АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА[1]

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Музичко С.Г., Рейнарт І.М.

при секретарі Матвійчуку І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Норинцівське» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та у зв'язку з перебуванням у службових відрядженнях, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Норинцівське»- Кіщак Ксенії Юріївни на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року,

встановила:

25 травня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням подальших уточнень, просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Норинцівське» ( далі - ТОВ «Норинцівське») на його користь нараховану та не виплачену заробітну плату в сумі 9886,11 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 17 778,18 грн., збитки за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції у сумі 4181,82 грн., компенсацію за невикористану щорічну відпустку в сумі 907,05 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що працював за сумісництвом в ТОВ «Норинцівське» на посаді директора з 15 квітня 2014 року по 17 грудня 2014 року та був звільнений з роботи за угодою сторін. На день звільнення йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата в сумі 10400 грн., а також компенсація за невикористану відпустку за 21 день, що становить 13 000 грн. Відмову виплатити всі суми, які підлягали виплаті на час звільнення, відповідач обґрунтовував відсутністю грошових коштів.

04 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про збільшення розміру позовних вимог. Посилаючись на те, що за час роботи на посаді директора ТОВ «Норинцівське» він відповідно до наказів по підприємству перебував у службових відрядженнях: з 15.04.2014 р. по 18.05.2014 р. - Житомирській області; з 20.05.2014 р. по 31.05.2014 р. - в США; з 02.06.2014 р. по 30.06.2014 р. - в Житомирській області; з 01.07.2014 р. по 31.07.2014 р. - в Житомирській області; з 01.08.2014 р. по 25.08.2014 р. - в Житомирській області; з 27.08.2014 р. по 04.09.2014 р. - в США; з 08.09.2014 р. по 30.09.2014 р. - в Житомирській області; з 01.10.2014 р. по 31.10.2014 р. - в Житомирській області; з 03.11.2014 р. по 26.11.2014 р. - в Житомирській області; з 01.12.2014 р. по 30.12.2014 р. - в Житомирській області, після кожного відрядження він складав звіти, на підставі ч.1 та 2 ст. 121 КЗпП України просив також стягнути добові за час перебування у відрядженні в розмірі 36 661,80 грн. та вартість проїзду до місця призначення і назад в розмірі 31 014 грн.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Норинцівське» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 7380,48 грн., компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати у розмірі 332,50 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 743,75 грн., компенсацію за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 8456,73 грн. В решті позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить змінити рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року та ухвалити рішення про стягнення з відповідача на користь позивача суму компенсації за службові відрядження: добові за час перебування у відрядженні в розмірі 36 661,80 грн. та вартість проїзду до місця призначення і назад в розмірі 31014 грн.

Свої доводи обґрунтовує тим, що позивач надав суду належні докази на підтвердження перебування у службових відрядженнях, а також докази придбання авіаквитків до США, які не були взяті судом до уваги.

Надані відповідачем табелі обліку використання робочого часу оформлені неналежним чином, на деяких аркушах відсутні підписи. Оскільки в акті прийому-передачі зазначено, що відповідач отримав всі документи згідно акту, то на думку позивача відповідач не показує оригінали наказів про службові відрядження та звіти про відрядження з метою уникнення виплати фінансових компенсації ОСОБА_1

В апеляційній скарзі представник ТОВ «Норинцівське» - Кіщак К.Ю., посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача суми заборгованості по заробітній платі змінити, а у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - відмовити.

Свої доводи обґрунтовує тим, що відповідно до довідки ТОВ «Норинцівське» №27 від 24.07.2015 р. (а.с.48 т.1), заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 за період з 17.04.2014 р. по 22.12.2014 р. на посаді директора становить 7380,48 грн.

При цьому суд не звернув уваги на той факт, що позивач був відсутній на території України протягом 21 календарного дня у період перебування його на посаді директора, не оформлюючи дані поїздки ні як відпустку, ні як виїзд у відрядження.

З огляду на те, що позивач був відсутнім на робочому місці 18 робочих днів без поважної причини, заробітна плата за вказані дні в сумі 973,20 грн. підлягала вирахуванню із загальної суми заборгованості. Таким чином загальний розмір заборгованості по заробітній платі з 17.04.2014 р. по 22.12.2014 р. становить 6 407 грн. 28 коп.

Крім цього, під час перебування на посаді директора, в період з 18.06.2014 р. по 18.11.2014 р., позивачем було знято з розрахункового рахунку підприємства кошти по чеку в сумі 83 328 грн. 84 коп., за які він до цього не відзвітував. Не зважаючи на те, що обігові кошти на рахунку підприємства були наявні, позивач не сплачував собі заробітну плату, чим створив штучну заборгованість.

Враховуючи ту обставину, що в день звільнення 22.12.2014 р. позивач, як директор, не забезпечив собі виплату заробітної плати в порядку і строки, встановлені КЗпП України та Законом України «Про оплату праці», затримка виплати сталася з його вини, після призначення на посаду директора іншої особи з будь-якими письмовими вимогами чи зверненнями з приводу невиплати йому заробітної плати та інших платежів не звертався, просила відмовити у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 8 456,73 грн.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, а також представник ТОВ «Норинцівське») - Кіщак К.Ю. підтримали, кожен свою, апеляційну скаргу та просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги іншої сторони.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають відхиленню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, наказом ТОВ «Норинцівське» від 17 квітня 2014 року позивача було прийнято на роботу на посаду директора.

Наказом ТОВ «Норинцівське» від 22 грудня 2014 року позивача було звільнено з роботи на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Ухвалюючи рішення про стягнення з ТОВ «Норинцівське» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі в сумі 7 380,48 грн. з урахуванням сплати всіх передбачених законом обов'язкових платежів та зборів, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги довідку ТОВ «Норинцівське» №27 від 24.07.2015 р.

Доводи апеляційної скарги ТОВ «Норинцівське» в тій частині, що вказану суму необхідно зменшити на 973,20 грн., оскільки позивач протягом 21 календарного дня не знаходився на робочому місті, перебував за межами України, при цьому не оформлював відпустку чи відрядження, є необґрунтованими.

Як вбачається з витягу бази даних про осіб, які перетнули державний кордон України, ОСОБА_1 перетинав кордон України: 20.05.2014 р.( виїзд Київ - Варшава); 31.05.2014 р. ( в'їзд Варшава-Київ); 27.08.2014 р. ( виїзд Київ - Франкфурт); 04.09.2014 р. (в'їзд Франкфурт-Київ) (а.с.143 т.1).

Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до табелів обліку використання робочого часу, час перебування позивача за межами України було обліковано як робочий час (а.с. 237, 240, 241 т.1).

За відсутності доказів того, що позивач був відсутній на робочому місці без поважних причин, а його неявка на роботі визнана прогулом, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати у розмірі, яка була нарахована відповідачем та невиплачена на момент звільнення.

Покладаючи на ТОВ «Норинцівське» відповідальність за затримку розрахунку при звільненні позивача в розмірі 8 456,73 грн., суд першої інстанції виходив з того, що при його звільненні не було проведено виплати всіх сум, що йому належали.

При цьому суд першої інстанції врахував, що вина позивача, як керівника ТОВ «Норинцівське», у не проведенні виплати заробітної плати та належного розрахунку, не звільняє відповідача від такої відповідальності.

Колегія суддів вважає такий висновок суду правильним, оскільки саме на власника ТОВ «Норинцівське» була покладена відповідальність за дотримання його директором ОСОБА_1 вимог чинного трудового законодавства України щодо порядку та строків виплати заробітної плати, а також проведення належного розрахунку при звільненні.

Як пояснила представник відповідача в судовому засіданні, з кінця листопада 2014 року на рахунках ТОВ «Норинцівське» грошові кошти були відсутні.

За відсутності доказів здійснення належного контролю за роботою свого найманого працівника, необґрунтоване використання останнім грошових коштів в сумі 83 328 грн. 84 коп. та створення штучної заборгованості по виплаті заробітної плати не звільняє відповідача він відповідальності за порушення строків розрахунку при звільненні працівника.

Апеляційні скарги не містять заперечень в частині застосування судом першої інстанції принципу співмірності при визначенні розміру такого відшкодування, а тому рішення суду в цій частині судом апеляційної інстанції з огляду на положення ч.1 ст. 303 ЦПК України не перевіряється.

Відповідно до ч.1 ст.121 КЗпП України працівника мають право на відшкодування витрат на одержання інших компенсацій у зв'язку зі службовими відрядженнями.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за службові відрядження: добові за час перебування у відрядженні в розмірі 36 661,80 грн. та вартість проїзду до місця призначення і назад в розмірі 31014 грн., суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Колегія суддів вважає такий висновок суду правильним, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

На підтвердження тієї обставини, що за час роботи на посаді директора ТОВ «Норинцівське» ОСОБА_1 перебував у службових відрядженнях, останнім було надано світлокопії наказів: №02-г від 15.04.2014 р. ( відрядження до с. Норинці Житомирської області для координації посівних робіт на землях ТОВ «Норнцівсяке» з 15.04.2014 р. по 18.05.2014 р.); №04-г від 01.06.2014 р. ( відрядження до с. Норинці Житомирської області для координації сільхоз. робіт на землях ТОВ «Норнцівсяке» з 02.06.2014 р. по 30.06.2014 р.); №05-г від 01.07.2014 р. ( відрядження до с. Норинці Житомирської області для координації сільхоз.робіт на землях ТОВ «Норнцівсяке» з 01.07.2014 р. по 31.07.2014 р.); №06-г від 01.08.2014 р. ( відрядження до с. Норинці Житомирської області для координації сільхоз. робіт на землях ТОВ «Норнцівсяке» з 01.08.2014 р. по 25.05.2014 р.); №08-г від 08.09.2014 р. ( відрядження до с. Норинці Житомирської області для координації сільхоз. робіт на землях ТОВ «Норнцівсяке» з 08.09.2014 р. по 30.09.2014 р.); №09-г від 01.10.2014 р. ( відрядження до с. Норинці Житомирської області для координації сільхоз. робіт на землях ТОВ «Норнцівсяке» з 01.10.2014 р. по 31.10.2014 р.); №10-г від 03.11.2014 р. ( відрядження до с. Норинці Житомирської області для координації сільхоз. робіт на землях ТОВ «Норнцівсяке» з 03.11.2014 р. по 26.11.2014 р.), №11-г від 01.12.2014 р. ( відрядження до с. Норинці Житомирської області для координації сільхоз. робіт на землях ТОВ «Норнцівсяке» з 01.12.2014 р. по 30.12.2014 р.) (а.с. 187- 195 т.1), а також світлокопії звітів про відрядження (а.с.196 -205 т.1).

Разом з тим, журнал обліку наказів з кадрових питань, витяг з якого долучено до матеріалів справи, не містить відомостей про вказані накази та взагалі наказів з такою нумерацією.

Про неналежність вказаних доказів також свідчить також той факт, що наказ №2-к від 15.04.2014 р. підписаний ОСОБА_1 до моменту призначення його на посаду директора.

Доводи позивача про перебування у відрядженні до 30.12.2014 р. згідно підписаного ним наказу №11-г від 01.12.2014 р., з огляду на звільнення його з роботи 22.12.2014 р., також викликають сумнів в їх достовірності.

Крім цього, табелі обліку використання робочого часу свідчать про те, що дні перебування позивача у відрядженні обліковані, як дні перебування на робочому місці.

Оскільки належних та допустимих доказів перебування у службових відрядженнях для виконання завдань, обумовлених трудовим договором, позивач суду не надав, правові підстави для відшкодування вартості проїзду до місця призначення і назад відсутні.

Рішення суду в іншій частині задоволених позовних вимог сторони не оскаржують, а тому воно не є предметом апеляційного розгляду.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Норинцівське»- КіщакКсенії Юріївни відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/5930/2016 Головуючий у суді першої інстанції: Букіна О.М.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М