УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Демяносова М.В., СтупакО.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» про визнання недійсним договору процентної позики, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 17 липня 2014 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» (далі - ТОВ «Український лізинговий фонд») укладений договір процентного займу № 7, за умовами якого відповідач (позикодавець) надав позивачу (позичальнику) позику у розмірі 351 591,27 грн зі сплатою 8 % річних за користування коштами, строком на 36 місяців.

Згідно укладеної між сторонами 13 січня 2015 року додаткової угоди № 1 узгоджено строк надання позики - 48 календарних місяців.

Відповідно до графіку (додаток № 1 до договору), повернення суми позики та сплата процентів розраховані у доларах США.

У серпні 2015 року ТОВ «Український лізинговий фонд» звернувся до суду з позовом до позивача про стягнення боргу та процентів за вказаним договором позики у розмірі 77 348,08 грн, а також пені за несвоєчасне виконання зобов'язань зі сплаи боргу та процентів у розмірі 8 464,37 грн.

Просив стягнути з позивача суму боргу та процентів за договором позики у розмірі 108 157,41 грн та пеню у розмірі 16 183,53 грн. Позивач вважав, що відповідач не мав права розраховувати щомісячні суми позики та проценти за користування позикою, які підлягають поверненню, у доларах США, оскільки згідно вимог чинного законодавства України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, яку отримав у позику, а проценти нараховуються від суми позики. Оскільки позивач отримав від відповідача суму у розмірі 351 591,27 грн, таку ж суму він повинен повернути позикодавцю.

Також позивач зазначав, що ТОВ «Український лізинговий фонд» не мав права укладати договір позики саме на процентній основі, оскільки відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» надання коштів у позику є фінансовою послугою, яку можуть надавати лише фінансові установи, зареєстровані в державному реєстрі фінансових установ, а відповідач такою установою не є. Ураховуючи викладене, позивач просив визнати недійсним договір процентної позики від 17 липня 2014 року № 7, укладений між ним та ТОВ «Український лізинговий фонд».

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2016 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 17 липня 2014 року між позивачем та ТОВ «Український лізинговий фонд» укладений договір процентного займу № 7, за умовами якого ТОВ «Український лізинговий фонд» надав позивачу позику у розмірі 30 000 доларів США з щомісячною сплатою відсотків у розмірі 8 % річних за користування коштами, строк надання позики - 36 місяців.

Відповідно до п. 3.1 договору позикодавець перераховує суму позики у безготівковому порядку на поточний рахунок позичальника, вказаний у п. 10 договору.

Відповідно до п. 3.4 договору позика надається шляхом перерахування на банківський рахунок позичальника гривневого еквіваленту суми позики, вказаної у п. 2.1 договору, яка розраховується з використанням середньозваженого курсу української гривні до долара США на міжбанківському ринку (за офіційними даними Національного банку України (далі - НБУ), на дату, що передує дню надання позики).

Відповідно до п. 2.2 договору позичальник зобов'язаний сплачувати проценти у розмірі 8 % річних від суми позики до дня фактичного повернення позики.

Відповідно до п. 2.4 договору проценти нараховуються за методом «факт/факт», тобто за фактичний час існування боргу за цим договором та виходячи з фактичної кількості календарних днів у році.

Згідно п. 1.2 договору позика надається на 36 місяців.

Відповідно до п. 4.1 договору позичальник зобов'язаний щомісячно, починаючи з кінця місяця, наступного за місяцем надання позики та протягом строку, передбаченого п. 1.2 договору, здійснювати повернення суми позики та процентів у відповідності до графіку погашення (додаток № 1 до договору).

Відповідно до п. 4.2 договору сума позики та нарахованих процентів підлягає поверненню шляхом її перерахування на поточний рахунок позикодавця. З метою належного виконання цього зобов'язання позичальник надає позикодавцю право утримання цієї суми з зарплати позичальника.

Відповідно до п. 4.6 договору у випадку, якщо у графіку платежу розмір суми позики та процентів передбачені у доларах США, позичальник здійснює платежі, які підлягають сплаті відповідно до цього договору, у гривні, які розраховуються з використанням середньозваженого курсу української гривні до долара США на міжбанківському ринку (за офіційними даними НБУ, на дату, що передує дню оплати).

З платіжного доручення від 18 липня 2014 року № 142 вбачається, що відповідач відповідно до умов договору позики перерахував на рахунок позивача суму, еквівалентну 30 000 доларів США - 351 591,27 грн (а. с. 13).

13 січня 2015 року між ТОВ «Український лізинговий фонд» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду № 1к до договору процентної позики від 17 липня 2014 року № 7, відповідно до якої графік платежів було викладено у новій редакції, продовжено строк повернення позики до 02 серпня 2018 року.

З графіка платежів вбачається, що суму позики, процентів та загальну суму до погашення вказано у доларах США.

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, ТОВ «Український лізинговий фонд» здійснює наступні види діяльності: торгівля автомобілями та легковими автотранспортними засобами, торгівля іншими автотранспортними засобами, технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів, фінансовий лізинг (основний), консультування з питань комерційної діяльності та керування, надання в оренду автомобілів і легкових автотранспортних засобів, надання в оренду вантажних автомобілів.

Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року, який набрав чинності 23 серпня 2001 року, встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг. Аналіз цього Закону діє підстави для висновку, що він належить до нормативних актів спеціальної дії та регулює відносини, пов'язані з функціонуванням фінансових ринків та наданням фінансових послуг споживачам.

У п. 7 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон) наведено вичерпний перелік суб'єктів, на яких поширюється дія цього Закону. Це - учасники ринків фінансових послуг, до яких відносяться юридичні особи та фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які відповідно до закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України та споживачі таких послуг. При цьому Закон розповсюджує свою дію не на усі юридичні особи, а лише на ті, які є професійними учасниками ринку фінансових послуг.

Частиною 4 ст. 5 Закону передбачено, що можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими у межах їх компетенції.

Визначення фінансової послуги наведено у п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону як операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, − і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Перелік видів фінансових послуг міститься у ст. 4 Закону, до яких, зокрема, належать надання коштів у позику та надання поручительства.

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що сфера дії Закону за суб'єктним складом учасників є обмеженою і не поширюється на: по-перше, юридичних осіб, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами; по-друге, фізичних осіб, які не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Аналіз норм чинного законодавства (зокрема п. 6 ст. 4 Закону, ст. 1046 ЦК України) дає підстави для висновку, що окремі послуги, які відносяться до фінансових послуг (наприклад, надання коштів у позику) можуть надаватися не тільки фінансовими установами, які є учасниками ринку з надання фінансових послуг, а й юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами.

Договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Таким чином, суди дійшли правильного висновку, що Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст. ст. 1046−1048 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 192, 524, 533 ЦК України вбачається, що при визначенні у зобов'язанні грошового еквівалента в іноземній валюті на день платежу, кошти сплачується у гривні України у розмірі, що еквівалентний визначеному в іноземній валюті. Вказана вимога прямо передбачена у п. 4.6 договору, про що вказали суди попередніх інстанцій.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Ситнік О.М., Демяносов М.В. Ступак О.В.