Справа № 345/4176/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1010/2016
Головуючий у 1 інстанції Гавриленко В.Г.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Шемрай Н.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Калуського міськрайонного суду від 23 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 23 березня 2016 року позов задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, зареєстрований 20 жовтня 1984 року у Підмихайлівській сільській раді Калуського району, актовий запис №20.

На вказане рішення ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права. Зазначає, що вона не була належним чином повідомлена про день та час розгляду справи, а тому не змогла взяти участь в судовому засіданні 23 березня 2016 року. Відповідно вирішуючи спір у її відсутності суд позбавив можливості дати свої пояснення.

Також вказує, що судом не зясовано дійсних причин, які призвели до подання позову про розірвання шлюбу, не встановлено фактичних взаємин між сторонами, не вжито достатніх заходів для їх примирення. Не встановлено та не обґрунтовано місцевим судом і чому подальше спільне життя буде суперечити інтересам когось із них та в чому полягають інтереси подружжя. В той же час про необхідність зясування судом цих обставин зазначено в п.10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11.

Також у матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджують висновки суду про причини розлучення подружжя.

Посилаючись на вищенаведені обставини, можливість збереження шлюбу, що не буде суперечити інтересам сторін, просила рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В засіданні апеляційного суду апелянт та її представник ОСОБА_4 доводи скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_2 доводів скарги не визнав посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Постановляючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що сторони не підтримують сімейних стосунків, наданий термін для примирення не дав позитивного результату, а збереження шлюбу суперечить їх інтересам.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Як вбачається із матеріалів справи 20 жовтня 1984 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, про що у Підмихайлівській сільській раді зроблено актовий запис № 20 (а.с. 4). Неповнолітніх дітей від шлюбу сторони не мають.

Відповідно до положення статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Згідно ч.1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

За змістом частини 2 статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного із них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

У відповідності до роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Судом встановлено, що сторони не підтримують сімейних стосунків, спільного господарства не ведуть, шлюб існує формально.

Виходячи із зазначеного та встановивши при цьому, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог та розірвання шлюбу між сторонами.

Доводи апелянта щодо неповного зясування судом обставин справи та можливості зберегти шлюб є голослівними. Будь-якими належними та допустимими доказами як це передбачено положеннями ст. 57-60 ЦПК України вони не підтверджені.

Крім того, ухвалою Калуського міськрайонного суду від 3 грудня 2015 року за заявою відповідача сторонам було надано строк для примирення до 3 березня 2016 року. Однак, ніяких заходів для збереження шлюбу ними не вжито.

Не заслуговують на увагу і посилання апелянта щодо порушення норм процесуального закону при вирішенні даного спору, що призвело до неправильного вирішення справи.

При цьому колегія суддів виходить з положень ч.3 ст. 309 ЦПК України про те, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що апелянт не була належним чином повідомлена про день та час судового засідання 23 березня 2016 року.

Однак, апеляційний суд законодавчо позбавлений права в такому разі скасувати рішення з направленням справи на новий розгляд.

Оцінюючи наявні у справі докази, судова колегія вважає, що, розглядаючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, ухвалив рішення по суті позовних вимог з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Калуського міськрайонного суду від 23 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

ОСОБА_5