Справа № 2/359/607/16
16 червня 2016 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого судді - Журавського В.В.
при секретарі - Алфімовій І.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бориспіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку,-
В грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що вона є колишнім власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по вул. Довженка, 4-в в с. Глибоке Бориспільського району Київської області. Позивач є непрацездатною особою похилого віку (ІНФОРМАЦІЯ_1), має гіпертонічну хворобу та остеохондроз, який фактично обмежує її рухливість. На даний час позивач повністю позбавлена здатності рухатись, оскільки перебуває на амбулаторному лікуванні в Бориспільській ЦРЛ з діагнозом перелом шийки правого стегна. Оскільки ОСОБА_1 не має рідних дітей, певний час нею опікувався рідний племінник ОСОБА_2, який зареєстрований у спірному будинку з 2005 року. З метою забезпечення своїх інтересів як непрацездатної особи та інтересів ОСОБА_2, позивач запропонувала здійснювати останньому догляд за нею до смерті з умовою, що він успадкує або йому перейде за договором все належне їй нерухоме майно у власність. Оскільки, на думку відповідача, заповіт не дає гарантованого права на спадкування через можливість укладення іншого заповіту, тому сторони погодили між собою, що житловий будинок по вул. Довженка, 4-в в с. Глибоке Бориспільського району перейде у власність ОСОБА_2 взамін на утримання та догляд за ОСОБА_1 до її смерті. 20 травня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено правочин. На даний час ОСОБА_2, який зобовязувався доглядати позивача до смерті повністю самоусунувся від виконання свого обовязку, виїхав з будинку, не надає жодної допомоги, в тому числі матеріальної, не здійснює утримання будинку та господарства. У звязку з тим, що ОСОБА_2 не виконує своїх обовязків ОСОБА_1 звернулась до нотаріальної контори, де посвідчувався договір від 20 травня 2008 року. При цьому нотаріусом їй було розяснено, що укладений нею договір є договором дарування, а не договором довічного утримання. Позивач стверджує, що у неї не було наміру укладати договір дарування, оскільки між нею та відповідачем була попередня домовленість, що останній буде надавати допомогу та догляне її до смерті. Тобто договір дарування від 20 травня 2008 року укладено під впливом помилки щодо природи правочину, оскільки ОСОБА_1 вважала, що уклала договір довічного утримання, що зумовлено її віком, станом здоровя, безпомічністю та потребою в сторонній допомозі. Враховуючи це, ОСОБА_1 просить суд визнати недійсним договір дарування, що укладений між нею та ОСОБА_2 20 травня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрований за №2001.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 позов підтримала та просила суд його задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, про своє ставлення до предявленого позову не повідомив. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Тому, на підставі ч.1 ст.224 ЦПК України суд вирішив проводити заочний розгляд цивільної справи, про що в судовому засіданні оголосив протокольну ухвалу.
Заслухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що предявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 20 травня 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу ОСОБА_3 (а.с.52). За цим договором позивач безоплатно відчужила у власність ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними будівлями під №4-в, що знаходиться по вул. Довженка в с. Глибоке Бориспільського району Київської області.
У відповідності до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до положення ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Крім цього, як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Згідно з ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 показала, що вона разом з ОСОБА_1 працювала на фермі. ОСОБА_3 належить будинок №4-в по вул. Довженка в с. Глибоке Бориспільського району їй не відомо. Проте, їй відома та обставина, що ОСОБА_1 зареєструвала місце проживання ОСОБА_2 у вказаному будинку, щоб останній доглядав за нею. Про обставини укладення договору дарування свідку нічого не відомо. На даний час ОСОБА_1 хворіє, але ОСОБА_2 жодної допомоги не надає. Останній раз свідок бачила ОСОБА_2 близько 6 років тому. За утримання будинку ОСОБА_2 грошові кошти не сплачує та свідку не відомо чи знає ОСОБА_2 що його тітка ОСОБА_1 хворіє.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показала, що їй відомо, що ОСОБА_1 домовлялась зі своїм племінником ОСОБА_2, що він її догляне до смерті. Оскільки, позивач своїх власних дітей не має, то думала, що племінник її догляне. Про те, що ОСОБА_1 мала намір подарувати будинок своєму племіннику ніколи не говорила. ОСОБА_2 періодично навідувався до ОСОБА_1, але жодної допомоги по господарству не надавав.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показала, що знайома з позивачем з 1974 року, бо вони разом працювали. Їй відомо, що ОСОБА_1 зареєструвала племінника у своєму будинку, бо останній обіцяв її доглянути до смерті. На даний час ОСОБА_1 проживає з чоловіком, з яким проживає без укладення шлюбу вже 30 років. Племінника вона бачила лише один раз близько 6 років назад. Доглядає зараз за хворою ОСОБА_1 її цивільний чоловік. Про те, що бажає подарувати будинок племіннику ОСОБА_1 ніколи нічого не говорила.
Допитана в якості свідка позивач показала, що відповідач є її племінником. На даний час їй невідомо де він проживає. Між ними була домовленість, що оскільки позивач не має дітей, то племінник зобовязався доглядати її до смерті, а ОСОБА_1 зобовязалась після своєї смерті залишити йому у власність нерухоме майно. У звязку з цим, племінник переїхав проживати до її будинку. Спочатку він дійсно допомагав по господарству, обробляв город, купував продукти. А пізніше сказав, що якщо не переписати будинок на нього він не буде допомагати і взагалі поїде жити за кордон. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 домовились між собою, що укладуть договір довічного утримання, проте як пояснив ОСОБА_2 укласти його в сільській раді неможливо, а потрібно їхати до нотаріуса в м. Бориспіль. Зїздили до нотаріуса, оформленням документів займався ОСОБА_2, позивачу він сказав сісти на стільці та почекати в коридорі, його довго не було, а потім він вийшов з листками та сказав де поставити підпис. Позивач вказала на те, що вона була впевнена, що в той момент між ними було укладено договір довічного утримання. Ще ОСОБА_2 сказав, що за укладення необхідно заплатити, проте у нього немає грошових коштів, тому ОСОБА_1 витягнула необхідну суму, а саме 3000 гривень та заплатила за укладення цього договору. Після укладення договору ОСОБА_2 ще приїжджав провідувати ОСОБА_1, один раз навіть дав гроші, а потім перестав приїжджати та на телефонні дзвінки не відповідав. Згодом свідку порадили звернутись до нотаріуса, щоб прочитати, які обовязки у ОСОБА_2 за договором, проте коли ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса та отримала на руки договір, їй пояснили, що 20 травня 2008 року нею було укладено договір дарування, а не договір довічного утримання, а також пояснили, що відмовитись від цього договору вже неможливо.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показав, що він проживає разом з ОСОБА_1 в цивільному шлюбі. Він та ОСОБА_1 домовились з ОСОБА_2 про договір довічного утримання, тобто що останній буде здійснювати догляд до смерті як за свідком, так і за ОСОБА_1, після їхньої смерті ОСОБА_2 мав отримати все господарство. В той час як свідок не надовго поїхав до м. Умань, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір дарування житлового будинку. Перші два роки відповідач дещо допомагав по господарству, а потім посварився і пішов геть. На телефонні дзвінки з проханням про допомогу ОСОБА_2 не реагував.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові №6-9цс13 від 19 березня 2014 року, відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України.
Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що під час укладення спірного договору дарування у ОСОБА_1 було відсутнє волевиявлення на укладення даного договору, а саме на безоплатну передачу у власність відповідача житлового будинку.
Позивач як особа похилого віку, яка за станом здоровя потребує постійного стороннього догляду та матеріальної допомоги, погодилась на передачу нерухомого майна у власність ОСОБА_2 лише за умови її довічного утримання. Саме тому, укладаючи спірний договір, ОСОБА_1 помилялася щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем.
У звязку з цим, договір дарування від 20 серпня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу ОСОБА_3, слід визнати недійсним.
Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати.
З квитанції №99 від 17 грудня 2015 року (а.с.1) вбачається, що при предявленні позову до суду ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 487 гривень 20 копійок. Предявлений нею позов задоволений. З огляду на це, з ОСОБА_2 на користь позивача слід стягнути витрати на оплату судового збору у розмірі 487 гривень 20 копійок.
На підставі викладеного та керуючись ч.3 ст.203, ч.1 ст.229, ст.717 ЦК України, ст.ст.8, 10, 57, 60, 209, 212-215, 218, 224 ЦПК України, суд, -
Визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями по вулиці Довженка, 4-в в с. Глибоке, Бориспільського району, Київської області, що укладений 20.05.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрований за №2001.
Заочне рішення суду може бути переглянуто за письмовою заявою відповідача поданої на протязі 10-ти днів з дня отримання його копії, а також може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом 10-ти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні під час оголошення рішення, на протязі 10-ти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя: підпис
З оригіналом згідно:
Суддя Бориспільського міськрайонного суду В.В. Журавський