справа № 207/5137/15
№ провадження 2/208/1252/16
РІШЕННЯ

Іменем України

25 квітня 2016 р. м. Дніпродзержинськ

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі: Головуючого, судді Похвалітої С.М., при секретареві Шешуревої Я.І.,

За участю:

- позивача ОСОБА_1,

- представника позивача ОСОБА_2,

- відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що 10 жовтня 2014 року відповідач уклав з її чоловіком ОСОБА_4 договір позики, згідно якого останній передав відповідачу грошові кошти у сумі 600 доларів США з умовою їх повернення до серпня 2015 року, договір укладений у письмовій формі у вигляді розписки. Розписка після смерті чоловіка не знайшлася. По закінченню строку відповідач борг не повернув. Таким чином на даний час сума боргу становить 14 110, 86 грн. У зазначений договором строк відповідач борг не повернув. Вона неодноразово зверталася до відповідача, до дільничного інспектора СДІМ Баглійського РВ Дніпродзержинського МУ ГУМВС України у Дніпропетровській області. Відповідач згідно висновку борг визнає та не відмовляється від його повернення.

Враховуючи, що на даний час відповідач борг не повернув, просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 на її користь заборгованість за договором позики від 01 жовтня 2014 року у сумі 14 110 грн. 86 коп. та проценти за користування позикою у сумі 4 169,76 грн., судові витрати.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги, посилалась на обставини викладені в позові, просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики від 01 жовтня 2014 року у сумі 14 110 грн. 86 коп. та проценти за користування позикою у сумі 4 169,76 грн., судові витрати.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримав позовні вимоги, посилався на обставини викладені в позові, просив суд стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01 жовтня 2014 року у сумі 14 110 грн. 86 коп. та проценти за користування позикою у сумі 4 169,76 грн., судові витрати.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав та заперечував щодо стягнення з нього грошових коштів, тому як будь-яких коштів від ОСОБА_4 він не отримував, у звязку з чим просив суд відмовити в задоволені позову.

В якості свідка в судовому засіданні ОСОБА_5 пояснив, що у нього на розгляді знаходився матеріал за заявою ОСОБА_1 про вжиття заходів до особи, яка не виконує умови договору. Та зазначив, що в телефонній розмові з відповідачем він дізнався, що останній зобовязаний був повернути отримані ним раніше грошові кошти, але сказав, що не знає кому її повертати, тому не повернув.

Вислухавши сторони, представника позивача, свідка, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, з матеріалів справи вбачається, що чоловік позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 помер 16 грудня 2014 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть, яке видане 19 грудня 2014 року Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровської області, актовий запис № 966.

Як вбачається з наданого суду висновку складеного дільничним інспектором СДІМ Баглійського РВ ОСОБА_5 21 вересня 2015 року до чергової частини Байглійського РВ надійшла заява від ОСОБА_1, в якій просить вжити заходи до ОСОБА_6, який не виконує умови договору. Під час розгляду було опитано ОСОБА_1, яка пояснила, що її чоловік ОСОБА_4 перед смертю дав в борг грошові кошти ОСОБА_7, які мав повернути до серпня 2015 року проте на сьогоднішній час їх не повернув чим порушив умови договору. В ході розгляду матеріалу в телефонному режимі відповідач повідомив, що він не відмовляється повернути гроші, але після того як вирішиться питання відносно того, кому вони належать. Враховуючи, що між сторонами виникли цивільно-правові відносини, які не відносяться до компетенції ОВС та розглядаються в суді, а тому матеріали перевірки були списані до справи.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

В силу положень ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. по справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Так, на виконання вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України позивачем в судовому засіданні так й не був наданий будь-який письмовий документ про передачу ОСОБА_4 та отримання відповідачем ОСОБА_3 грошових коштів 10 жовтня 2014 року в розмірі 600 доларів США, чим не підтверджено передачу грошових коштів у борг відповідачу та волевиявлення ОСОБА_4 на передачу грошей в борг, а тому не можна зробити висновок про існування між сторонами цивільно-правових правовідносин, зокрема, договору позики, за яким однією з обовязкових умов є саме передача коштів позикодавцем позичальникові.

Така ж правова позиція узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Інших доказів щодо укладення між сторонами договору позики позивач суду не надав, хоча це і є його процесуальним обов'язком.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено укладення між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договору позики, а тому відсутні підстави для стягнення зазначених позивачем сум, у звязку з чим вимоги позивача про стягнення коштів та судового збору не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 202, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України, ст. ст. 10, 60, 88, 209, 214, 215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний термін апеляційної скарги з дня його проголошення.

Суддя Похваліта С. М.