АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/2775/16 Головуючий 1 інстанції Мішуровська С.Т.
Справа № 629/4496/15-ц Доповідач: Коровін С.Г. Категорія: житлові
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Коровіна С.Г.

суддів Коваленко І.П., Довгаль А.П.,

при секретарі Личак А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 01 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2015 року позивачОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим за адресою: вул. 1 Травня, буд. 34, смт. Панютине, Лозівський район, Харківська область; стягнути з відповідачів сплачений судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що він з 2002 року є власником житлового будинку за адресою: вул. 1 Травня, буд. 34, смт. Панютине, Лозівський район, Харківська область, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного 11 червня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за №2391, який було придбано за власні кошти позивача. В даному будинку окрім ОСОБА_1 також зареєстрована його колишня дружина ОСОБА_2, з якою позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з 26.06.2000 року по 02.03.10 року, та її син, ОСОБА_3 Після розірвання шлюбу в 2010 році відповідачі виїхали з будинку добровільно, перешкод в користуванні житлом їм ніхто не чинив, на них нараховувалися комунальні послуги, але вони їх не сплачували, не несли інших витрат по утриманню будинку і не приймали участі у спільному побуті. Реєстрація відповідачів в житловому будинку обумовлює нарахування на них плати за житлово-комунальні послуги, які розраховуються з урахуванням кількості осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні, що впливає на матеріальний стан позивача, а також, перешкоджає його праву розпоряджатися належним йому майном, не дає можливості оформити субсидію на комунальні послуги, тому він вважає, що його право було порушено і він був змушений звернутися до суду.

Відповідачі заперечення проти позову не надали. ОСОБА_2 в попередньому судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що в травні 2013 року вона змушена була поїхати на заробітки в Крим, після повернення в вересні 2013 року, позивач її зустрів на вокзалі, привіз до дому за адресою: вул. 1 Травня, буд. 34, смт. Панютине. Вона побачила, що замки були замінені, меблі вивезені. Відповідач забрала з собою тільки особисті речі, а меблі, подарунки батьків та інші речі не забирала. Також в будинку залишилися речі її сина. До будинку ОСОБА_2 могла прийти тільки в той час, коли позивач був вдома, тому що ключів від нових замків у неї не було. Зараз вона проживає у матері за адресою: вул. 35 Гвардійської дивізії, буд. 3, смт. Панютине. Син за зазначеною адресою не проживає приблизно з 2008 року в звязку з неадекватною поведінкою позивача, зумовленої вживання алкоголю. Відповідач зверталась до суду з позовом про розподіл майна, який був залишений без розгляду в звязку з тим, що необхідно було надати документи, на виготовлення яких необхідні були кошти, котрих в неї не було. Вважає, що будинок є їх сумісною власністю, оскільки вони проживали без реєстрації з 1996 року, потім в 2000 році зареєстрували шлюб, будинок купували разом, батьки їм допомагали. При оформленні договору купівлі-продажу був присутній її батько, нині померлий. За взаємною згодою стороною в договорі купівлі-продажу виступав лише ОСОБА_1 Вона має намір звертатися до суду про поділ майна подружжя.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 01 березня 2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задоволено частково.

Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням житловим будинком, розташованим за адресою: вул. 1 Травня, буд. 34, смт. Панютине, Лозівський район, Харківська область.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1, частину сплаченого судового збору в сумі 243,60 гривень з кожного.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 01 березня 2016 року скасувати в частині відмови визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: вул. 1 Травня, буд. 34, смт. Панютине, Лозівський район, Харківська область. Як на підставу своїх вимог посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповним зясуванням обставин, що мають значення по справі. Інші особи зазначене рішення не оскаржили.

Сторони у судове засідання не зявилися. Про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується розписками про отримання судових повісток. Клопотання представника позивача ОСОБА_5, про відкладення справи колегія не задовольнила оскільки поважності причин його неявки у судове засідання не доведено.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга задоволенню не підлягає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.06.2000 року, що підтверджується копією паспорту та не заперечувалося сторонами по справі.

Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серія І-ВЛ № 101860, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Лозова Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області, актовий запис № 38, шлюб між сторонами було розірвано 02 березня 2010 року.

З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок за адресою: смт. Панютине м. Лозова Харківської області, вул. 1 Травня, буд. 34, був придбаний ОСОБА_1 в період шлюбу з ОСОБА_2що підтверджується договором купівлі-продажу від 11.06.2002 року, посвідчений Лозівською державною нотаріальною конторою.

В копії домової книги зазначено, що позивач та відповідач ОСОБА_6 зареєстровані за вказаною адресою з 26.06.2002 року і по теперішній час, а відповідач ОСОБА_3 був спочатку зареєстрований за зазначеною адресою з 04.07.2008 року по 21.08.2009 року, а потім з 29.01.2011 року і по теперішній час (а.с.6-9).

Згідно довідок квартальної від 28.04.2015 року, від 07.05.2015 року, від 10.06.2015 року, від 18.07.2015 року, від 25.08.2015 року, від 22.09.2015 року вбачається, що відповідач та її син після розлучення в спірному житловому будинку не проживають.

Відповідно до вимог статтей 10, 57, 60, 179 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні позову щодо визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним будинкум суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наступного.

Відповідно до ст. 47 Конституція України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Главою 23 Цивільного кодексу України встановлено, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами, членів сімї власника жилого приміщення протягом року.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом. Право користування житлом втрачає член сім ї власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Згідно Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року зазначено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається напідставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом .

Відповідно до вимог ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом першої інстанції правильно враховано, що спірний будинок придбаний 11 червня 2002 року, коли сторони перебували у шлюбі, то відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

З матеріалів справи вбачається, спірний будинок куплений в період шлюбу сторін, в судовому засіданні відповідачка, яка не визнала позов, пояснювала, що вона не може зайти в будинок та користуватися ним, оскільки поміняні замки, а ключів у неї не має. Також відповідач пояснювала, що будинок купували разом, вона зверталася до суду про поділ спільного майна подружжя, але в звязку з тим, що необхідно було представити деякі документи, на виготовлення яких необхідні були кошти, яких в неї не вистачало, позов був залишений без розгляду, має намір звертатися до суду про поділ майна подружжя, придбаного в період шлюбу.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у визнанні колишньої дружини позивача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у житловому будинку, що розташований за адресую: смт. Панютине м. Лозова Харківської області, вул. 1 Травня, буд. 34.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Інший відповідач є повнолітнім, не проживає у спірному будинку тривалий час. Поважних причин не проживання в будинку відповідачем ОСОБА_3 не надано. Суд першої інстанції обґрунтовано визнав його таким, що втратив право на користування житловим будинком за адресую: смт. Панютине м. Лозова Харківської області, вул. 1 Травня, буд. 34.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду і відхиляє апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 01 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді