Справа № 711/6643/16-ц
Провадження № 2/712/1682/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2016 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Романенко В.А.

при секретарі Таран А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «МЕДІТ-СЕРВІС» про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства «МЕДІТ-СЕРВІС» про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні, посилаючись на те, що наказом № 16 від 01 квітня 2011 року він був прийнятий на посаду водія автобуса на приватне підприємство «МЕДІТ - СЕРВІС», що розташоване за адресою: вул. Смілянська. 127 в м. Черкаси. 18006 (директор ОСОБА_2).

Наказом № 42 від 25 червня 2012 року він був звільнений з підприємства за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України.

Ніяких повідомлень ні усних, ні письмових про нараховані йому суми відповідач не надавав.

В день звільнення повний розрахунок з ним проведений не був, а саме, не була виплачена компенсація за невикористану відпустку за період роботи з 01.04.2011 року по 25.06.201 року (за 1 рік 2 місяці та 25 днів).

Оскільки він знаходився в трудових відносинах із зазначеним приватним підприємством з 01 квітня 2011 року по 25 червня 2012 року (1 рік 2 місяці та 25 днів), то мав повне право на щорічну відпустку із збереженням на її період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Не зважаючи на те, що право працівників на відпустку закріплено в Конституції і законах України, а ОСОБА_2 не може не знати про їх існування як роботодавець, але за ради свого збагачення свідомо їх порушує.

На підприємстві щорічна відпустка працівникам не надається, люди працюють без відпусток, що є грубим порушенням прав людини на відпочинок і Національного законодавства.

Йому також відпустка не надавалась, а тому у відповідності до ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Не зважаючи на цю норму права при звільненні грошова компенсація за невикористану відпустку позивачу виплачена не була.

Надати розрахунок грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку він позбавлений можливості, оскільки роботодавець такого розрахунку не надавав і не надає.

Як вбачається з його індивідуальних відомостей про застраховану особу з Пенсійного фонду України, його сумарна заробітна плата за останні 12 місяців перед звільненням з ПП «Медіт-Сервіс» складає 15550 гривень. (6 х 1210 + 1 х 1290 + 5 х 1400 = 15550 грн.)

Кількість календарних днів за останні 12 місяців перед звільненням складатиме 365, за винятком святкових і неробочих днів ( ст. 73 КЗпП України) - 355 днів.

Середньоденний заробіток буде складати 43 грн. 80 коп. (1550 : 355 = 43.80 грн.)

Щорічна відпустка для водія встановлена законодавством - 24 календарні дні. Сумарна кількість днів щорічної відпустки за період його роботи на ПП «Медіт-Сервіс» за 1 рік 2 місяці та 25 днів складатиме 30 днів (24 + 4 + 2=30).

За період його роботи з 01.04.2011 року по 25.06.2012 року відповідач зобов'язаний сплатити йому компенсацію за невикористану щорічну відпустку в сумі 1314 гривень (43,80 х 30 = 1314 грн.).

Просить суд стягнути з приватного підприємства «МЕДІТ - СЕРВІС» на його користь грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період роботи з 01 квітня 2011 року по 25 червня 2012 року (1рік 2 місяці та 25 днів) в сумі 1314 грн.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, та просив суд задовольнити їх в повному обсязі.

Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, та просили суд в позові відмовити, надавши свої заперечення до позову, які приєднані до матеріалів справи.

Заслухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1ст. 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України,суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частинами першою, третьою статті 10 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Рішенням Конституційного суду України від 15.10.2013 року у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до наказу № 16 від 01 квітня 2011 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду водія маршрутного автобуса на приватне підприємство «Медіт-Сервіс».

Наказом № 42 від 25 червня 2012 року ОСОБА_1 був звільнений з приватного підприємства ПП «Медіт-Сервіс».

Відповідно до положень ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Згідно ч. 1ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

За правилами ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Як вбачається з роз'яснень пленуму Верховного Суду України, наданих у п.23 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст. 182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи.

У позовній заяві позивач вказував, що у день його звільнення відповідачем не було виплачено компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період роботи з 01 квітня 2012 року по 25 червня 2012 року (1 рік 2 місяці та 25 днів) в сумі 1314 грн.

Вказане позивач обґрунтовує тим, що відомості, які містяться в індивідуальній відомості про застраховану особу (номер облікових картки НОМЕР_1) є підтвердженням того, що позивач не отримав компенсації при звільненні за невикористану відпустку.

Однак, даний доказ свідчить про те, що вимоги позивача формуються на формальних міркуваннях. Відповідно до даної відомості в червні місяці 2012 року позивач отримав 1400 грн., при цьому відповідно до Наказу № 42 «Про звільнення» відпрацював 25 робочих днів, а отримав грошові кошти за відпрацьований час та компенсаційні виплати відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до п. 2 постанови КМУ «Про порядок обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Під час трудових відносин позивач скористався своїм правом на відпочинок і за 12 місяців роботи мав відпустку, відповідно до наказу № 59 від 11 жовтня 2011 року надано відпустку на 15 календарних днів водію ОСОБА_1 згідно заяви від 09.10.2011 року з 17 жовтня 2011 року по 31 жовтня 2011 року. Головному бухгалтеру Пузир М.В. зробити відповідні розрахунки нарахування відпускних, суми відпускних включити до відомості за жовтень місяць 2011 року.; наказом № 10 від 27 березня 2012 року надано відпустку на 11 календарних днів водію ОСОБА_1 згідно заяви від 26.03.2012 року з 02 квітня 2012 року по 12 квітня 2012 року. Головному бухгалтеру Пузир М.В. зробити відповідні розрахунки нарахування відпускних, суми відпускних включити до відомості за квітень місяць 2012 року.

На момент звільнення ОСОБА_1 не використав 6 календарних днів за 1 місяць 25 дні роботи за що і отримав компенсацію при звільненні.

На підтвердження вказаних фактів в матеріалах справи містяться довідки ПП «Медіт-Сервіс» нарахування заробітної плати з бухгалтерськими довідками.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому при звільненні , проводиться в день звільнення.

Як вимагає ст. 116 КЗпП України ОСОБА_1 при звільненні були нараховані всі належні йому суми на момент звільнення, Вказані кошти були виплачені позивачу, що підтверджується розрахунковою платіжною відомістю № НЗП-00026 за жовтень 2011 року, розрахунковою платіжною відомістю № НЗП-000008 за квітень 2012 року та розрахунковою платіжною відомістю № НЗП-000012 за червень 2012 року.

Таким чином, судом під час розгляду даної справи з заявлених позивачем підстав не було встановлено порушення відповідачем прав позивача на виплату належної йому компенсації за невикористану відпустку при звільненні за період роботи з 01.04.2011 року по 25.06.2012 року, а тому дані вимоги не підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про відпустки» встановлено вичерпний перелік підстав (випадків), коли виплачують компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Таку компенсацію, зокрема, надають під час звільнення працівника - грошову компенсацію виплачують за всі невикористані дні щорічної відпустки.

Статтею 74 КЗпП України передбачено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Згідно до ст. 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Відповідно до ст. 82 КЗпП України, до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, зараховуються, зокрема, час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка та час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

Виходячи з вищенаведених норм, щорічні відпустки надаються лише у випадку наявності трудових відносин між працівником та роботодавцем, в межах наявного трудового договору, якщо працівник працював протягом робочого року, за який повинна надаватися така відпустка. Робочий рік відліковується при цьому з дня укладення трудового договору. Припинення відліку робочого року припиняється відповідно, з моменту припинення трудових відносин (які можуть мати місце лише в межах дії трудового договору).

Крім того, з моменту звільнення, а саме 2012 року по день звернення до суду з даним цивільним позовом до ПП «Медіт-еервіс» позивач ОСОБА_1 не пред'являв жодної вимоги до ПП «Медіт-Сервіс» про нарахування та виплату йому компенсації за невикористану відпустку при звільненні.

Що стосується посилання представника позивача про те, що накази про надання щорічної відпустки взагалі не існували в природі, та були сфабриковані безпосередньо в процесі розгляду справи, тобто є сфальсифікованими, суд не може взяти до уваги, оскільки дане питання вирішується відповідно до норм кримінально-процесуального законодавства.

При цьому, у відповідності до вимог ст.ст. 94, 97 КПК України перевірка заяв та повідомлень про злочин проводиться органом досудового слідства. До компетенції суду не відноситься питання порушень чи відмови у порушенні кримінальної справи, крім кримінальних справ, зазначених в частині 1 статті 27 КПК України (справи про злочини, передбачені ст. 125, ч.1 ст. 126, 356 КК України).

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у позовних вимогах.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 88 ЦПК України, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. 36, 47, 74, 83, 116 КЗпП України, ст. ст. 3, 10, 11, 15, 57, 60, 61, 88, 202, 212, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до Приватного підприємства «МЕДІТ-СЕРВІС» про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду протягом десяти днів з моменту його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: