У Х В А Л А

24 червня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання Шептицька С.С.,

з участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк на ухвалу Рівненського міського суду від 26 травня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Рівненського міського суду від 26 травня 2016 року заяву представника ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі задоволено. Провадження у справі за позовом ПАТ КБ „ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості зупинено до набрання законної сили рішенням Рівненського міського суду у справі № 569/12943/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ „ПриватБанк про захист прав споживача фінансових послуг та визнання кредитного договору недійсним.

В поданій на цю ухвалу апеляційній скарзі позивач ПАТ КБ „ПриватБанк зазначав, що суд першої інстанції не навів підстав, з яких він прийшов до висновку про неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку цивільного судочинства, та про необхідність у звязку з цим зупинення провадження у даній справі.

Відповідач, який пропустив позовну давність, з 2005 року користується кредитними коштами банку, яких не повернув до цього часу.

ОСОБА_1 не скористався своїм правом подати зустрічний позов у даній справі, а предявив до банку окремий позов, що свідчить про зловживання ним своїми процесуальними правами з метою затягнути розгляд справи.

Зупинивши провадження у даній справі, суд першої інстанції фактично ухилився від вирішення спору сторін про стягнення кредитної заборгованості по суті.

Покликаючись на ці обставини, позивач ухвалу місцевого суду вважав незаконною та необґрунтованою і просив апеляційний суд її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і зявилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З матеріалів справи вбачається, що зупиняючи провадження у даній справі на підставі п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки у провадженні Рівненського міського суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ „ПриватБанк про захист прав споживача фінансових послуг та визнання кредитного договору № ROH0GF00000487 від 15 липня 2005 року недійсним, в якій можуть бути вирішені питання, від яких залежатиме результат розгляду справи про стягнення кредитної заборгованості, то провадження у даній справі слід зупинити.

Проте погодитися з таким висновком місцевого суду не можна.

Зі справи видно, що у березні 2016 року ПАТ КБ „ПриватБанк звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором № ROH0GF00000487 у сумі 76 938, 75 доларів США, що за офіційним курсом НБУ від 10 грудня 2015 року складає 1 761 127, 99 грн. (а. с. 1-8).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України у разі неможливості розгляду справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства, суд зобов'язаний зупинити провадження у цій справі.

Зупинення провадження у справі застосовується у тому разі, коли в іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом учинення процесуальних дій під час судового розгляду з визначених у законі об'єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і передбачити усунення яких неможливо.

Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.

Вказаний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 4 листопада 2015 року у справі № 6-923цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України повинен враховуватися судами.

Статтею 157 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Відповідно до роз'яснень, які надані у п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", визначаючи наявність передбачених ст. 201 ЦПК України підстав, за яких провадження у справі підлягає обов'язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, врахувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, як зазначено у п. 4 ч. 1 цієї статті - неможливість розгляду цивільної справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства, застосовується у тому разі, коли в іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість розгляду.

Таким чином, необхідність у зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв'язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиціальне значення для іншої справи.

Постановляючи ухвалу про зупинення провадження у цій справі, суд першої інстанції не дав належної оцінки обставинам справи та не встановив, у чому полягає неможливість розгляду справи про стягнення боргу за кредитним договором до вирішення іншої цивільної справи про визнання кредитного договору недійсним, позовні вимоги в яких є взаємовиключними та не є однорідними.

Не з'ясовано судом і того, яким чином вирішення іншої справи впливає на можливість розгляду справи про стягнення боргу та чи можливо в межах цієї справи на підставі відповідних доказів встановити обставини справи та з'ясувати, чи є підстави для стягнення боргу, зокрема і питання щодо чинності кредитного договору, та в залежності від цього розглянути справу і вирішити спір.

Не враховано судом і те, що зазначені спори є різними за змістом, а доводи відповідача на обґрунтування клопотання про зупинення провадження у справі ґрунтуються лише на його припущеннях щодо можливого результату розгляду іншої справи.

Таким чином судом не встановлено, що у справі є підстави вважати, що вирішення цього спору неможливе без вирішення іншого спору сторін, та що у звязку із цим є підстави для зупинення провадження у даній справі.

Крім того, судом не було враховано, що згідно з ч. 2 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Помимо цього, у випадку ухвалення судом рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ „ПриватБанк про захист прав споживача фінансових послуг та визнання кредитного договору № ROH0GF00000487 від 15 липня 2005 року недійсним на користь позивача і набрання ним законної сили, цей факт може бути підставою для перегляду судового рішення, яке буде ухвалено у даній справі, у звязку з нововиявленими обставинами.

Тому керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 308, 312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк задовольнити.

Ухвалу Рівненського міського суду від 26 травня 2016 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення. Вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: