Категорія 43Доповідач Матківська М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Луценка В.В., Сопруна В.В.

При секретарі: Сніжко О.А.

За участю: представника позивача адвоката ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Вінниця-Універсал-Сервіс»

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 квітня 2016 року у цивільній справі за позовом Приватного підприємства «Вінниця-Універсал-Сервіс» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю органу опіки і піклування виконавчого комітету Вінницької міської ради, про виселення,

В с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року Приватне підприємство «Вінниця-Універсал-Сервіс» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про виселення.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовної заяви.

Зазначив, що суд не повно зясував всі обставини, які вкрай важливі для даної справи і рішення суду не відповідає обставинам справи, що потягло за собою неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу і просить її задовольнити.

Відповідачі у судове засідання не зявилися.

Представник органу опіки і піклування виконавчого комітету Вінницької міської ради надіслав заяву про розгляд справи у його відсутності, просив прийняти рішення з урахуванням інтересів дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, заперечивши проти її виселення.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представник позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що приватне підприємство «Вінниця-Універсал-Сервіс» на підставі свідоцтва, виданого 7 жовтня 2015 року державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори і зареєстрованого в реєстрі за № 1-1844, являється власником майна, яке складається з квартири АДРЕСА_1, загальною площею 64,9 кв. м., в тому числі житловою площею 41,5 кв. м., вартістю 451 319 гр., яке придбане підприємством за 451 319 гр., що раніше належала ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу 27 березня 2008 року і зареєстровано в реєстрі за № 1019 та зареєстрованого в комунальному підприємстві «Вінницьке обласне обєднане бюро технічної інвентаризації» в реєстрову книгу № 374 за реєстром № 1258/34278 (а. с. 7).

Право власності на квартиру Приватне підприємство зареєструвало 12 жовтня 2015 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а. с. 12).

Квартира підприємством придбана в результаті проведених електронних торгів відповідно до статті 66 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі виконавчого провадження 42320703, відкритого на підставі виданого 31.01.2013 року Вінницьким міським судом Вінницької області виконавчого листа № 212/3498/2012 про стягнення на користь ТОВ «ОТП «Факторинг» з ОСОБА_3 боргу в сумі 176 020,92 гр. (а. с. 11).

Квартира являлася предметом іпотеки за умовами іпотечного договору, укладеного 27 березня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 (а. с. 8-9).

Із відповіді Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області від 12 листопада 2015 року за № 16 П, вбачається, що згідно ч. 8 п. 3.1. «Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів», затвердженого Наказом МВС № 1077 від 22.11.2012 року, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 знято 12.11.2015 року з реєстрації місця проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, в звязку з відсутністю підстав на право користування вказаною квартирою (а. с. 14).

Житлово-експлуатаційна контора № 5 13.11.2015 року видала довідку № 5705 про те, що в АДРЕСА_2 зареєстрований осіб немає (а. с. 13).

Згідно відомостей про реєстрацію місця проживання, наданих адресно-довідковим підрозділом УДМС України у Вінницькій області 17.12.2015 року за № 30635 і № 30636, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 і ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, зняті з реєстрації 12.11.2015 року, у звязку із втратою права користування квартирою (а. с. 25-26).

Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов'язує. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 383 ЦК України власникові житлового будинку, квартири надано право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і заборонено використовувати його для промислового виробництва.

По справі встановлено, що позивач являється власником квартири АДРЕСА_3.

Відповідно до частини 2 статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Свої вимоги позивач заявив з підстав, передбачених статтями 316-319, 321, 383, 391 ЦК України, що передбачають право власності і його захист та частиною 3 статті 116 ЖК України, яка надає право виселяти осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, без надання їм іншого жилого приміщення.

Вирішуючи спір на підставі статей 386, 391 ЦК України, суд має обовязково враховувати, що квартира є житлом, а позбавлення житла можливе на підставі вимог закону, який регулює житлові правовідносини.

Отже, виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло відповідача, або взагалі його відсутність у відповідача, або інші передбачені Житловим кодексом України підстави для позбавлення права на житло.

Відповідно до положень статті 391 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно до цієї норми права власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Захист від таких порушень права власності здійснюється за допомогою негаторного позову.

Завдяки негаторному позову захищаються права власника щодо здійснення права користування та розпорядження своїм майном, не пов'язаним із втратою власником володіння. Вимога відповідно до цього позову полягає в усуненні перешкод, які заважають власнику або іншому титульному володільцю здійснювати повно і незаперечно свої права користування і розпорядження майном.

Згідно розяснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 33 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 7 лютого 2014 року відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності (законного володіння). Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

При цьому судом враховуються будь-які фактичні дані (статті 57-59 ЦПК України), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Суд, згідно вимог статті 11 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги.

Відповідно до вимог ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції представнику позивача розясненні його права та обовязки і попереджено про наслідки вчинення або не вчинення ним процесуальних дій, у тому числі щодо зазначення та надання доказів на підтвердження тих обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги.

Проте, представник позивача вважав достатніми наявні в матеріалах справи докази і наполягав на розгляді справи на їх підставі.

Представник позивача не надав суду належних та допустимих доказів, визначених статтями 57-64 ЦПК України, на підтвердження того, що відповідачі ОСОБА_5 і ОСОБА_4 дійсно на даний час проживають у спірній квартирі; як та коли вони туди заселилися: можливо після зняття їх із реєстрації 12.11.2015 року вони виселилися, а потім знову заселилися до квартири, а можливо при проведенні електронних торгів і зняття їх із реєстрації, вони не виселялися, а фактично продовжили проживати у цій квартирі; що відповідачі своїм проживанням, якщо таке має місце, чинять перешкоди позивачу, як власнику житла, у користуванні його власністю квартирою і в чому ці перешкоди виражаються.

Доводи апеляційної скарги позивача в тому, що відповідно до вимог статті 61 ЦПК України сам факт звернення з позовом до суду, вже є підставою для задоволення цього позову, є безпідставними та суперечать вимогам цивільного процесуального законодавства України, зокрема вимогам статей 10, 11, 60 ЦПК України, про що зазначено вище, а також вимогам статті 212 ЦПК України про те, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, а всі докази оцінюються судом при їх всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні і така оцінка вчиняється судом щодо кожного доказу окремо на його належність, допустимість і достовірність, а також на достатність і взаємний зв'язок цих доказів у їх сукупності.

До того ж, стаття 61 ЦПК України у жодній із своїх чотирьох частин не містить положення, яке б підставою для задоволення поданого до суду позову зазначало сам факт звернення до суду.

Таким же чином спростовуються доводи апеляційної скарги позивача і в тій частині, що не подача представником відповідачів заяви про визнання мирової угоди являється фактом загальновідомим (ст. 61 ЦПК України) і не потребує доказування.

Визнання позову повністю або частково і можливість укладення мирової угоди, шляхом подачі про це відповідної спільної заяви, згідно правил статті 175 ЦПК України, являється правом відповідача, надане йому статтями 27 і 31 ЦПК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги позивача є безпідставними, не знайшли свого підтвердження у суді апеляційної інстанції, спростовані та не впливають на висновки суду першої інстанції.

Суд першої інстанції, виконавши вимоги ст. 212 ЦПК України, всебічно, повно, обєктивно і безпосередньо дослідив належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, їх достатність і взаємний зв'язок в сукупності та надав їм вірну юридичну оцінку, відобразивши результати такої оцінки в своєму рішенні.

За таких обставин рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному й об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення позовних вимог, відповідає нормам матеріального і процесуального права, а отже є законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Вінниця-Універсал-Сервіс» відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_6

Судді: /підпис/ ОСОБА_7

/підпис/ ОСОБА_8

Згідно з оригіналом:

Суддя: М.В. Матківська