Справа № 344/1155/16-ц
Провадження № 22-ц/779/2452/2016
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Ковалюка Я.Ю.

суддів: Матківського Р.Й., Фединяка В.Д.

секретаря Петріва Д.Б..

з участю представників:апелянта - ОСОБА_2, відповідача3-Гриньківа І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області, Управління ДАІ УМВС України в Івано-Франківській області, Регіонального сервісного центру МВС України про скасування наказів, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 10 листопада 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2016 року позивач звернувся в суд із зазначеним позовом і збільшивши позовні вимоги просив скасувати: п.1 наказу №487 від 20.04.2015р. про порушення нормативно-правових актів працівниками ДАІ та покарання винних, виданого Головним управлінням МВС України в Івано-Франківській області; п.1 наказу №1158 від 01.09.2015р. про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників ДАІ, виданого Головним управлінням МВС України в Івано-Франківській області; наказ №499 о/с від 18.09.2015р. по особовому складу, виданий Головним управлінням МВС України в Івано-Франківській області в частині, що стосується звільнення ОСОБА_3 з посади провідного фахівця центру надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м. Івано-Франківська, Тисменицького та Тлумацького районів при УДАІ УМВС України в Івано-Франківській області; зобовязати Головне управління МВС України в Івано-Франківській області та Регіональний сервісний центр МВС України в Івано-Франківській області поновити ОСОБА_3 на посаді, що відповідає посаді провідного фахівця центру надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м. Івано-Франківська, Тисменицького та Тлумацького районів при УДАІ УМВС України в Івано-Франківській області; стягнути з УДАІ УМВС України в Івано-Франківській області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з дня офіційного звільнення до моменту поновлення на роботі у сумі 17466.75грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 10 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, вважаючи його незаконним, ухваленим внаслідок неповного зясування судом обставин, що мають значення для справи, а також неправильним застосуванням норм матеріального права, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу.

В поданій апеляційній скарзі зазначив, що 02.09.2015р. його було повідомлено про відсторонення від виконання службових обовязків на роботі, однак не зазначено підстав відсторонення в порушення ст.46 КЗпП України. За вересень та жовтень 2015 року він отримував заробітну плату, а тому думав, що трудові відносини тривають.

30.12.2015р. прийшовши на роботу, був повідомлений про необхідність забрати трудову книжку, і саме із записів в ній, дізнався про те, що звільнений з 24.09.2015р. з посади, яку займав.

28.01.2016р. ним було отримано копії наказів від 20.04.2015р., 01.09.2015р. (про накладення дисциплінарних стягнень) та 18.09.2015р. (про звільнення), висновок службової перевірки.

Вважає, що роботодавцем порушено вимоги п.3 ст.40 КЗпП України, так як підстав для застосування двох дисциплінарних стягнень не було.

Щодо наказу від 20.04.2015 року, вважає, що службова перевірка з приводу законності його дій при реєстрації автомобіля RENAULT Kangoo, проведена без врахування обєктивних обставин, що призвело до незаконного застосування щодо нього дисциплінарного стягнення.

Так, судом не взято до уваги його пояснення, а також письмові докази, що при внесенні в графу свідоцтва «рік випуску» рік виготовлення 2010 рік, він керувався не тільки висновком експерта, а й Національною автоматизованою інформаційною системою (АІС).

Судом не досліджувався лист сервісного обслуговування АТ «Рено Україна», що автомобіль RENAULT Kangoo, номер шасі VF1FW1BB54443100 виготовлено в листопаді 2010 року. На його думку він правомірно зареєстрував вищезазначений автомобіль.

Щодо наказу від 01.09.2015 року вважає, що службова перевірка з приводу законності його дій при реєстрації автомобіля VOLKSVAGEN T4, проведена без врахування обєктивних обставин, що призвело до незаконного застосування щодо нього дисциплінарного стягнення. Вважає, що зазначений автомобіль ним та з участю експерта було оглянуто згідно інструкції, однак під час огляду двигуна неможливо було встановити його номер, оскільки двигун був забруднений. Власник автомобіля поїхав мити двигун, а він повернувся до місця роботи. Твердження відповідача, що він не оглядав даний автомобіль вважає безпідставними.

Апелянт також вказує, що оскільки в його діях відсутні підстави для застосування до нього дисциплінарних стягнень, накладених згідно наказу від 20.04.2015 року та наказу від 01.09.2015 року, тому відсутня системність в його діях, а відтак і наказ від 18.09.2015 року про його звільнення є безпідставним та незаконним.

Крім цього апелянт вважає, що судом помилково відмовлено йому в позові через пропуск строку позовної давності. У рішенні судом зазначено, що він звернувся з позовом до суду тільки 05.08.2016 року, однак, таке твердження є помилковим, оскільки, як вбачається з відмітки суду на позовній заяві, він звернувся 29.01.2016 року, тобто в межах строку позовної давності.

З цих підстав, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

В судовому засіданні представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Представник відповідача3 доводи апеляційної скарги заперечив.

Інші учасники судового процесу в судове засідання не зявилися, хоча належним чином повідомлялися про час й місце розгляду справи, що у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень ст.ст. 16, 20 ЦК України передбачено право особи захистити своє порушене право шляхом звернення до суду.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_3 та відмовив у їх задоволенні за пропуском строку позовної давності.

Таке рішення не відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_3, який працював на посаді провідного фахівця центру надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м. Івано-Франківська, Тисменицького та Тлумацького районів при УДАІ УМВС України в Івано-Франківській області, згідно наказу начальника УМВС України в Івано-Франківській області полковника міліції ОСОБА_4 №499 о/с від 18.09.2015р. було звільнено за п.3 ст.40 КЗпП України з 24.09.2015 року (а.с.8). Підставою звільнення в наказі зазначено - наказ УМВС від 01.09.2015р. №1158.

Приводом для цього послужило те, що наказом начальника УМВС України в Івано-Франківській області полковника міліції ОСОБА_4 №487 від 20.04.2015р. виявлено порушення нормативно-правових актів працівниками ДАІ (а.с.6, 9-21).

Так, службовою перевіркою, яка проводилась на підставі звернення народного депутата України ОСОБА_5 за заявою до нього ОСОБА_6, встановлено порушення ОСОБА_3 вимог п.7.6 наказу МВС України від 11.08.2010р. №379 «Про затвердження Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них», який проводив реєстрацію автомобіля, а саме у внесенні до свідоцтва про реєстрацію автомобіля недостовірних даних про рік виготовлення ТЗ. На підставі даного наказу, позивачу було оголошено догану.

Окрім цього, наказом начальника УМВС України в Івано-Франківській області полковника міліції ОСОБА_4 №1158 від 01.09.2015р. виявлено порушення нормативно-правових актів працівником ДАІ (а.с.7, 22-28).

Так, при вивченні обставин щодо вказаних порушень проводилась перевірка на підставі матеріалів ВВБ в області ДВБ МВС України про можливість порушення під час проведення державної реєстрації автомобіля ОСОБА_7, підчас якої встановлено грубе порушення ОСОБА_3 вимог п.3.1 наказу МВС України від 11.08.2010р. №379 «Про затвердження Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них», який належно повідомлений про факт невідповідності номера двигуна ТЗ, не провів 22.07.2015р. огляд автомобіля,

Так, по першому випадку службової перевірки, коли гр. ОСОБА_6 18.12.2014р. звернувся про реєстрацію ТЗ, саме цей громадянин надав позивачу посвідчення митниці 01.01.2011 року з відміткою календарного та модельного 2011 року випуску та іноземне свідоцтво про першу реєстрацію автомобіля 17.01.2011р., за результатами чого ОСОБА_3 проводив огляд даного ТЗ, видав акт огляду (а.с.21) та перевірку документів за наявними базами даних АІС, прийняв рішення про реєстрацію даного автомобіля з видачею номерних знаків і свідоцтва про реєстрацію. Хоча, в оспорюваному наказі №487 від 20.04.2015р. і зазначено про виявлення порушення ОСОБА_3, нормативно-правових актів, а саме те, що йому було надано під час звернення про реєстрацію ТЗ окрім вищезгаданих документів про рік випуску 2011, також і висновок судового експертного дослідження від 16.12.2014р., де визначено рік випуску 2011 (з виправленням від руки зазначеного року на 2010), однак позивач на його думку вірно встановив рік випуску 2010.

Натомість, як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, службовою перевіркою та наказом №487 від 20.04.2015р. визначено те, що під час реєстрації даного ТЗ ОСОБА_3 вніс у свідоцтво про реєстрацію недостовірні дані про рік виготовлення даного автомобіля, так як згідно п.7.6 наказу МВС України від 11.08.2010р. №379 «Про затвердження Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них» якщо календарну дату визначити неможливо, як у даному випадку, то за основу приймається модельний рік виготовлення визначений з урахуванням календарної дати першої реєстрації, а при ввезенні на митну територію України є такою яка зазначена в технічному паспорті (2011 рік). Саме дану норму не врахував ОСОБА_3 та прийняв рішення про внесення у графу свідоцтва «Рік випуску» рік виготовлення 2010 (на підставі виправленого вручну висновку експерта), про що він підтвердив у поясненні УДАІ УМВС (а.с.9-21).

Тому, суд першої інстанції підставно прийшов до переконання про відсутність у роботодавця порушень щодо проведеної перевірки, отриманих від позивача пояснень та притягнення останнього до відповідальності у вигляді догани, та підстав суду для скасування даного наказу, за недоведеністю цих вимог.

По другому випадку службової перевірки, під час державної реєстрації ТЗ громадянина ОСОБА_7, ОСОБА_3 також проводив реєстрацію даного автомобіля.

Так, як свідчать матеріали перевірки, 22.07.2015р. ОСОБА_7 у присутності попереднього власника автомобіля ОСОБА_8 звернувся з метою огляду та дослідження ТЗ до експерта НДЕКЦ при УМВС, після чого було виявлено ознаки набиття двох різних номерів двигуна, що свідчило про можливу підробку, про що було повідомлено ОСОБА_3, як провідного фахівця центру, задля недопущення перереєстрації даного ТЗ. Однак, ОСОБА_3 не провів цього дня огляд автомобіля.

Саме за таке грубе порушення вимог п.3.1 Наказу МВС України від 11.08.2010р. №379 «Про затвердження Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них», саме не проведення огляду двигуна ТЗ 22.07.2015р., що підтвердили при перевірці у поясненнях Мельник (експерт), ОСОБА_8 та ОСОБА_7, а тому і було застосовано до позивача дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення, а його керівнику оголошено догану за відсутність контролю за працівниками (а.с.140-142).

При цьому, у позові позивач зазначив те, що оскільки під час огляду двигуна 22.07.2015р. неможливо було встановити його номер, через сильне забруднення, він відправив власника даного автомобіля на миття двигуна, та тільки 24.07.2015р. власник авто подав відповідну заяву та документи для перереєстрації ТЗ, в т.ч. висновок експертного дослідження від 23.07.2015р. про незмінність номеру двигуна, а тому підстав для відмови у реєстрації авто позивач не знайшов. На обґрунтування позовних вимог в тій частині, що був огляд ТЗ, позивач надав суду письмові пояснення від 09.11.2016 року громадян ОСОБА_7 та ОСОБА_9 (а.с.213-214), які пояснили про проведення огляду автомобіля позивачем ОСОБА_3 саме 22.07.2015р., хоча предметом службової перевірки був факт неогляду позивачем двигуна автомобіля та необхідність його затримання, тому такі письмові пояснення двох громадян суд оцінив критично, оскільки вони суперечать доводам самого позивача у позові про те, що ним дійсно не оглядався двигун 22.07.2015 року через його забруднення, а сама перереєстрація ТЗ проводилась позивачем 24.07.2015р., коли був поданий власником ТЗ висновок експерта про відсутність змін номеру двигуна. Щодо необхідності затримки позивачем як працівником центру даного авто через наявну постанову суду про вилучення автомобіля у гр. ОСОБА_10, після чого даний ТЗ був перереєстрований на гр. ОСОБА_11 на підставі свідоцтва про спадщину, та не повідомлення позивачем відповідні органи нотаріальну контору та судовий орган для прийняття рішень, то суду не надано жодного пояснення щодо цих доводів чи спростувань, акцентуючи увагу тільки на проведенні реєстрації ТЗ гр. ОСОБА_7 24.07.2015р.

Для надання суду першої інстанції всіх матеріалів перевірки та отриманих пояснень зі сторони роботодавця відповідача 2 від позивача до другого правопорушення, то представник відповідача 2 зазначив суду, що матеріали перевірки в звязку з ліквідацією особи, були знищені (а.с.215-218). Але суд критично оцінив такий доказ, оскільки як зазначено в акті, такі документи визначені строком зберігання 5 років.

Разом з тим, суд першої інстанції прийшов до переконання про відмову в частині вимог про скасування наказів №1158 від 01.09.2015р. та №499 о/с від 18.09.2015р., поновлення на рівнозначній посаді, враховуючи таке.

Відповідно до пункту 3 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

З урахуванням положень статті 147 КЗпП України звільнення за передбаченими пунктом 3 статті 40 КЗпП України підставами є заходом стягнення, що застосовується до працівника за порушення ним трудової дисципліни. Таким чином працівник може бути звільнений з роботи на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України, якщо після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення, яке не втратило юридичної сили за давністю і не зняте достроково (стаття 151 КЗпП України), він знову вчинив проступок на роботі.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п.п. 3, 4, 7, 8 ст. 40, п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. ст. 147- 1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Вирішуючи питання про застосування дисциплінарного стягнення, власник, як це передбачено ст. 149 КЗпП України, повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосоване лише одне дисциплінарне стягнення.

За порушення трудової дисципліни на працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Як встановлено судом, відповідач 2 застосовував перший раз догану щодо позивача, з отриманням пояснень, а за наступне порушення наступила відповідальність звільнення. При цьому, щодо отримання пояснень по повторному дисциплінарному правопорушенню за результати перевірки в серпні 2015р. що потягло відповідальність позивача - звільнення, то відповідач 2 не надав суду доказів такого відібрання пояснень у позивача.

Проте, у поновленні на роботі та скасуванні наказу начальника УМВС України в Івано-Франківській області полковника міліції ОСОБА_4 №499 о/с від 18.09.2015р. про звільнення, суд першої інстанції в порушення вимог п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення» відмовив у задоволенні позовних вимог за пропуском строку позовної давності, з огляду на те, що представник відповідача 1 звернув увагу суду на строки, відповідно до вимог ст. 233 КЗпП України щодо звернення до суду протягом 1 місяця, та клопотав про їх застосування судом.

При цьому, суд зазначив, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про поновлення визначальними є такі юридично значущі обставини, як дізнання особи про наказ яким його звільнено з посади.

Реалізація права на судовий захист невід'ємно пов'язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Основним нормативним актом, що регулює строки звернення до суду про вирішення спорів у порядку цивільного судочинства, є Цивільний кодекс України (далі - ЦК України), який установлює інститут позовної давності і містить положення щодо часових меж, упродовж яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.

Норми ЦК України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257), а також спеціальну позовну давність (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність. Крім того, частина перша статті 268 ЦК України містить перелік позовних вимог, на які позовна давність взагалі не поширюється, а в частині другій цієї статті зазначено, що законом можуть бути встановлені додатково інші вимоги, на які не поширюється позовна давність.

У частині першій статті 233 Кодексу передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів.

Позивач доводив суду в позовних вимогах те, що йому стало відомо про наказ яким його звільнено з посади - у грудні 2015 року, трудову книжку він отримав 22.01.2016р., а 28.01.2016р. сам наказ про звільнення на запит адвоката, то він звернувся з позовом до суду 29.01.2016 року (відмітка на позові), а тому підставно про поновлення строків звернення до суду не клопотав, як і не обґрунтовував поважність причин такого пропуску. Тому, суд першої інстанції не вправі був відмовляти у вимогах позову за пропуском строку позовної давності.

Позивач також зазначив в позові та поясненнях те, що оскільки йому нараховувалась з/плата, то він вважав до грудня 2015 року, що він не звільнений, про те, як вбачається з наданої ним виписки, кошти розрахункові оплачувались відповідачем 2 після звільнення позивача з 24.09.2015р., ще 29.09 та 28.10.2015р., після чого виплат позивачу не було, а тому доводи того, що він отримував заробітну плату до грудня 2015 року, не є також доведеним суду. При цьому, предметом спору не є вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки заробітної плати.

Щодо зясування судом факту несвоєчасної видачі трудової книжки, в обґрунтування доводів позивача про те, що йому не було відомо про звільнення з посади у день звільнення, то позивач доводив усно про таке отримання книжки саме 30.12.2015р., натомість відповідач 2 доводив протилежне, однак, оскільки запис у особовому листку з обліку кадрів про отримання трудової книжки позивачем не містить дати такого отримання, то такий факт неповідомлення своєчасно про наказ про звільнення позивача, і як наслідок несвоєчасності видачі трудової книжки працівнику, залишився недоведеним суду жодною стороною.

Щодо вимог до відповідача 3 (зміни до позову заявою від 19.04.2016р. щодо поновлення на роботі), то Регіональний сервісний центр МВС України в області, не є правонаступником Управління ДАІ УМВС України в Івано-Франківській області, а є новоствореною юридичною особою (а.с.102-113), добір до якого проводився на підставі конкурсу, участь у якому позивач не брав, тому поновлення позивача на рівнозначній посаді у новостворене підприємство, суперечить вимогам законодавства, зазначеного нижче. Аналогічно вимога позову до відповідача 1, з яким відсутні були трудові відносини у позивача, є необґрунтованою.

Так, пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами трудових спорів № 9 від 06.11.1992 року із наступними змінами визначено, що після припинення діяльності підприємства можливе створення на його базі нового підприємства і прийом працівників у новостворене підприємство здійснюється на загальних підставах, а тому працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі у новостворене підприємство, якщо він не був переведений туди у встановленому порядку.

Розглянувши справу, в межах предявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача є недоведеними, а тому відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові з цих підстав.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 10 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області, Управління ДАІ УМВС України в Івано-Франківській області, Регіонального сервісного центру МВС України про скасування наказів, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Я.Ю. Ковалюк

Судді: Р.Й. Матківський

ОСОБА_12