не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Судами установлено, що наказами відповідача від 27 грудня 2011 року № ЮФ000041-ОС та від 27 грудня 2011 року № ЮФ/090-ОД ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання трудових обов'язків.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 2 листопада 2012 року ОСОБА_1 було поновлено на роботі на посаді майстра дільниці бракеражу та пакування виробничого департаменту ТОВ «Юрія-Фарм», стягнуто з відповідача заборгованість з заробітної плати, середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду, то відповідач повинен сплатити йому середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у зв'язку з затримкою виконання рішення про поновлення на роботі за період з 5 листопада 2012 року по дату ухвалення рішення.

Рішення набрало законної сили, однак, на час розгляду справи в суді, не виконано.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 лютого 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 18 квітня 2013 року, було задоволено частково позов ОСОБА_1 та стягнуто з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з 5 листопада по 26 листопада 2012 року.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 5 червня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 7 серпня 2013 року, з відповідача було стягнуто на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 лютого 2013 року по 5 червня 2013 року.

Згідно із частиною п'ятою статті 235 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За змістом статті 236 КЗпП України в разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

У справі, яка є переметом перегляду, суди застосовуючи положення частини другої статті 235 КЗпП України, статті 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку при визначенні розміру середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, помилково для її обрахування виходили не із середньоденної, а із середньомісячної заробітної плати, не виключивши з розрахунку виплати, які не підлягають урахуванню відповідно до розділу ІІІ Порядку.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-648цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Суд апеляційної інстанції, вищевказаного до уваги не взяв, не врахував, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи, та передчасно погодився з висновком суду першої інстанції про розмір середнього заробітку, який суд встановив виходячи з розміру середньомісячної заробітної плати позивача, встановленої рішенням апеляційного суду Черкаської області від 2 листопада 2012 року в розмірі 8 443 грн 46 коп. на місяць, та обчислив шляхом множення середньомісячної заробітної плати на кількість місяців затримки виконання рішення суду.

Таким чином, апеляційний суд, визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, допустив неправильне застосування статті 236 КЗпП України, статті 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 343-345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Юрія-Фарм» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 22 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик