Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді Григоренка М.П.,

суддів : Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання Мельник С.Ю., за участю позивача, представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх представника ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду від 21 квітня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними,

В С Т А Н О В И Л А :

08 грудня 2014 року ОСОБА_5 звернувся в Рівненський міський суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину з надання довіреності від імені ОСОБА_5 на імя ОСОБА_6 від 27.01.2007 року, посвідченої приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_7, зареєстрованого в реєстрі №100 та визнання недійсним договору дарування земельної ділянки площею 1327 кв. м. (кадастровий номер :01:050:0055), яка знаходиться в м. Рівне на вул. Курчатова, 18-а від 08.06.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_8, зареєстрований в реєстрі за №1288.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що 27 січня 2007 року позивачем надано на імя відповідача ОСОБА_6 генеральну довіреність на управління всім своїм майном. Такі дії зробив у звязку з тим, що на той час був інвалідом II групи, мав тяжке злоякісне захворювання,

_____________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/787/1075/2016 Головуючий у 1 інстанції : Харечко С.П.

Доповідач : Григоренко М.П.

переніс три складних операції, в результаті чого залишився без лівого очного яблука. Через вісім днів йому була проведена четверта операція з видалення метастатичних уражень тулуба і верхньої кінцівки. Саме у звязку із наявністю цих тяжких для нього життєвих обставин він і надав своїй невістці генеральну довіреності на управління своїм майном, яка, в свою чергу, скориставшись цим, 08.06.2007 року від його імені уклала договір дарування земельної ділянки, яка знаходиться в м. Рівне по вул. Курчатова, 18-а, на користь свого чоловіка ОСОБА_9 Вказаний правочин було вчинено ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 таємно, без повідомлення довірителя, хоча в цей день Позивач знаходився в м. Рівне і міг бути присутнім при його вчиненні.

Вважає, що даний правочин не є його вільним волевиявленням, та таким, що суперечить його волі. Підтвердженням цього є той факт, що після перенесених операцій позивач відразу, коли дізнався, скасував видану ним генеральну довіреність.

Із цих підстав просив позов задовольнити.

Рішенням Рівненського міського суду від 21 квітня 2016 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним - задоволено.

Визнано недійсним правочин з надання довіреності від імені ОСОБА_5 на імя ОСОБА_6 від 27.01.2007 року посвідченої приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_10 зареєстрованого в реєстрі № 100.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 1327 кв.м. (кадастровий номер :01:050:0055), яка знаходиться в м. Рівне на вул. Курчатова, 18-а від 08.06.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_8, зареєстрований в реєстрі за №1288.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн.

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_3 покликається на його незаконність, через порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Вказує, що позивач (його батько) у 2007 році після перебування під слідством, вирішив відійти від започаткованої ним підприємницької діяльності у сфері побуту і передав в управління їм з дружиною свій міні готель, а також подарував йому, ОСОБА_3, земельну ділянку для будівництва, а останній, в свою чергу, поступився іншим майном на користь позивача. На подарованій земельній ділянці він впродовж останніх 9 років будує оздоровчий комплекс для обслуговування населення. Майже через десятиліття після свого рішення про передачу сімейної справи в управління ОСОБА_3, батько вирішив отримувати частку з передбачуваного в майбутньому прибутку і почав на нього тиснути своїми спробами щодо повернення земельної ділянки, яку у 2007 році подарував йому.

Вважає, що суд вийшов за межі позовних вимог в частині підстав для їх задоволення і в оскаржуваному рішенні ніяким чином стосовно них не визначився, фактично залишивши без уваги позовні вимоги з наведених у позові підстав.

Зазначає, що договір дарування було укладено між сином і батьком за представництва останнього в особі невістки. За наслідками договору земельна ділянка стала обєктом його, ОСОБА_3, приватної власності, а не спільної сумісної власності подружжя, у звязку з чим лише йому одному стало належати право володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою, а у разі поділу майна між подружжям, вона не може бути включена до загальної маси обєктів сумісної власності і стати часткою у ній.

Вказує, що довіритель у тексті оспорюваної довіреності двічі виклав своє волевиявлення щодо дарування земельної ділянки та наділення повіреного правом вчинення від його імені такого відчуження.

Вважає, що усі деталі переходу права власності на майно у повній мірі відповідали волі власника і цей перехід було здійснено, хоча і у його відсутність, але у відповідності до закону.

Також судом не вмотивовано прийняття рішення щодо спливу строку позовної давності звернення до суду за захистом порушеного права. Для того, щоб вважати своє право порушеним, позивач ніколи не мав законних підстав, оскільки його воля була виконана і свого права власності він позбавився свідомо та добровільно на користь обраної ним особи.

Щодо питання, з якого часу позивач міг дізнатися про зміну власника земельної ділянки, то вже під час припинення ним дії своєї довіреності 20 червня 2007 року в тій самій нотаріальній конторі, де і посвідчувався договір дарування, на його прохання, як сторони у правочинах, така інформація була б йому надана з копіями відповідних документів.

Суд не зазначав, в чому полягає порушення прав позивача, адже рішення про визнання правочинів недійсними ухвалено з міркувань формальної невідповідності вимогам закону правил представництва.

Із цих підстав просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача вказує, що оскаржуване рішення вважає законним та обґрунтованим, оскільки відповідає правовим позиціями Верховного Суду України по даній категорії цивільних справ, а тому просить залишити його без змін.

В ході апеляційного розгляду справи відповідачі та їх представник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Позивач та його представник просили відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 та визнаючи недійсними договір дарування земельної ділянки площею 1327 кв.м. (кадастровий номер :01:050:0055), яка знаходиться в м. Рівне на вул. Курчатова, 18-а від 08.06.2007 року, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_6 не мала права укладати вищевказаний договір із своїм чоловіком, оскільки таким чином діяла і у своїх інтересах, що суперечить положенням ст. 238 ЦК України.

З приводу визнання недійсним правочину із надання довіреності позивачем на імя відповідача ОСОБА_6, суд першої інстанції своє рішення в цій частині взагалі ніяким чином не мотивував, а лише вказав, що дія вказаної довіреності була припинена позивачем 22 червня 2007 року.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_5 не пропустив строк позовної давності для звернення до суду із позовом, оскільки про порушення своїх прав, внаслідок укладення ОСОБА_6 договору дарування на користь його сина, йому стало відомо лише у червні 2014 року.

Проте, оскаржуване рішення підлягає скасуванню, з ухваленням у справі нового рішення, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до розяснень, які містяться у пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись із позовною заявою позивач просив суд визнати недійсними правочини з надання довіреності від імені ОСОБА_5 на імя ОСОБА_6 від 27.01.2007 року та договір дарування земельної ділянки площею 1327 кв.м. (кадастровий номер :01:050:0055), яка знаходиться в м. Рівне на вул. Курчатова, 18-а від 08.06.2007 року, з підстав передбачених ч. 1 ст. 233 та ч. 1 ст. 225 ЦК України, тобто, вчинення особою правочину під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а також вчинення дієздатною особою правочину, в момент коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Однак, суд першої інстанції будь-якого рішення з приводу вищевказаних позовних вимог взагалі не ухвалив, а вирішив дану справу по суті лише із посиланням на положення ст. 238 ЦК України, в той час коли позивач взагалі про це не просив при зверненні до суду із своїм позовом і будь-які заяви, в яких би вказував про зміну підстав свого позову, у встановленому порядку не подавав.

В пункті 23 вищевказаної Постанови Верховного Суду України зазначено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Колегія суддів вважає, що позивач довів належними та допустимими доказами ту обставину, що правочин з надання довіреності від імені ОСОБА_5 на імя ОСОБА_6 від 27.01.2007 року, на підставі якої остання в наступному здійснила відчуження належної позивачу земельної ділянки площею 1327 кв.м. (кадастровий номер :01:050:0055), яка знаходиться в м. Рівне на вул. Курчатова, 18-а від 08.06.2007 року, ним було вчинено під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася, а саме через наявність у нього на той час онкологічного захворювання і потребою у проведенні невідкладеної хірургічної операції у звязку із цим, що стверджується наявними в матеріалах справи відповідними медичним документами і це могло бути підставою для визнання вказаних правочинів недійсними, у відповідності до ст. 233 ЦК України, якби позовні вимоги з даного приводу були заявлені ОСОБА_5 в межах трирічного строку позовної давності.

Твердження сторони відповідачів про те, що позивач надав довіреність своїй невістці на розпорядження своїм майном не у звязку із наявністю у нього онкологічного захворювання та проведенням хірургічної операції, а у звязку із перебуванням під слідством через вчинення ним злочину, тому відсутні підстави для застосування ст. 233 ЦК України, на увагу не заслуговують, оскільки ця обставина, на розсуд колегії суддів, за певних умов також могла бути визнана тяжкою, яка могла схилити особу до вчинення правочину, який би вона за звичайних умов не вчинила, якби позивач при зверненні до суду посилався і на цю обставину.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Частиною 5 статті 267 ЦК України передбачено, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

По даній цивільній справі позивачем подано заяву про поновлення йому строку позовної давності для звернення до суду із позовом (а.с. 23), а відповідачами подано заяву про застосування судом строку позовної давності для відмови в позові (а.с. 74, 80).

Із матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся із своїм позовом 08 грудня 2014 року, тобто, більше ніж через сім років після видачі ним довіреності на імя ОСОБА_6 та укладення останньою договору дарування належної позивачу земельної ділянки площею 1327 кв.м. (кадастровий номер :01:050:0055), яка знаходиться в м. Рівне на вул. Курчатова, 18-а від 08.06.2007 року.

З наявного у справі договору про встановлення земельного сервітуту від 03 липня 2007 року вбачається, що на момент підписання вказаного договору позивач вже був обізнаний із тим, що земельна ділянка, площею 1327 кв.м. (кадастровий номер :01:050:0055), яка знаходиться в м. Рівне на вул. Курчатова, 18-а, вже перебуває не у його приватній власності, а у приватній власності його сина відповідача ОСОБА_3

Як у своїй заяві про поновлення строку позовної давності (а.с. 23), так і під час судового розгляду справи, про що зазначено і в описовій частині оскаржуваного рішення, позивач вказував, що довіреність на імя ОСОБА_6 він скасував 20 червня 2007 року після того як дізнався про укладення останньою договору дарування земельної ділянки на користь його сина ОСОБА_9, а тому, на переконання колегії суддів, строк позовної давності по даній справі для визнання недійсним правочину із надання позивачем довіреності на імя своєї невістки необхідно обраховувати із дня оформлення цієї довіреності, а строк позовної давності для визнання недійсним договору дарування із дня скасування ОСОБА_5 вищевказаної довіреності, тобто, з 21 червня 2007 року.

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку позовної давності позивач знову посилається на наявне у нього онкологічне захворювання, а також на наявність у нього серцево судинних захворювань, у звязку із чим він неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні та знаходиться під постійним наглядом лікарів.

Однак, будь-які належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що позивач, через наявні у нього захворюваннями, протягом 2007-2014 років взагалі не мав можливості звернутись до суду із позовом про захист своїх прав, в матеріалах справи відсутні, а є лише медичні документи, які свідчать про періодичне перебування позивача на лікуванні.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивач надавав відповідні письмові докази, з яких вбачається, що останній приймав участь у міжнародних змаганнях із шашок серед спортсменів з ураженням опорно-рухового апарату та вадами зору, а в ході судового розгляді справи 15 червня 2015 року ОСОБА_5 повідомив суд, що займається даним видом спорту та приймає участь у змаганнях із 2012 року.

Тому, на розсуд колегії суддів, до тверджень позивача про те, що до грудня 2014 року стан його здоровя не дозволяв йому звернутись до суду за захистом свої прав, необхідно ставитись критично, так як по крайній мірі в період з 2012-2014 роки останній вів активний спосіб життя і мав можливість звернутись до суду із своїм позовом вже в 2012 році.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що звернення позивача до суду із даним позовом відбулось після того, як останній звернувся у вересні 2014 року із заявою до міліції із приводу застосування його сином відповідачем ОСОБА_3 до нього фізичного насильства, у звязку із чим було розпочато відповідне кримінальне провадження.

В ході апеляційного розгляду даної справи позивач ОСОБА_5 давав суперечливі пояснення щодо дійсних мотивів свого звернення до суду із даним позовом, оскільки спочатку він стверджував, що у нього взагалі ніколи не було наміру відчужувати свою земельну ділянку на користь свого сина, а потім став стверджувати про те, що його прагнення повернути собі земельну ділянку обумовлено бажанням мати якісь гарантії того, що його син та невістка будуть доглядати доки він не помре.

У звязку із викладеним колегія суддів вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 щодо визнання недійсними правочину із надання довіреності на імя ОСОБА_6 та визнання недійсним договору дарування належної позивачу земельної ділянки площею 1327 кв.м. (кадастровий номер :01:050:0055), яка знаходиться в м. Рівне на вул. Курчатова, 18-а від 08.06.2007 року, на підставі ст. 233 ЦК України, має бути відмовлено, у звязку із пропуском позивачем строку позовної давності для звернення до суду із заявою про захист свого цивільного права.

Позов ОСОБА_5 про визнання недійсними правочину із надання довіреності на імя ОСОБА_6 та визнання недійсним договору дарування належної позивачу земельної ділянки площею 1327 кв.м. (кадастровий номер :01:050:0055), яка знаходиться в м. Рівне на вул. Курчатова, 18-а від 08.06.2007 року, в порядку ч. 1 ст. 225 ЦК України, задоволений не може бути, оскільки одночасне вирішення спірних правовідносин із двох взаємовиключних підстав чинним законодавством України не передбачено.

Встановивши, що правочин особою вчинено під впливом тяжкої для неї обставини, суд не може одночасно вказати про те, що ця особа не могла усвідомлювати значення своїх дій у звязку із виникненням у неї цієї тяжкої обставини, бо наявність цієї обставини саме і спонукає особу до вчинення певних усвідомлених дій, які за звичних обставин ця особа не вчинила б.

Також колегія вважає за необхідне вказати, що згідно п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», особи, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину з посиланням на неправомірні дії нотаріуса.

По даній справі позивач не посилається на будь-які неправомірні дії нотаріуса, а тому, на розсуд колегії суддів, потреби у залученні до участі у даній справі нотаріусів ОСОБА_7 ОСОБА_8 не має.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 315 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду від 21 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий М.П. Григоренко

Судді : Н.М. Ковальчук

ОСОБА_11