Справа № 548/724/16-ц
Провадження № 2/548/459/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.06.2016 р. Хорольський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Старокожко В.П.,

за участю секретаря Комаренко В.М.,

позивачки ОСОБА_1,

представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Хорол Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 агропромислового коледжу Полтавської державної аграрної академії, за участі третіх осіб: ОСОБА_4, Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області, про поновлення на роботі,-

В С Т А Н О В И В:

19 травня 2016 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до Хорольського районного суду Полтавської області з позовом про визнання незаконним у частині визначення строку контракту від 01.09.2014 року, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 агропромисловим коледжем і скасування його в цій частині, скасування наказу про її звільнення № 11-01/85 від 31.08.2015 року, та поновлення її на роботі на посаді викладача.

В обґрунтування позову зазначила, що з 01 вересня 1980 року, відповідно до наказу « 202 від 28.08.1980 року прийнята на роботу викладачем історії у ОСОБА_5 технікумі механізації сільського господарства, який після 2004 року реорганізовано у ОСОБА_5 агропромисловий коледж Полтавської державної аграрної академії, який являється вищим навчальним закладом 1 ступеня акредитації. вказує, що 01 вересня 2014 року наказом № 04-01/233 від 01.09.2014 року її переведено на посаду викладача соціально-гуманітарних дисциплін по контракту з укладенням самого контракту 01.09.2014 року. зазначає, що 31.08.2015 року її звільнили з роботи згідно п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України в звязку з закінченням строку трудового контракту, наказ № 11-01/85 від 31.08.2015 року. Своє звільнення вважає незаконним, в звязку з тим, що з нею, в порушення закону було укладено контракт, який не міг бути укладений, так як вона є працівником, що працювала на постійній посаді та постійній основі. Тому просила скасувати контракт в частині визначення його строку, як наслідок скасувати наказ про її звільнення та поновити її на роботі.

В судовому засіданні позивачка позов підтримала з підстав зазначених в ньому, просила суд його задовольнити. Крім того пояснила, що починаючи з 2007 року, нею з дирекцією коледжу кожного року укладалися контракти, вона добросовісно виконувала свої трудові обовязки, звільнення її без зазначення причини та відмова укладати контракт на новий строк порушує її право на працю.

Відповідач ОСОБА_5 агропромисловий коледж Полтавської державної аграрної академії позов не визнав, представники цього відповідача в судовому засіданні зазначили, що твердження щодо законодавчої неможливості укладання строкового трудового договору з працівником, який працює на постійній посаді та основі не стосуються такої особливої форми трудового договору як контракт, що був укладений між сторонами, пояснили, що така позиція позивача грунтується на абсолютно довільному, безпідставному та такому, що суперечить закону ототожненні строкового трудового договору, що є предметом регулювання ст. 23 КЗпП України та контракту, що є особливою формою трудового договору і який регулюється ч. 3 ст. 21 КЗпП України, стверджували, що ч. 3 ст. 54 Закону України «Про освіту» прямо передбачає застосування до педагогічних працівників контрактної форми трудового договору, що додатково підтверджується узагальненнями судової практики та позиціями вищих судів при вирішенні аналогічних спорів, пояснили, що примус при підписанні контракту 01.09.2014 року був відсутній, а відповідні твердження позивача є недоведеними, зазначили, що контрактна форма трудового договору ні прямо, ні побічно не суперечить рішенням Конституційного Суду України, постановам Пленуму Верховного Суду України та нормам міжнародного права, пояснювали, що позивач попереджувалась за два місяці про припинення дії трудового контракту, а фактичне продовження трудових відносин після звільнення не мало місця. Зазначали, що наказ про звільнення від 31.08.2015 року був виданий у встановленому порядку і строк, однак від його отримання, як і від отримання належно заповненої трудової книжки позивач ухилилась, про що свідчать матеріали справи. Крім того, акцентували увагу, що позивачка звернулася до суду з пропуском встановленого ст. 233 КЗпП України строку звернення до суду, тому в задоволенні позову просили відмовити в повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_4 позов не визнав в його задоволення просив відмовити, з підстав безпідставності позовних вимог.

Представник третьої особи, прокурор Лубенської місцевої прокуратури в судове засідання не зявився, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутність.

Суд, вислухавши пояснення сторін, третіх осіб та їх представників, дослідивши письмові докази, прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 1 вересня 2014 року між позивачкою і відповідачем був укладений трудовий контракт строком до 31 серпня 2015 року про роботу позивачки на посаді викладача соціально-гуманітарних дисциплін.

Долучені до справи копії контрактів свідчать, що між позивачкою та дирекцією коледжу в 2007, 2009, 2012,2013 роках укладалися контракти строком на один рік. Сторонами по справі не заперечується та обставина, що контракти також укладалися строком на один рік і у 2008, 2010, 2011 роках.

Посилання позивачки не неможливість застосування контрактної форми трудового договору до осіб, що працюють на постійній основі та про незаконність контракту в частині строку не грунтуються на вимогах чинного законодавства, і ґрунтуються на субєктивному тлумаченні позивачкою норм закону в цій частині.

До вказаного висновку, суд приходить, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 54 Закону України «Про освіту», педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору. Крім того, як зазначив Пленум Верховного Суду України в постанові від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», контракт є особливою формою трудового договору і укладається він, коли його застосування відповідає законодавству (ст. 21 КЗпП). Власник або уповноважений ним орган може вимагати від працівника, який працює за трудовим договором, укладення контракту тільки в тому разі, коли він відноситься до категорії працівників, які згідно з законодавством працюють за контрактом (наприклад, керівники підприємств). Таким чином укладання контракту з позивачем прямо обумовлене в профільному законі, а переведення її на контрактну форму роботи, що мало місце 1.09.2014 року, передбачене як ч. 3 ст. 21 КЗпП України, так і відповідає узагальненню судової практики Пленуму Верховного Суду України.

Частина 2 ст. 23 КЗпП України, на яку посилається позивачка, регулює укладання строкового трудового договору, в тому числі щодо неможливості його укладання з працівником, який працює на постійній основі. Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України, особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки та інші умови можуть встановлюватися угодою сторін. Таким чином законодавча неможливість укладання строкового трудового договору з працівником, який працює на постійній посаді та основі не стосуються такої особливої форми трудового договору як контракт, що був укладений між сторонами, та з вимог закону щодо регулювання якого прямо вбачається основна його особливість строковий характер.

Посилання позивача на примус щодо укладання контракту 1 вересня 2014 року не можуть бути взяті до уваги, оскільки відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Жодних доказів щодо примусу позивачка не надала, крім того, як вбачається з матеріалів справи і не заперечувалось позивачкою вона не оскаржувала підписання контракту у вересні 2014 року та можливі неправормірні дії, повязані із цим, переведення всіх педагогічних працівників відповідача на контрактну форму трудового договору була передбачена законом та рішенням відповідача від 2006 року, за власноручно підписаною позивачем заявою, причиною переведення на контрактну форму роботи була зміна посади педагога-організатора на викладача соціально-гуманітарних дисциплін. Крім того позивачкою з 2007 року підписувалися контракти із дирекцією коледжу, кожного разу на 1 рік, дослідження в судовому засіданні змісту цих документів свідчить, що вони є шаблонними, а тому твердження позивачки, що вона не знайома з їх змістом на переконання суду не заслуговують на увагу. Суд констатує, що фактично позивачка оскаржує не зміст контракту, а його строковість, про те як встановлено в судовому засіданні, позивачка добре розуміла, що вона укладає саме контракт, і саме на визначений термін 1 рік, по закінченню якого (відповідно до умов контракту) її може бути звільнено.

В судовому засіданні встановлено, що як позивачка, так і інші працівники коледжу, приймалися на роботу на контрактній основі, і завчасно (не менш ніж за 2 місяці ) попереджалися дирекцією коледжу про закінчення терміну дії контракту, таким чином на переконання суду це зайвий раз свідчить, про обізнаність позивачки, щодо строку дії контракту.

Посилання позивачки на те, що її завчасного не повідомили про припинення трудового контракту та на фактичне продовження трудових відносин після звільнення спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи №548/1816/15-ц, що була досліджена в судовому засідання.

Судом встановлено, що розпорядженням відповідача від 30.06.2016 року до відома працівників було доведене попередження про припинення дії контракту з 31.08.2015 року. додатком до вказаного розпорядження є відомість з підписами працівників коледжу.

Про ознайомлення із зазначеним розпорядженням свідчить підпис позивача, що не заперечувалось в судовому засіданні і самою позивачкою..

Твердження позивачки, що з нею були фактично продовжено трудові відносини, так як на неї було розроблено попереднє педагогічне навантаження на 2015-16 роки та до цифрового розкладу занять на 1-ий семестр 2015-16 років вона була включена як педагог, що буде викладати. На переконання суду не свідчить про продовження трудових відносин, оскільки остаточне педагогічне навантаження, з врахуванням звільнення позивача було затверджене на педагогічній раді 31.08.2015 року. Крім того з матеріалів справи вбачається, що позивачка після закінчення строку дії контракту не виконувала свої трудові обовязки, що могло б свідчити про автоматичне продовження дії контракту.

Твердження позивача щодо відсутності видання 31.08.2015 року наказу про звільнення, ненадання копії наказу та належно заповненої трудової книжки, недоведення до позивача інформації про звільнення також спростовуються матеріалами справи. Згідно протоколу засідання педагогічної ради коледжу від 31.08.2015 року було вирішено припинити трудові відносини з трьома працівниками, що досягли пенсійного віку, в тому числі із позивачкою ОСОБА_1 Позивачка в судовому засіданні не надала доказів, того, що вона була відсутня на засіданні педагогічної ради. За наслідками засідання педагогічної ради 31.08.2015 року був виданий наказ про звільнення позивача, від ознайомлення та отримання якого позивач ухилилась, про що свідчать відповідні акти наявні в матеріалах справи.

Таким чином, умови укладеного між сторонами справи трудового контракту від 01.09.2014 року не суперечать вимогам чинного законодавства, останній припинив свою дію 31.08.2015 року на підставі чого позивачку було звільнено з роботи, наказ про звільнення позивача від 31.08.2015 року був виданий у встановленому порядку і у відповідності з чинним законодавством, його зміст був доведений до позивача, однак від його отримання вона ухилилась. Зазначене є підставою для відмови в задоволенні позову про визнання недійсним контракту в частині строку його дії.

Виходячи з цього, не можуть бути задоволені судом і похідні вимоги позивачки про скасування наказу про її звільнення та поновлення позивачки на роботі.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Полтавської області через Хорольський районний суд Полтавської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, або з дня отримання копії рішення, в разі якщо особа, яка подає апеляційну скаргу, не була присутня під час проголошенні рішення суду.

Головуючий: