Ухвала

іменем україни

13 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Відкритого акціонерного товариства «Слов'янський керамічний комбінат» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку із порушенням термінів її виплати, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 01 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 19 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у період із 29 березня 1995 року до 27 вересня 2000 року вона перебувала з Відкритим акціонерним товариством «Слов'янський керамічний комбінат» (далі - ВАТ «Слов'янський керамічний комбінат») у трудових відносинах, працювала на різних посадах. Зазначила, що із 01 січня 1999 року підприємство припинило виплату заробітної плати, при її звільненні відповідач не провів із нею повного розрахунку, заборгованість із заробітної плати на теперішній час складає 733 грн 43 коп.

За таких обставин ОСОБА_3 просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість із заробітної плати у сумі 733 грн 43 коп.; компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати за період із 01 жовтня 2000 року до 01 липня 2015 року у розмірі 1 755 грн 90 коп.; три проценти річних за весь час прострочення за період із 01 жовтня 2000 року до 01 липня 2015 року у розмірі 291 грн 54 коп. та на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її трудових прав, - 3 тис. грн.

Ухвалою Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 13 листопада 2015 року позовну заяву ОСОБА_3 до ВАТ «Слов'янський керамічний комбінат» у частині вимог про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми та про відшкодування моральної шкоди повернуто позивачу.

Заочним рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 01 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 19 січня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто із ВАТ «Слов'янський керамічний комбінат» на користь ОСОБА_3 заборгованість із заробітної плати у розмірі 733 грн 43 коп., яка утворилася станом на 15 квітня 2015 року.

У задоволенні іншої частити позовних вимог відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення у межах заробітної плати за один місяць.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Проте оскаржувана ухвала апеляційного суду не відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Судом установлено, що ОСОБА_3 працювала у ВАТ «Слов'янський керамічний комбінат» із 29 березня 1995 року до 27 вересня 2000 року, звільнена 27 вересня 2000 року у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Постановою господарського суду Донецької області від 25 грудня 2008 року, прийнятою у справі № 33/41Б, припинено процедуру розпорядження майном ВАТ «Слов'янський керамічний комбінат» та відкрито стосовно нього ліквідаційну процедуру.

Відповідно до спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців станом на 01 грудня 2015 року підприємство перебуває у стані припинення.

Згідно з копією листа ліквідатора ВАТ «Слов'янський керамічний комбінат» Жмайло О.І. від 15 квітня 2015 року за № 15-04/33/41Б, який адресований колективу працівників ВАТ «Слов'янський керамічний комбінат», відповідно до списку працівників, які мають заборгованість із виплати заробітної плати підприємства-банкрута, заборгованість із заробітної плати перед позивачем ОСОБА_3 складає 733 грн 43 коп. Водночас згідно з цим листом на теперішній час погашення заборгованості в межах справи про банкрутство неможливо через відсутність ліквідних активів, а отже, і грошових коштів від їх реалізації.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості вказаних позовних вимог, оскільки факт наявності у відповідача заборгованості перед позивачем підтверджується листом ліквідатора від 15 квітня 2015 року № 15-04/33/41Б.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, суд першої інстанції виходив із недоведеності обставин, які повинні бути враховані при стягненні компенсації, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження виплати їй заборгованості та відомостей про відмову власника або уповноваженого ним органу у виплаті компенсації. Разом із тим суд зазначив, що у справі відсутні відомості про розмір заборгованості із заробітної плати після утримання податків і платежів по місяцях, за які вона утворилася, а також докази на підтвердження того, що така компенсація не була нарахована під час перебування в трудових відносинах із підприємством. Крім того, суд зазначив, що він позбавлений можливості самостійно вирахувати розмір компенсації в зв'язку із недоведеністю обставин, які повинні бути враховані при нарахуванні компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати.

Обґрунтовуючи свій висновок, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_3 звільнилася з роботи 27 вересня 2000 року, а тому заборгована їй заробітна плата нарахована до 01 січня 2001 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», тому компенсація не виплаченої позивачу заробітної плати підлягає обчисленню на підставі Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (з наступними змінами).

При цьому апеляційний суд визнав безпідставним посилання позивача в апеляційній скарзі на Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року та Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, зазначивши, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі, цими нормативними актами не регулюються.

Крім того, апеляційний суд виходив із того, що згідно з доданою позивачем до позовної заяви копією листа ліквідатора ВАТ «Слов'янський керамічний комбінат» від 15 квітня 2015 року, заборгованість підприємства перед позивачем становить 733 грн 43 коп., проте відсутня інформація щодо періоду, за який виникла ця заборгованість та її складових, а саме: чи це є сума невиплаченої заробітної плати після утримання податків та платежів, чи з неї ще потрібно утримати податки і обов'язкові платежі.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що відсутність вищевказаних відомостей унеможливлює розрахунок компенсації та є підставою для відмови у позові через його недоведеність.

Однак із вказаними висновками у повному обсязі не можна погодитися з огляду на наступне.

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427.

Разом із тим ст. 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші.

Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 01 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін.

Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21 травня 2014 року у справі № 6-43цс14, компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі ст. 34 Закону України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Однак вищевказаних положень норм матеріального права суд не врахував, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, що призвело до порушення норм процесуального права.

Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК).

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України установлено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За змістом положень норм чинного трудового законодавства обов'язок ведення кадрової та бухгалтерської документації покладено саме на роботодавця і саме він у розумінні ст. ст. 10, 57-60 ЦПК України може надати такі документи в якості доказів у справі.

Усупереч вимогам ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, а саме: не витребував вказаних документів від відповідача, тобто не вчинив необхідних процесуальних дій із забезпечення доказів для встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин передчасним є висновок суду про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати та захисті трудових прав позивача, які він вважає порушеними.

Вказані вище помилки міг виправити апеляційний суд згідно з наданими чинним ЦПК України повноваженнями, однак, відхиляючи апеляційну скаргу позивача і залишаючи рішення суду першої інстанції без змін у частині вирішення позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, суд усупереч вимогам ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги та законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору, не встановивши фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, у зв'язку із чим неможливо встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а постановлена у справі ухвала суду апеляційної інстанції - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до апеляційного суду з підстав, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Донецької області від 19 січня 2016 року у частині вирішення позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині ухвалу апеляційного суду Донецької області від 19 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

О.В.Ступак