У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Журавель В.І.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом приватного підприємства «Шибумі» до ОСОБА_6 про відшкодування майнової шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на заочне рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 18 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року приватне підприємство «Шибумі» (далі - ПП «Шибумі») звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 15 квітня 2010 року ОСОБА_6 працював у позивача водієм та виконував обов'язки експедитора по перевезенню вантажу ПП «Шибумі». 26 вересня 2013 року між ПП «Шибумі» та ТОВ «АВІ Логістик» було укладено договір «Про надання товарно-експедиційних послуг щодо перевезення вантажів автомобільним транспортом в міжміському та міжнародному сполученні». На виконання цього договору ПП «Шибумі» та ТОВ «АВІ Логістик» узгодили заявку на перевезення спортивного одягу за маршрутом м. Котка - м. Київ. Перевезення вантажу було доручено водію-експедитору ОСОБА_6 При розвантаженні доставленого до м. Києва вантажу, було виявлено недостачу товарно-матеріальних цінностей на суму 139 720 грн 44 коп. В процесі вирішення спору між юридичними особами було укладено мирову угоду, яку затверджено ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 02 червня 2015 року. За умовами угоди позивач сплатив ТОВ «АВІ Логістик» 56 700 грн.

Посилаючись на те, що 15 квітня 2010 року між ПП «Шибумі» та ОСОБА_6 укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_6 розмір завданих працівником збитків в розмірі 56 700 грн.

Заочним рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 18 лютого 2016 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь приватного підприємства «Шибумі» 56 700 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Судами встановлено, що наказом № 19-к від 15 квітня 2010 року ОСОБА_6 прийнятий на посаду водія ПП «Шибумі».

Наказом №19-КЕ від 15 квітня 2010 року ОСОБА_6 разом з його основною роботою, обумовленою трудовим договором, доручено виконувати додаткові роботи експедитора з перевезення вантажів.

15 квітня 2010 року між ОСОБА_6 та ПП «Шибумі» підписано договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. За умовами договору відповідач бере на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження довірених йому підприємством матеріальних цінностей.

26 вересня 2013 року ТОВ «АВІ Логістик» та ПП «Шибумі» уклали договір № 01-26/09 «Про надання транспортно-експедиційних послуг щодо перевезення вантажів автомобільним транспортом в міжміському та міжнародному сполученні».

На виконання цього договору сторони 26 вересня 2013 року узгодили заявку на перевезення спортивного одягу за маршрутом м. Котка - м. Київ: адреса завантаження Фінляндія м. Котка, вантажовідправник Net Logistic JVM OY, адреса розвантаження Україна м. Київ, вантажоотримувач ТОВ «ГрупаСпортивних Брендів У.А.». Перевезення вантажу було доручено ОСОБА_6

У період з 26 вересня 2013 року по 01 жовтня 2013 року було здійснено перевезення вантажу міжнародного сполучення.

При розвантаженні вантажу в м. Києві було виявлено недостачу товарно-матеріальних цінностей на суму 139 720 грн 44 коп.

З приводу завданих збитків ТОВ «АВІ Логістик» звернулось з позовом до ПП «Шибумі».

В процесі розгляду справи між сторонами укладено мирову угоду, яка затверджена ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 02 червня 2015 року. За умовами вказаної угоди ПП «Шибумі» відшкодувало ТОВ «АВІ Логістик» 56 700 грн завданих збитків.

Звертаючись до суду із позовом позивач просив суд стягнути вказані кошти із ОСОБА_6, який призвів до їх виникнення та з яким укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Відповідно до п.1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Згідно ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

Перелік таких посад і робіт затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 477/24.

Пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам розяснено, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстианції виходив з того, що робота експедитора по перевезенню вантажів, яку згідно наказу від 15 квітня 2010 року виконував ОСОБА_6, внесена до зазначеного вище Переліку, у звязку із чим укладений між сторонами договір про повну матеріальну відповідальність має юридичну силу та дає підстави для повної матеріальної відповідальності працівника перед роботодавцем за завдані збитки відповідно до ст. 134 КЗпП України.

Проте, повністю з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають з огляду на наступне.

Підстави, умови, порядок, межі і розмір матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну ними підприємству, установі, організації встановлені гл. ІХ КЗпП України.

Судами вірно встановлено, що у зв'язку із укладенням між сторонами договору про повну матеріальну відповідальність ОСОБА_6 зобов'язаний відшкодувати підприємстиву повну вартість збитків, які завдані останньому з вини такого працівники.

Положеннями ч. 1 ст. 130 КЗпП України передбачено матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладанні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантується шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) праціника (вимоги ч. 2 ст. 130 КЗпП України).

Відповідно до ч. 2 ст. 130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв'язок між протиправним і винним діянням працівника і шкодою, яка настала.

Таким чином, обов'язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності, зокреми і повної матеріальної відповідальності згідно ст. 134 КЗпП України, є встановлення вини особи, у взаємозв'язку із іншими умовами такої відповідальності, що передбачені ст. 130 КЗпП України.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз'яснено, що виходячи з вимог ст.15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Розглядаючи спір, суди попередніх інстанцій, у порушення вимог ст.ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України на зазначене уваги не звернули та обмежились лише висновком про те, що ОСОБА_6 перебуває на посаді, до працівників якої можливо застосувати повну матеріальну відповідальність, що не може вважатися законним і обґрунтованим вирішенням спору.

Судами першої та апеляційної інстанції не встановлені необхідні обставини справи, зокрема, наявність усіх умов, за яких можливе настання матеріальної відповідальності працівника, що передбачені ст. 130 КЗпП України, у зв'язку із чим не перевірені належним чином обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення сторін, не з'ясовано наявність доказів, якими підтверджуються такі обставини, не перевірено чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, у зв'язку із чим не визначено, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ст. 214 ЦПК України).

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст.ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також надання оцінки всім доводам сторін у справі, що також є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Крім того, за змістом ч. 1 ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Згідно з положенями п. 4 ч. 1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації.

Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (ч. 3 ст. 233 КЗпП України).

Отже, строк звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано положеннями КЗпП України. Спірні правовідносини у справі, яка переглядається, регулюються положеннями КЗпП України, ст. 233 якого встановлено строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Як роз'яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-216цс16 від 27 квітня 2016 року, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, яка є обов'язковою для судів.

Розглядаючи спір, суди першої та апеляційної інстанції залишили поза увагою положення ст. 233 КЗпП України, у зв'язку із чим ухвалені судові рішення не можуть вважатися законними та обґрунтованими.

Отже, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суди допустили порушення норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Заочне рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 18 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:Б.І. Гулько
В.І. Журавель
С.Ф. Хопта
С.П. Штелик