Справа № 165/983/16-ц
Провадження № 4-с/165/12/16
НОВОВОЛИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ УХВАЛА
16 червня 2016 року м. Нововолинськ
Нововолинський міський суд Волинської області у складі:
головуючого Ференс-Піжук О.Р.,
за участю секретаря Харук Ю.І.,
заявника-скаржника ОСОБА_1,
представника заявника скаржника ОСОБА_2,
особи, дії якої оскаржуються державного виконавця Козака Д.І.,
представника стягувача ПАТ «Державний ощадбанк» ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Нововолинську скаргу на дії головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Нововолинського міського управління юстиції ОСОБА_4, суд
Зазначає, що 11 травня 2016 року в процесі судового розгляду даної скарги йому стало відомо, що 24 березня 2016 року головним державним виконавцем ВДВС Нововолинського МУЮ ОСОБА_4 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа № 2-1004 виданого Нововолинським міським судом 26.12.2011 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний Ощадний банк України» заборгованості по договору кредитної лінії № 3152 від 30.01.2008 року в сумі 327413,13 грн. Стверджує, що копію даної постанови отримав у Нововолинському ВДВС 13 травня 2016 року і 20 травня 2016 року оскаржив її до суду. Вважає, що прийняття головним державним виконавцем ВДВС ОСОБА_4 24 березня 2016 року постанови про закінчення виконавчого провадження призвело до порушення його прав, обмеження володіння належним майном, що по даний час перебуває під арештом, оскільки у оскаржуваній постанові невірно встановлено строк фактичного виконання ОСОБА_1, як боржником у провадженні, своїх зобовязань. Зазначає, що ним фактично, в повному обсязі виконано зобовязання сплатою 27 березня 2015 року останньої частини загальної суми боргу, а тому просить зобовязати головного державного виконавця ВДВС ОСОБА_4 внести до постанови від 24.03.2016 року про закінчення виконавчого провадження відомості про фактичне закінчення виконавчого провадження 28 березня 2015 року.
В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 скаргу підтримали з наведених у ній підстав. Зазначили, що ОСОБА_1 сплачував заборгованість згідно графіка погашення за ухвалою суду від 18 вересня 2012 року якою було задоволено заяву боржника про розстрочку виконання рішення суду від 12.12.2011 року. В суді ОСОБА_1 наголосив, що на його звернення про хід виконання виконавчого провадження, державний виконавець Мазурок П.В. письмово повідомив, що станом на 05.03.2015р. є заборгованість по виконавчому листу в сумі 5000.00грн. Вказану суму він, як боржник, сплатив 27 березня 2015 року і на підтвердження банківську квитанцію передав державному виконавцю, вважаючи, що провадження закінчено. Копії постанови про закінчення провадження йому не надходило, питання про зняття арешту з майна, він як особа, що виконала зобовязання, протягом року після сплати боргу, не ставив, а навпаки, як сам пояснив в суді, не зясовуючи підставності вимоги державного виконавця, ще 01 квітня 2015 року вніс 3897,13 грн. на погашення боргу по кредиту від 30.01.2008 року.
Головний державний виконавець Нововолинського ВДВС ОСОБА_4 вимоги скарги заперечив, пояснивши, що діяв в межах своєї компетенції та у відповідності до ст.49, 50 Закону України «Про виконавче провадження». Зазначив, що отримавши 23 березня 2016 року повідомлення від стягувача про повне виконання зобовязання щодо погашення кредитної заборгованості, наступного дня, тобто 24.03.2016 року виніс постанову про закінчення виконавчого провадження, копію якої направив простою кореспонденцією органу що видав виконавчий документ та сторонам виконавчого провадження. Постанову про стягнення виконавчого збору вивів в окреме провадження, яке перебуває на виконанні у ВДВС . Вважає, що не порушив прав та інтересів заяника, оскільки його дії відповідають Закону України «Про виконавче провадження».
Представник стягувача ПАТ «Державний Ощадний банк України», щодо вирішення скарги покладається на розсуд суду. Зазначив в суді, що заборгованості по кредиту у ОСОБА_1 перед банком немає. На вирішенні в суді є справа про стягнення з ОСОБА_1 процентів за користування кредитом, інфляційних втрат банку, але даного виконавчого провадження ця справа не стосується.
Відповідно до п.8 ч.1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Пунктом 5,6 статті 12 цього Закону, на сторони виконавчого провадження покладено обовязок протягом трьох робочих днів письмово повідомити державного виконавця про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником.
Як встановлено в суді поясненнями заявника-боржника ОСОБА_1, він сплачував 5000 грн. на погашення боргу 27 березня 2015 року і 3897,13 грн. 01 квітня 2015 року. При цьому вважає, що повністю фактично виконав зобовязання 27 березня 2015 року.
Жодних повідомлень про повне виконання зобовязань, він, як боржник, у ВДВС не направляв, питання стосовно закінчення виконавчого провадження та наслідків такого рішення в межах своїх прав, якими він наділений статтею 12 Закону України «Про виконавче провадження», не зясовував, не ставив питання про зняття арешту на майно в звязку із виконанням зобовязань в повному обсязі.
Відповілно до статті 383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця під час виконання судового рішення, порушено їх права чи свободи.
Суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази по справі, оглянувши процесуальні рішення в цивільній справі та матеріали виконавчого провадження приходить до висновку, що скарга до задоволення не підлягає.
Аналізуючи правомірність прийняття 24 березня 2016 року постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, суд приходить до висновку, що головним державним виконавцем дотримано вимоги ст.49 Закону України « Про виконавче провадження». Прийнята постанова як окремий документ, містить всі обовязкові реквізити передбачені п.1.5.1 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України за № 512/5 від 02.04.2012 року, зокрема посилання на повідомлення стягувача від 23.03.2016 року про повне фактичне виконання зобовязання боржником ОСОБА_1 за виконавчим документом, як на підставу прийнятого рішення.
Посилання заявника на неправомірність дій державного виконавця стосовно невнесення у постанову про закінчення провадження дати фактичного виконання зобовязання 27 березня 2015 року, є безпідставним і не ґрунтується на вимогах Закону України «Про виконавче провадження».
З огляду на викладене, суд вважає дії державного виконавця в частині прийняття ним 24 березня 2016 року постанови про закінчення виконавчого провадження правомірними і такими що жодним чином не порушують законних прав та інтересів заявника ОСОБА_1
Посилання боржника на обмеження діями державного виконавця його майнових прав, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду скарги, тому у задоволенні вимог заявника, суд відмовляє в повному обсязі.
На підставі ст.ст.386, 387 ЦПК України, суд, -
У задоволенні скарги ОСОБА_1 про визнання дій головного державного виконавця Нововолинського відділу державної виконавчої служби ОСОБА_4 та зобовязання внести до постанови від 24 березня 2016 року про закінчення виконавчого провадження відомості про фактичне закінчення виконавчого провадження 28 березня 2015 року, відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом пяти днів з дня проголошення ухвали, а особою, без участі якої було постановлено ухвалу, протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали

Головуючий підпис

Згідно з оригіналом

Суддя О.Р. Ференс-Піжук