Справа № 465/1323/15 Головуючий у 1 інстанції: Дзеньдзюра С.М.
Провадження № 22-ц/783/1935/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2016 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Гриновця Б.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Ванівського О.М.,

при секретарі: Жукровській Х.І.,

з участю: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Український державний геологорозвідувальний інститут» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до державного підприємства «Український державний геологорозвідувальний інститут» про відновлення істотних умов праці, нарахування та виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а:

26.02.2015 року ОСОБА_2 звернулася в Франківський районний суд м. Львова із позовом до ДП «Український державний геологорозвідувальний інститут» (далі ДП «УкрДГРІ») про зобовязання відповідача відновити їй незаконно змінені істотні умови праці, зокрема режим роботи та виплатити різницю в окладі за період вимушеного прогулу в розмірі 9775,00 грн..

В подальшому, уточнивши позовні вимоги, позивач остаточно просила суд зобовязати ДП «УкрДГРІ» виплатити їй різницю в окладі за період вимушеного прогулу в розмірі 9775,00 грн..

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 13 жовтня 2015 року зазначений позов задоволено.

Ухвалено зобовязати ДП «УкрДГРІ» виплатити ОСОБА_2 різницю в окладі за період вимушеного прогулу в розмірі 9775,00 грн. та стягнуто з відповідача на користь держави 243,60 грн. судового збору.

Зазначене рішення оскаржив відповідач ДП «УкрДГРІ».

У поданій апеляційній скарзі вказує, що судом першої інстанції при ухваленні зазначеного рішення неповно зясовано обставини, які мають важливе значення у справі та порушено норми матеріального і процесуального права. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції не було зясовано те, що цей спір вже був предметом судового розгляду за результатами якого в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині здійснення перерахунку та виплати заробітної плати за період з 05.04.2011 року до 16.01.2012 року було відмовлено. Таке рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01.10.2012 року переглядалось в апеляційній і касаційній інстанціях і було залишено без змін. При цьому, наголошує, що підставою для звернення ОСОБА_2 також вказувала скасування судом наказу №5 від 31.01.2011 року. Відтак, апелянт вважає, що всупереч вимогам ч.2 с.223 ЦПК України позивач вдруге звернулася до суду з тими самими позовними вимогами, до того самого відповідача та з тих самих підстав. Крім того, вказує, що судом першої інстанції помилково застосовано норму ст.235 КЗпП України до спірних правовідносин, оскільки така застосовується у виключних випадках визначених цією статтею, в той час як позивач не була звільнена.

На підставі вказаного, просить скасувати оскаржене рішення, а провадження у справі закрити.

Заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням суду було встановлено незаконність наказу Львівського відділення ДП «УкрДГРІ» від 31.01.2011 року №5 в цілому, а відтак дійшов висновку, що незаконною є і зміна істотних умов праці позивача з 0,6 ставки на 0,2 при яких позивач фактично перебувала у вимушеному прогулі, будучи змушеною виходити на роботу один раз в тиждень, замість трьох та отримувала заробітну плату пропорційно відпрацьованому часу.

Відтак, на підставі зазначеного та вимог ч.1 ст.235 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов висновку, що на користь позивача підлягає стягненню різниця в окладі за період вимушеного прогулу.

Встановлено, що ОСОБА_2 працювала у Львівському відділенні ДП «УкрДГРІ» на посаді техніка-геолога І категорії з виплатою 0,6 ставки.

Наказом Львівського відділення ДП «УкрДГРІ» від 31.01.2011 року №5 «Про роботу Львівського відділення ДП «Український державний геологорозвідувальний інститут» на умовах неповного робочого дня» позивачу та іншим працівникам починаючи з 05 квітня 2011 року і до покращення фінансового стану відділення було встановлено неповний робочий тиждень з виплатою 0,2 ставки.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03.06.2011 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16.01.2012 року, за позовом ОСОБА_3 до Львівського відділення ДП «УкрДГРІ» зазначений наказ №5 від 31.01.2011 року скасовано.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 в 2012 році зверталася в Личаківський районний суд м. Львова з позовом до Львівського відділення ДП «УкрДГРІ» по стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеної роботи на умовах неповного робочого дня (а.с.48-53).

При цьому, підставою звернення із зазначеним позовом було встановлення ОСОБА_2 неповного робочого тижня з виплатою 0,2 ставки заробітної плати починаючи з 05.04.2011 року, на підставі наказу Львівського відділення ДП «УкрДГРІ» №5 від 31.01.2011 року, який в подальшому, рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03.06.2011 року (залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16.01.2012 року), було скасовано. Крім того, позивач зазначала, що попередній режим роботи їй було відновлено лише з 19.03.2012 року. Відтак, остання просила стягнути на її користь 12307,00 грн. різниці в розмірі заробітної плати за період з 05.04.2011 року до 19.03.2012 року.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 01.10.2012 року, з врахуванням додаткового рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12.02.2013 року, такий позов ОСОБА_2 було задоволено частково, ухвалено зобовязати ДП «УкрДГРІ» здійснити нарахування та виплату їй заборгованості по заробітній платі на умовах неповного робочого тижня з виплатою 0,6 ставки заробітної плати за період з 17.01.2012 року до 19.03.2012 року, що становить 2117,37 грн.. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вказане рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01.10.2012 року залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 25.06.2013 року (а.с.54-56).

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, всупереч вимогам ст.ст.212-214 ЦПК України, не встановив та не звернув уваги на те, що у 2012 році ОСОБА_2 вже зверталася в суд з позовом до ДП «УкрДГРІ» про проведення перерахунку заробітної плати на умовах неповного робочого тижня з виплатою 0,6 ставки заробітної плати за період з 05.04.2011 року до 16.01.2012 року і, обґрунтовуючи підстави позову ОСОБА_2 посилалась на скасування наказу №5 від 31.01.2011 року, на підставі якого їй було встановлено неповний робочий день з виплатою 0,2 ставки.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не встановив повно та всебічно обставини справи, на які позивач покликалася як на підставу своїх вимог, у звязку з чим не визначився правильно із характером спірних правовідносин, підставою та предметом позову та всупереч вимогам ч.3 ст.61 ЦПК України фактично вдався до переоцінки доказів та фактів, яким вже була надана оцінка і які були встановлені рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 01.10.2012 року (з врахуванням додаткового рішення цього ж суду від 12.02.2013 року) та ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 25.06.2013 року.

Крім того, статтею 235 КЗпП України встановлено виключний перелік випадків виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу (ч.1); у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству (ч.3); у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу (ч.4).

Частиною 2 ст.235 КЗпП України визначено порядок виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи у випадку незаконного переведення на іншу роботу.

Проте, ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку на підставі ст.235 КЗпП України, суд першої інстанції не врахував, що положеннями зазначеної статті визначено вичерпний перелік виплати середнього заробітку працівника і не передбачають виплати різниці в окладі в умовах неповного робочого часу при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення, згідно п.п.1, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України, є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч.2 ст.314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

На підставі вказаного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржене рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.п.1, 4 ч.1 ст.309, ч.2 ст. 314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу Державного підприємства «Український державний геологорозвідувальний інститут» задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до державного підприємства «Український державний геологорозвідувальний інститут» про нарахування та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити.

Повернути Державному підприємству «Український державний геологорозвідувальний інститут» сплачений про поданні апеляційної скарги судовий збір в розмірі 267,96 грн. за рахунок державного бюджету.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Б.М.Гриновець

Судді: М.Я.Богонюк

ОСОБА_4