РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2016 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі:

головуючого судді - Полонця С.М.,

секретаря с/з ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Житомирського державного технологічного університету про визнання наказів недійсними, стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку, компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з даним позовом, який у подальшому уточнив та в остаточному варіанті просить визнати накази №28-к від 22.02.2008 року про звільнення його з роботи з посади сумісника техніка 0,5 ставки, №18-в від 08.06.2015 року та №20-в від 15.06.2015 року про надання відпусток недійсними; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток на посаді техніка в санаторії ЖДТУ на пів ставки в розмірі 49798,30 грн., компенсацію за невикористану відпустку за 21 календарний день в сумі 2928,45 грн., середній заробіток із дати звільнення до дати повного розрахунку із розрахунку 139,45 грн. за кожен день, невиплачену заробітну плату в розмірі 3452,30 грн. та 410,52 грн. компенсації рівня інфляції та моральну шкоду в розмірі 7340,63 грн. При цьому посилається на те, що він з 2003 року працював на пів ставки на посаді техніка в санаторії Житомирського державного технологічного університету та на посаді викладача вказаного університету. 22.02.2008 року його було незаконно звільнено з посади техніка та не виплачено у повному обсязі належні йому суми заробітної плати при звільненні та компенсацію за невикористану відпустку за 21 календарний день. Також йому не надавалася відпустка, хоча наказами від 08.06.2015 року та від 15.06.2015 року така відпустка була надана, однак з ними позивача не було ознайомлено. 31.08.2016 року позивача було звільнено з посади викладача університету без виплати у повному обсязі заробітної плати належної позивачу при звільненні, чим позивачу завдано моральну шкоду.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з підстав, які в ньому викладені та просили його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову у повному обсязі.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_3 пояснив, що позивач працював на посаді старшого викладача на кафедрі ЖДТУ. До роботи у приймальній комісії університету з 25.03.2014 року по 31.08.2016 року позивач не залучався. В 2015 та 2016 роках навчальний процес закінчився приблизно 14 червня. До цієї дати включно повинні бути прийняті всі заліки і курсові роботи. Позивач перебував у відпустці з 15.06.2016 року по 31.08.2016 року не в період навчального процесу. В університеті в період перебування у відпустці викладача екзамен приймає завідувач кафедри і курсові роботи повинні зберігатись на кафедрі.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, покази свідка та дослідивши письмові докази по справі, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, приходить до наступного висновку.

Згідно ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Судом встановлено, що згідно наказу Житомирського державного технологічного університету (далі ЖДТУ) №28-к від 22.02.2008 року ОСОБА_2 29 лютого 2008 року звільнено з роботи на посаді сумісника техніка 0,5 ставки санаторію-профілакторію за власним бажанням за ст.38 КЗпП України на підставі його заяви з резолюцією проректора з АГР. Компенсація за невикористану відпустку склала 28 календарних днів. Запис в трудову книжку позивача про його роботу на вказаній посаді за сумісництвом не вносився.

Заяву позивача про звільнення з роботи за власним бажанням разом з іншими документами до наказів з особового складу були знищені у зв»язку із закінченням строку зберігання, що підтверджується відповідним актом ЖДТУ від 24.04.2012 року.

Для ознайомлення з наказом про звільнення ОСОБА_2 не з»явився, про що було складено відповідний акт від 29.02.2008 року.

Як визнав сам позивач в судовому засіданні, після звільнення його з роботи на посаді сумісника техніка 0,5 ставки санаторію-профілакторію 29.02.2008 року він не виконував будь-які роботи на цій посаді, хоча продовжував працювати в навчальному закладі відповідача за основним місцем роботи.

З довідки відповідача від 29.11.2016 року вбачається, що позивач в останнє отримав заробітну плату за роботу на посаді сумісника техніка в лютому 2008 року, а з березня 2008 року перестав отримувати заробітну плату на вказаній посаді, хоча і продовжував працювати на посаді старшого викладача та отримувати за це заробітну плату.

Не отримуючи заробітну плату за роботу сумісника техніка 0,5 ставки з березня 2008 року позивач не пред»являв жодних претензій до відповідача з цього приводу або щодо незаконності та безпідставності його звільнення.

Будь-яких доказів звернення позивача з березня 2008 року до правоохоронних органів чи інших уповноважених державою контролюючих органів з приводу його незаконного звільнення з вказаної посади, підроблення його заяви про звільнення з роботи за власним бажанням або примушування до її підписання, інших неправомірних дій відповідача, суду не надано.

Вищенаведені обставини свідчать про наявність вільного волевиявлення позивача на звільнення його з роботи на посаді сумісника техніка 0,5 ставки санаторію-профілакторію ЖДТУ 29.02.2008 року за власним бажанням за ст.38 КЗпП України та на підставі власної заяви, а тому позовна вимога про визнання наказу №28-к від 22.02.2008 року недійсним не підлягає до задоволення.

Згідно ст.115 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноваженим ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази невиплати відповідачем позивачу компенсації за невикористану відпустку на посаді сумісника техніка на 0,5 ставки за 21 календарний день в сумі 2928,45 грн., а тому відсутні правові підстави для стягнення вказаної суми, а також середнього заробітку в розмірі 49798,30 грн.

Також судом встановлено, що з 01.09.2003 року позивач був зарахований за контрактом на посаду асистента кафедри МПтаС ЖДТУ та в подальшому йому неодноразово було продовжено термін роботи на посаді викладача кафедри.

Відповідно до контракту №73/2015 від 31.08.2015 року позивач працював на посаді старшого викладача кафедри радіотехніки, радіоелектронних апаратів та телекомунікацій ЖДТУ та наказом №170-П від 30.08.2016 року його було звільнено 31.08.2016 року з роботи у зв»язку з закінченням терміну дії контракту за п.2 ст.36 КЗпП України та виплачено компенсацію за невикористані 92 календарні дні відпустки в розмірі 12829 грн. 40 коп.

Наказом ЖДТУ №18-в від 08.06.2015 року старшому викладачу 0,9 ставки ОСОБА_2 надано щорічну відпустку без врахування святкових днів тривалістю 15 календарних днів з 15.06.2015 року по 30.06.2015 року.

Наказом ЖДТУ №20-в від 15.06.2015 року старшому викладачу 0,9 ставки ОСОБА_2 надано щорічну відпустку без врахування святкових днів тривалістю 61 календарний день з 01.07.2015 року по 31.08.2015 року.

Вищевказані накази про відпустки були видані на підставі заяви позивача від 27.05.2015 року про надання йому невикористаної щорічної відпустки з 15.06.2015 року по 31.08.2015 року з резолюцією завідувача кафедри ОСОБА_4 Будь-яких доказів підроблення підпису позивача на вказаній заяві або в графіку щорічних відпусток за 2014-2015 навчальний рік, не надано в судовому засіданні, а тому підстав для визнання цих наказів недійсними у суду не має.

Матеріальна допомога в розмірі 2300,40 грн. у зв»язку з перебуванням позивача у відпустці була йому виплачена в червні 2015 року. Компенсація за невикористану відпустку 92 календарних дні в розмірі 12829,40 грн. була виплачена позивачу в серпні 2016 року.

Факти залучення позивача у період з 2003 року по 31.08.2016 року до роботи у приймальній комісії в період його перебування у відпустці не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Також судом не встановлено будь-якої невідповідності розміру заробітної плати позивача на посаді старшого викладача фактично відпрацьованому ним часу згідно розподілу навчальної роботи в годинах кафедри радіотехніки, радіоелектронних апаратів та телекомунікацій ЖДТУ на 2015-2016 навчальний рік, а також у відповідності до Положень про факультет та організацію навчального процесу в ЖДТУ, затверджених ректором 01.09.2004 року.

Доводи позивача про наявність заборгованості перед ним у відповідача по заробітній платі після звільнення його з роботи з посади старшого викладача в розмірі 3452,30 грн. спростовуються наявними в матеріалах справи платіжними відомостями за липень та серпень 2016 року про отримання ним грошових коштів під підпис, а тому позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з посади старшого викладача та компенсації рівня інфляції не підлягають до задоволення.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до Житомирського державного технологічного університету про визнання наказів недійсними, стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку, компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди, залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через Богунський районний суд м. Житомира шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення суду.

Суддя: С.М. Полонець