Справа №461/4307/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2016 року

Галицький районний суд м. Львова

в складі :

головуючого - судді Радченка В.Є.,

при секретарі - Домашовець М.Ф.,

з участю:

представника позивачки ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору оренди недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

01.07.2016 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 з позовом про визнання договору недійсним. Свої вимоги мотивувала тим, що 16.06.2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір оренди нежитлового приміщення за адресою: м. Львів, вул. Таманська, 4/1. Відповідно до даного договору ОСОБА_4 передав ОСОБА_5 у строкове платне користування строком на один рік приміщення № 1 площею 5,2 кв.м., № 2 11,7 кв.м., № 5 23,9 кв.м., № 6 12,2 кв.м., частину приміщення № 7 28,6 кв.м., приміщення № 8 5,3 кв.м., № 9 8,5 кв.м., № 10 1,2 кв.м., всього 69,6 кв.м.

Даний договір позивач вважає недійсним з огляду на те, що дане приміщення було набуте позивачкою та відповідачем ОСОБА_4 під час спільного шлюбу. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20.05.2014 року поділене в натурі між сторонами. Позивачка вказує, що на момент укладання договору оренди рішення суду щодо виділення часток в натурі ще не набрало законної сили. Таким чином, з суті позовних вимог витікає, що ОСОБА_4 не був одноосібним власником майна та не мав права на укладання вищезазначеного договору. Крім того, вважає договір між відповідачами фіктивним. Просить суд визнати договір оренди від 16.06.2014 року.

Представник позивачки в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечив, зазначивши у письмових запереченнях, що ознак недійсності чи фіктивності договору правочин не має. Умови договору фактично не були виконані, а приміщення передані орендарю у зв'язку з тим, що позивач чинила перешкоди у користуванні правом власності.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився. У письмовій заяві просив справу розглядати без його участі. Крім того, зазначив, що оспорюваний договір оренди не був виконаний через неможливість входу в приміщення.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20.05.2014 року (відповідно до відмітки Апеляційного суду Львівської області набрало законної сили 14.10.2014 року) поділене в натурі майно, яке належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4; ОСОБА_3 виділено у власність частину нежитлового приміщення та частину будівельних матеріалів, які були використані в ході реконструкції цього приміщення на вул. Таманській, 4/1 у м. Львові на першому поверсі: приміщення №3 площею 30,00 кв.м., приміщення №4 площею 64,60 кв.м., на другому поверсі: частину приміщення №7 площею 30,00 кв.м., на третьому поверсі: частину приміщення №12 площею 28,0 кв.м., загальною вартістю 1095629,00 грн.; ОСОБА_4 виділено у власність частину нежитлового приміщення та частину будівельних матеріалів, які були використані в ході реконструкції цього приміщення на вул. Таманській, 4/1 у м. Львові на першому поверсі; приміщення №1 площею 5,20 кв.м. та 11,70 кв.м., на другому поверсі: приміщення №5 площею 23,90 кв.м., приміщення №6 площею 12,20 кв.м., частину приміщення №7 площею 28,60 кв.м., приміщення №8 площею 5,30 кв.м., приміщення №9 площею 8,50 кв.м., приміщення №10 площею 1,20 кв.м., на третьому поверсі: приміщення №11 площею 12,0 кв.м., частину приміщення №12 площею 44,20 кв.м., приміщення №13 площею 8,10 кв.м., приміщення №14 площею 1,80 кв.м., приміщення №15 площею 5,30 кв.м., приміщення №16 площею 11,0 кв.м., на четвертому поверсі: приміщення №17 площею 36,80 кв.м. загальною вартістю 1150861,00 грн.

Відповідно до тексту даного рішення, рішенням апеляційного суду Львівської області від 23.01.2012 року, залишеним ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.04.2012 року без змін, спірне нежитлове приміщення та будівельні матеріали, які були використані в ході його реконструкції на вул. Таманській, 4/1 у м. Львові визнано обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4, проведено їх поділ по 1/2 ідеальній частині кожному. Довідкою № Ю/67, виданою 14.02.2014 року ОКП «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» встановлено, що на підставі рішення апеляційного суду Львівської області від 23.01.2012 року ОСОБА_3 зареєструвала право приватної спільної часткової власності на 1/2 частину нежитлових приміщень на вул. Таманській, 4/1 в м. Львові, про що свідчить запис в реєстрі за №11298999 від 04.07.2012 року.

16.06.2014 року між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір оренди, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передав ОСОБА_5 у строкове платне користування строком на один рік приміщення № 1 площею 5,2 кв.м., № 2 11,7 кв.м., № 5 23,9 кв.м., № 6 12,2 кв.м., частину приміщення № 7 28,6 кв.м., приміщення № 8 5,3 кв.м., № 9 8,5 кв.м., № 10 1,2 кв.м., всього 69,6 кв.м.

Даний договір був розірваний 06.08.2014 року з ініціативи ОСОБА_5

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину, серед іншого, є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені зокрема частиною 1 статті 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (ч. 1 ст. 358 ЦК України).

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 364 ЦК України, у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Відтак, судом установлено, що на момент укладення спірного договору оренди нежитлових приміщень між відповідачами приміщення за адресою: м. Львів, вул. Таманська, 4/1, перебувало у спільній частковій власності позивача та ОСОБА_4 Рішення суду про поділ вказаного приміщення в натурі станом на 16.06.2014 року законної сили не набрало.

Крім того, сторонами не надано суду доказів державної реєстрації ОСОБА_4 права власності на виділену в натурі частку приміщення, для визначення в порядку ч. 2 ст. 331 ЦК України моменту набуття останнім права власності на майно.

Відповідачі не надали суду також доказів того, що укладення договору оренди було узгоджене зі співвласником приміщення позивачем ОСОБА_3

Спільною частковою власністю є власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності (ч. 1 ст. 356 ЦК України).

З урахуванням викладеного, суд вважає, що ОСОБА_4 при укладанні договору оренди 16.06.2014 року, не будучі одноособовим власником предмета оренди нежитлового приміщення, недотримався вимог, що встановлені ст. 358 ЦК України, вийшовши за рамки своїх повноважень щодо розпорядження майном.

В той же час, суд, враховуючи вимоги ст. 234 ЦК України, не вбачає ознак фіктивності договору оренди від 16.06.2014 року.

За таких обставин, позов підлягає задоволенню, а договір оренди майна від 16.06.2014 року визнанню недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 215 та ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідачів на користь позивачки підлягає стягненню в рівних частинах сума сплаченого судового збору у розмірі 551,20 грн., відповідно по 275,60 грн. з кожного.

Керуючись ст. ст. 209- 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору оренди недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір оренди нежитлового приміщення від 16.06.2014 р. між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1) та ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3) судовий збір в розмірі 551,20 грн. в рівних частках, тобто по 275,60 грн. з кожного.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено сторонами, іншими особами, які беруть участь у справі, а також особами, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки до Апеляційного суду Львівської області через Галицький районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Радченко В.Є.