Справа № 151/218/16-ц Провадження № 22-ц/772/2301/2016Головуючий в суді першої інстанції Задорожний В. П.
Категорія 34 Доповідач Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

Іменем України

19 липня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.,

з участю секретаря судових засідань Маркевич Я.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Чечельницького районного суду Вінницької області від 30 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо - транспортної пригоди,

встановила:

ОСОБА_3 звернувся в районний суд із позовом до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 08 січня 2013 року близько 09.30 год. в с. Білий Камінь (в напрямку м.Бершадь) з вини водія ОСОБА_4, який рухався в зустрічному напрямку на автомобілі "Тойота-Авенсіс" сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої належному позивачеві автомобілю "Фольксваген Пасат" державний номерний знак НОМЕР_1 завдано технічних пошкоджень. Вартість відновлювального ремонту автомобіля згідно з рахунком становить 15468 грн. 98 коп.

Вважає, що протиправність дій відповідача в порушенні п.10.1 Правил дорожнього руху підтверджується висновком про результати розгляду його звернення від 10.01.2013 року, копіями схеми пригоди та довідкою №80963702 про ДТП.

З урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду в розмірі 15468, 98 грн. та моральну шкоду, яку оцінив у 80000 грн., зазначивши при цьому, що моральна шкода полягає у психічних переживаннях, які він переніс під час ДТП, порушення звичного для нього способу життя та незручностях з приводу пошкодження автомобіля.

Рішенням Чечельницького районного суду Вінницької області від 30 травня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено повністю.

Не погодившись із рішенням позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, не відповідає дійсним обставинам справи, та таке, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати його і ухвалити нове про задоволення вимог.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 вимоги апеляційної скарги підтримав на умовах, викладених у ній, і просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 надіслав суду письмову заяву, в якій проти вимог апеляційної скарги заперечував, просить залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване і розглянути справу в його відсутність.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляції та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення, суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити тощо.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає не повністю.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову прийшов до висновку як про необґрунтованість позову - недоведення позивачем вини відповідача в дорожньо-транспортній пригоді, так і про сплив строку позовної давності як самостійну підставу для відмови в позові.

Проте з такими висновками не можна погодитися, так як суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, а також неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до невірного вирішення справи.

Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, які її завдала.

При цьому, згідно з частиною 2 зазначеної статті особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже законодавством встановлено, що особа, яка є володільцем джерелом підвищеної небезпеки відповідає за завдану шкоду навіть за наявності її вини, й звільняється від такої відповідальності лише у разі, якщо шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Разом з тим, статтею 1188 ЦК України встановлено правила відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки. За змістом цієї статті шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Отже відповідно до статей 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України для покладення відповідальності на заподіювача майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, необхідна сукупність таких обов'язкових умов: а) наявність шкоди; б) протиправність дій заподіювача шкоди; в) причинний зв'язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою; г) вина одного із володільців джерела підвищеної небезпеки в заподіянні шкоди.

Згідно з ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як встановлено в ході розгляду справи 08 січня 2013 року близько 09.30 год. в с. Білий Камінь сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої належному позивачеві ОСОБА_3 автомобілю "Фольксваген Пасат", державний номерний знак НОМЕР_1 завдано технічних пошкоджень.

Вимоги позивача ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди з відповідача ОСОБА_4 ґрунтуються на тому, що дорожньо-транспортна пригода сталась саме з вини останнього, при цьому надає як докази такої вини - схему ДТП, висновок про результати розгляду звернення ОСОБА_3 про ДТП, складений інспектором ДАІ Чечельницького РВ УМВС 10.01.2013 року, довідку від 12.02.2016 року про ДТП, яка мала місце 08.01.2013 року, постанову Чечельницького районного суду від 15.04.2013 року про залишення без задоволення адміністративного позову ОСОБА_3 про скасування висновку про результати звернення та зобов'язання скласти протокол про адміністративне правопорушення.

Разом з тим, судом першої інстанції на підставі поданих сторонами і досліджених в судовому засіданні доказів, встановлено, що висновок про результати розгляду звернення ОСОБА_3 від 10.01.2013 року, копії схем пригоди та довідка про ДТП № 80963707 відповідають і узгоджуються з показами свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, які пояснили, що 09.01.2013 року за проводилася перевірка заяви позивача ОСОБА_3 про порушення ПДР ОСОБА_4, в результаті чого йому було заподіяно шкоду. В ході перевірки було відібрано пояснення у ОСОБА_3, ОСОБА_4, оглянуто транспортні засоби учасників дорожньо-транспортної пригоди, й виявлено на них технічні пошкодження, складено дві схеми пригоди зі слів ОСОБА_3 та зі слів ОСОБА_4 Проте встановити винних у цій дорожньо-транспортній пригоді було неможливо, оскільки після пригоди вказана ділянка дороги, на якій відбулося зіткнення автомобілів, була прочищена дорожнім грейдером і слідів від руху автомобілів не залишилося, а лише з показів учасників дорожньо-транспортної пригоди зробити висновок про винуватість будь-кого у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, було неможливо, а тому протокол про адміністративне правопорушення за цією статтею не складався.

Перевіряючи відомості, викладені в довідці про дорожньо-транспортну пригоду й картці обліку дорожньо-транспортної пригоди, суд першої інстанції допитав свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Так, свідок ОСОБА_7 показав, що довідка про дорожньо-транспортну пригоду за №80963707 видана ним 12 лютого 2016 року на підставі облікової картки ДТП, складеної інспектором Чечельницького ДАІ ОСОБА_9, за електронний її варіантом, що внесений в національну базу.

Свідок ОСОБА_9 в свою чергу пояснив, що облікову картку на дане ДТП виявив на своєму робочому місці, і підписав її, оскільки вона була вже підписана начальником ДАІ ОСОБА_8, вважав, що картку ймовірно заповнив ст. інспектор Чечельницького РВ УМВС ОСОБА_11, який відповідає за адміністративну практику.

В свою чергу свідок ОСОБА_11, будучи допитаним показав, що на час ДТП він перебував на посаді старшого інспектора Чечельницького ДАІ і в його обов'язки входить адміністративна практика, однак ні облікову картку, ні протокол про адміністративне правопорушення по факту даного ДТП, яке мало місце 08.01.2013 року за участю сторін у справі він не складав.

Крім того, із огляду адміністративного матеріалу судом першої інстанції встановлено, що протокол про адміністративне правопорушення серії АВ1 №293741, на який містяться посилання у довідці про дорожньо-транспортну пригоду, що сталась між сторонами у справі 08.01.2013 року, був складений на громадянина ОСОБА_12 за ст.130 КпАП України і постановою судді від 01.02.2013 року останнього визнано винним у вчиненні даного правопорушення та піддано 40 годинам громадських робіт.

Зазначене підтверджується повідомленням начальника Чечельницького відділення поліції від 25.03.2016 року (а.с.50).

Із відповіді наданої заступником начальника Головного управління національної поліції у Вінницькій області вбачається, що при оформленні адміністративних матеріалів за фактом дорожньо-транспортної пригоди від 08.01.2013 року співробітниками ВДАІ Чечельницького району допущено ряд порушень і як наслідок до картки обліку дорожньо-транспортної пригоди ними були внесені недостовірні відомості щодо причин її скоєння (а.с.128).

Зазначене спростовує твердження апелянта про вчинення дорожньо-транспортної пригоди саме з вини відповідача ОСОБА_4 в результаті порушення ним п.10.1 Правил дорожнього руху, з посиланням при цьому, зокрема на вищевказану довідку про дорожньо-транспортну пригоду.

Колегія суддів звертає також увагу на те, що відповідно до Порядку видачі довідок про дорожньо-транспортну пригоду, затвердженого Наказом МВС України від 04.07.2011 року №389 визначено формування та реєстрація довідки про дорожньо-транспортну пригоду.

Так, зокрема п. 3.1,3.5, 3.6 Порядку працівниками підрозділів Державтоінспекції МВС, патрульної служби МВС видаються довідки про ДТП, що сталися в межах їх території обслуговування;

Довідка про ДТП підписується уповноваженою особою підрозділу Державтоінспекції МВС, патрульної служби МВС, яка її оформила, скріплюється печаткою та реєструється в журналі обліку вихідної кореспонденції цього підрозділу. Назва підрозділу Державтоінспекції МВС, патрульної служби МВС, вихідний номер та дата видачі зазначаються на кутовому штампі довідки про ДТП ; за достовірність даних, зазначених у довідках про ДТП, відповідають працівники підрозділу Державтоінспекції МВС, патрульної служби МВС, якими було заповнено картки обліку цих ДТП, та їх начальники.

Довідка про дорожньо-транспортну пригоду, яка мала місце 08 січня 2013 року вказаним вимогам не відповідає, а тому в розумінні статті 59 ЦПК України не є допустимим доказом вини відповідача.

За умов, коли протокол про адміністративне правопорушення, що передбачене статтею 124 КпАП України не складався й відсутня постанова суду про визнання особи винної в передбаченому цією статтею порушенні, позивач мав би довести вчинення відповідачем відповідного порушення правил дорожнього руху й розмір заподіяної ним шкоди іншими засобами доказування, проте всупереч вимог ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України не зробив цього.

Поза увагою суду першої інстанції залишилися ті обставини, що крім вини заподіювача шкоди в даному випадку підлягає доведенню і її розмір. На підтвердження факту заподіяння й розміру шкоди позивачем надано лише рахунок на кузовні роботи, датований 25 лютого 2016 року, тобто більше як через три роки після події (а. с. 7). Водночас будь-які належні і допустимі докази, які б підтверджували наявність пошкоджень автомобіля позивача відразу після дорожньо-транспортної пригоди (акт опису, дефектний акт, висновок експерта тощо) в матеріалах справи відсутні.

Крім того, як на самостійну підставу для відмови в позові суд першої інстанції послався на сплив строку позовної давності за відсутності підстав для його поновлення.

Проте за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Прийшовши до правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог, тобто недоведеність порушення права позивача з боку відповідача, суд першої інстанції неправильно застосував матеріальний закон й відмовив в задоволенні позову ще й на підставі ст. 261 ЦК України.

Отже рішення суду першої інстанції слід скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав.

Керуючись ст. 304, 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Чечельницького районного суду Вінницької області від 30 травня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної і моральної шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:/підпис/ Стадник І.М.
Судді: Згідно з оригіналом: Суддя апеляційного суду /підпис/ Міхасішин І.В. /підпис/ Войтко Ю.Б. Стадник І.М.