Справа № 148/861/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2016 року Тульчинський районний суд

Вінницької області

В складі головуючого судді Ковганича С.В.

при секретарі Куліковій Ю.І.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Клебанської сільської ради, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що станом на 15 квітня 1991 року вона разом із своїми батьками ОСОБА_4, ОСОБА_3, дідом ОСОБА_6, бабою ОСОБА_7 і сестрою ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3) ОСОБА_8 проживали в житловому будинку №19, розташованому по провулку Ягідний в с. Клебань Тульчинського району, який відносився до суспільної категорії колгоспного двору, головою якого був її дід ОСОБА_6 і даний будинок належав кожному члену колгоспного двору в рівних частках. На даний житловий будинок, 18 грудня 1989 року Клебанською сільською радою було видано свідоцтво №416 про право особистої власності на домоволодіння, яке відносилось до колгоспного двору, на імя голови колгоспного двору, яким був її дід ОСОБА_6. Право власності на дане домоволодіння було зареєстровано Тульчинським міжрайонним бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу прав власності за № 421 за головою колгоспного двору, а саме, за ОСОБА_6 в цілому. На момент ліквідації колгоспних дворів 15 квітня 1991 року усі члени колгоспного двору, а саме: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3) ОСОБА_8 і вона проживали в ІНФОРМАЦІЯ_1 і кожен із них мав право на 1/6 частину даного житлового будинку і своє право не втратив. 1 лютого 2004 року померла її баба ОСОБА_7, 12 лютого 2016 року помер її дід ОСОБА_6.

Як член колгоспного двору, вона має право на 1/6 частину житлового будинку №19 з господарськими будівлями, розташованого по провулку Ягідний в с. Клебань Тульчинського району, а тому вона, її батьки та сестра звернулися в Клебанську сільську раду для видачі їм свідоцтва, яке б посвідчувало право власності кожного із них на 1/6 частину житловий будинок №19 по провулку Ягідний в с. Клебань Тульчинського району. Але так, як право власності на даний житловий будинок відповідно до свідоцтва №416 про право особистої власності на домоволодіння від 18 грудня 1989 року було зареєстровано на голову колгоспного двору, яким був її дід ОСОБА_6, в видачі свідоцтва про право власності на частину житлового будинку їм було відмовлено, про що повідомлено листом від 06.04.2016р. за №49. Але так як право власності на увесь житловий будинок уже зареєстровано за однією особою, отримати свідоцтво про право власності на 1/6 частину житлового будинку №19 по провулку Ягідний в с. Клебань Тульчинського району та зареєструвати своє право власності на частку даного будинку вона не може.

По цій причині, позивачка вимушена звернутись з позовом до суду, та просить визнати за нею право власності на 1/6 частину вказаного житлового будинку №19, розташованого по провулку Ягідний в с. Клебань Тульчинського району Вінницької обл.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягають на їх задоволенні, з обставин викладених в позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про визнання позову та розгляду справи за відсутністю їх представника.

Треті особи в судове засідання не з'явилися хоча були своєчасно належним чином повідомлені про дату і час слухання справи згідно наявних повідомлень про вручення поштових відправлень, і відомостей про причину своєї неявки до суду не надали.

Заслухавши позивача, її представника, дослідивши матеріали справи суд встановив:

Позивачка разом із своїми батьками ОСОБА_4, ОСОБА_3, дідом ОСОБА_6, бабою ОСОБА_7 і сестрою ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3 (а.с.17)) ОСОБА_8 проживали в житловому будинку №19, розташованому по провулку Ягідний в с. Клебань Тульчинського району, який відносився до суспільної категорії колгоспного двору, головою якого був дід позивачки ОСОБА_6 і даний будинок належав кожному члену колгоспного двору в рівних частках, що підтверджується довідкою виданою виконкомом Клебанської сільської ради Тульчинського району від 16 березня 2016 року за № 288, відповідно до по господарської книги (а.с.11).

На даний житловий будинок 18 грудня 1989 року Клебанською сільською радою було видано свідоцтво № 416 про право особистої власності на домоволодіння, яке відносилось до колгоспного двору, на імя голови колгоспного двору, ОСОБА_6 (а.с. 13).

Право власності на дане домоволодіння було зареєстровано Тульчинським міжрайонним бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу прав власності за № 421 за головою колгоспного двору, а саме, за ОСОБА_6.

На момент ліквідації колгоспних дворів 15 квітня 1991 року, членами колгоспного двору, були: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3) ОСОБА_8 та позивачка ОСОБА_1, які проживали в ІНФОРМАЦІЯ_1, і відповідно кожен із них мав право на 1/6 частину даного житлового будинку, як член колгоспного двору.

Відповідно до копій свідоцтв про смерть 1 лютого 2004 року померла баба позивачки - ОСОБА_7, а 12 лютого 2016 року помер дід позивачки ОСОБА_6 (а.с. 14, 15).

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до розяснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до

15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26 (далі Вказівки № 5-24/26), а згодом Вказівками № 69.

Згідно зі змістом Вказівок № 5-24/26 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сімї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, належать до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Вказана правова позиція викладена у в ухвалі Верховного Суду України від 24.12.2014 у справі № 6-192 ЦС 14.

Судом встановлено, що вказаний будинок, відносився до категорії колгоспних дворів, що в свою чергу підтверджується довідкою Клебанської сільської ради та визнано відповідачем.

Таким чином, як член колгоспного двору, позивачка має право на 1/6 частину житлового будинку № 19 з господарськими будівлями, розташованого по провулку Ягідний в с. Клебань Тульчинського району.

Дане домоволодіння складається із: житлового будинку, позначеного літерою „А, загальною площею 118,6м2, житловою площею 50,3м2, з верандою, позначеною „а1, вхідними майданчиками, позначеними „а2 і „а4, прибудовою, позначеною „а3; господарських будівель і споруд: літньої кухні, позначеної „Б; навісу, позначеного „б1; погребу, позначеного „б/під; літньої кухні, позначеної „В; гаражу, позначеного „Г; прибудови, позначеної „г; навісу, позначеного „г1; сараю, позначеного „Д; криниці, позначеної „К, та огорожі 1-2, що в свою чергу підтверджується копією технічного паспорта (а.с.18-23).

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 7.07.1997 року Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі і визнання права.

Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи позицію відповідача щодо визнання позовних вимог, які не суперечать чинному законодавству, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в заявлених нею межах та про існування правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судовий збір сплачений позивачкою залишити за нею на підставі поданої заяви.

Керуючись ст.16, 328, 386, 392 ЦК України ст. 3, 8, 10, 11, 15, 18, 57-60, 64, 88, 209-213 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Клебанської сільської ради, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та визнання права власності задоволити.

Скасувати свідоцтво № 416 видане 18 грудня 1989 року Клебанською сільською радою, Тульчинського району, яким визнано право власності на домоволодіння за головою колгоспного двору ОСОБА_6 на житловий будинок № 19 по провулку Ягідний в с. Клебань, Тульчинського району, Вінницької області.

Скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_6 на житловий будинок № 19 по провулку Ягідний в с. Клебань, Тульчинського району, Вінницької області.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, податковий номер НОМЕР_1, право власності на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями, які складаються з: житлового будинку «А» загальною площею118,6 м2, житловою 50,3 м2; веранда «а1», вхідний майданчик «а2», прибудова «а3», вхідний майданчик «а4», літня кухня «Б», навіс «б1», погріб «б/під», літня кухня «В», гараж «Г», прибудова «г», навіс «г1», сарай «Д», криниця «К», огорожа «1-2», , розташованого по провулку Ягідний, 19, с. Клебань, Тульчинського району, Вінницької області.

Судові витрати залишити за позивачем в сумі 571,20 грн. Зайво сплачені судові витрати в сумі 571,20 грн. повернути позивачу ОСОБА_1

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Вінницької області через Тульчинський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь в справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст судового рішення складено 10.06.2014.

Суддя: