н/п 2/490/1524/2016 Справа № 490/2044/16-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2016 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Гуденко О.А.,

при секретарі Гудковій Є.С.,

за участі позивачки та її представника , представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про поділ майна подружжя , -

ВСТАНОВИВ :

В березні 2016 року позивачка звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просила провести поділ сумісного нажитого під час шлюбу майна - нерухомого майна та транспортного засобу. Просила визнати за нею право власності на 1/2 частину гаражу № 182 , який розташований в АГК "Стапель-4" в м. Миколаєві та на 1/2 частину автомобіля ОСОБА_4, державний номер НОМЕР_1; виділити в натурі кожному з співвласників по 1/3 частині квартири АДРЕСА_1; а також визнати солідарним обов'язком подружжя кредитний договір № 0890 укладений нею з банком ПУМБ.

У судовому засіданні позивачка та її представник вимоги позову підтримали в повному обсязі, звернувши увагу суду на те, що кредит позивачка брала в інтересах сім'ї і витрачала кредитні кошти виключно на потреби сім'ї. На теперішній час вона має заборгованість у 29 000 грн., яку повинен повертати банку також і відповідач. Від проведення судової будівельно-технічної експертизи щодо визначення можливості розподілу квартири в натурі відмовилася.

Відповідач в минулому судовому засіданні вимоги позову визнав частково - в частині визнання спільним майном та розподілу в рівних частках гаражу та автомобіля. Щодо визнання кредитного договору солідарним обов'язком заперечував, оскільки він не надав згоди позивачці на отримання кредиту та йому взагалі не відомо , на які потреби витрачалися кредитні кошти .

Третя особа в минулому судовому засіданні вимоги позову підтримала.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову визнав частково . Заперечував щодо визнання кредитного договору солідарним обов'язком подружжя, оскільки таке є зміною сторін в договорі, що є неналежним способом захисту порушеного права, і неможливо вирішувати в межах заявлених позовних вимог, оскільки позивачем не зазначено про процесуальний статус банку по справі. Крім того, зазначив , що таке є захистом порушеного права на майбутнє, що також не відповідає вимогам ст. 16 ЦК України.

Вислухав пояснення сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Як вбачається із матеріалів справи, сторони з 23 вересня 1989 року по лютий 2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі . Від шлюбу мають повнолітню дочку ОСОБА_3

Квартира АДРЕСА_2 , однокімнатна, належить сторонам на праві спільної частковій власності по 1/3 частині кожному - на підставі Свідоцтва про право власності від 13.05.1997 року, виданого ДП СЗ ім. 61 комунара.

Правовстановлюючими документами, наявними в матеріалах справи, підтверджується, що у період шлюбу сторони придбали наступне майно:

- гараж № 182 в автогаражному кооперативі "Стапель-4" в м. Миколаєві , площею 20,5 кв.м., підвал 18, 6 кв.м.- на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно , виданого виконкомом ММР від 23.12.2005 року , зареєстровано за ОСОБА_2 ;

- автомобіль ОСОБА_4 1.3., 1990 року випуску, д/н ВЕ 5076 АТ - на підставі біржової угоди від 17.01.1998 року. Відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль зареєстровано за ОСОБА_2

Відповідно до довідки відділення № 7 ПАТ "ПУМБ" , станом на 08 червня 2016 року у ПАТ "ПУМБ" у ОСОБА_1 відкрито кредитний договір № 0890 від 30 серпня 2011 року. Заборгованість перед Банком складає 29 503,10 грн. Як вбачається з умов зазначеного кредитні кошти були надані у вигляді відкритої кредитної лінії на кредитну платіжну картку. Як вбачається з виписки за даним кредитним рахунком , позивачка використовувала дану платіжну картку для оплати в супермаркетах, магазинах одягу та побутової техніки.

Згідно зі ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя; майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Відповідно до вимог пунктів 2,4 ст. 65 СК під час укладання договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Тобто зазначені норми матеріального права презюмують факт спільної сумісної власності подружжя , доки не доказано інше кимось із подружжя.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Доказів того, що спірні автомобіль і гараж придбані та збудований за кошти, які належали відповідачеві особисто, як-то передбачає ч. 1 ст. 57 СК України, останній суду не надав.

Наведені обставини свідчать про те, що у відповідності до наведених положень СК України, спірні гараж та автомобіль є спільною сумісною власністю позивачки та відповідача і їх частки у праві спільної власності є рівними.

Відповідно до п.п. 22 - 24 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості під час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СКУ, ч. 3 ст. 368 ЦКУ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦКУ можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом, в тому числі грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі (як-то є автомобіль, меблі, побутова техніка) , суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

За такого, суд вважає за доцільне розділити в рівних частках між сторонами належні їм автотранспортний засіб та гараж.

Що стосується вимог позову про визнання кредитного договору солідарним обов'язком подружжя, то такі вимоги не відповідають належному способу захисту порушеного права.

У відповідності з вимогами ст.541 ЦК України солідарний обов'язок виникає у випадках, встановлених договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 30 серпня 2011 року між позивачем та АТ "ОСОБА_5 капітал", правонаступником якого є ПАТ "ПУМБ" , укладений кредитний договір, на підставі якого їй було надано кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії на споживчі цілі.

Укладеним кредитним договором не передбачено солідарного або особистого обов'язку відповідача ОСОБА_2 перед кредитором щодо повернення кредиту.

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зазначена норма цивільного права, що регулює правовідносини щодо надання та отримання кредиту, не передбачає виникнення зобов'язання з повернення позики у іншої особи, яка не є позичальником.

Відповідно до вимог ч.4 ст.65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Зазначена норма сімейного права не встановлює для другого з подружжя солідар-ного обов'язку за укладеним договором перед іншою стороною договору, зокрема перед кредитором.

В ч.1 ст.2 СК України встановлено, що Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини, що виникають між подружжям, та не регулює інші правовідносини, зокрема щодо повернення позики.

Отже, відповідно до змісту ч.4 ст.65 СК України передбачає, що укладення одним із подружжя договору в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя перед тим із подружжя, яким укладено договір, з питання його сумісного виконання, а не перед іншою стороною такого договору, зокрема перед кредитором.

З цього приводу в п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді прав про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Відповідно до ч.1 ст.73 ЦК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

Термін «стягнення» встановлений в Законі України «Про виконавче провадження», який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Тому передбачене ч.2 ст.73 СК України стягнення на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, може бути здійснено за наявності рішення про солідарне стягнення боргу з обох з подружжя.

Саме так це питання врегульоване в ч.6 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження», якою встановлено, що у разі, якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Таким чином, слід визнати, що у разі укладення одним з подружжя кредитного договору діючим законодавством не передбачено солідарного обов'язку другого з подружжя перед позикодавцем, а вимоги ч.4 ст.65 та ч.2 ст.73 СК України не є підставою для задоволення позову кредитора до того з подружжя, який не є стороною у кредитному договорі, про стягнення заборгованості за цим договором.

По-друге, при розподілі спільного майна подружжя враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Проте жодних вимог про таке позивачка не заявляла, зазначаючи лише про визнання її обов'язку за кредитним договором - солідарним. При цьому жодних клопотань про залучення стороною у цивільній справі кредитора у зобов'язанні ПАТ "ПУМБ" - позивачем та її представником не заявлялося, що взагалі позбавляє суд можливості вирішувати в даній справі питання про його права та обов'язки відносно сторін по справі.

На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про розподіл квартири в натурі між співвласниками - за недоведеністю в зв'язку з відмовою позивачки від проведення судової будівельно-технічної експертизи , а у задоволенні вимог про визнання кредитного договору солідарним обов'язком подружжя - за безпідставністю вимог.

За такого , у відповідності до ст. ст. 60, 63, 68, 70 СК України, ст.ст. 316, 328, 355, 368, 372 ЦК України, позов підлягає частковому задоволенню.

В силу ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1102,60 грн. судового збору, сплаченого при подачі позову, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України , суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Провести поділ спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину гаражу № 182 , який розташований в АГК "Стапель-4" в м. Миколаєві та на 1/2 частину автомобіля ОСОБА_4, 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

Залишити у власності ОСОБА_2 1/2 частину гаражу № 182 , який розташований в АГК "Стапель-4" в м. Миколаєві, та 1/2 частину автомобіля ОСОБА_4, 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 1102 грн. 60 коп. судового збору на користь ОСОБА_1 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Суддя Гуденко О.А.