Єдиний унікальний номер 448/243/16-ц
Провадження № 4-с/448/1/16
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

10.05.2016 року Мостиський районний суд Львівської області в особі:

головуючого судді Борисенко В.В.,

при секретарі Рушеляк Г.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Мостиська скаргу ОСОБА_1 на постанови державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_2 про відкриття виконавчого провадження, стягнення доходу боржника та стягнення витрат на проведення виконавчих дій, з участю заінтересованої особи Кредитної спілки «Львівська»,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаною скаргою, якою просила суд визнати протиправними та скасувати постанови державного виконавця Галицького ВДВС Львівського МУЮ ОСОБА_2 у виконавчому провадженні за № 50112672, а саме: постанову про відкриття виконавчого провадження від 09.02.2016 року; постанову про стягнення витрат на проведення виконавчих дій від 10.02.2016 року; постанову про стягнення із доходу боржника від 10.02.2016 року.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що 19.02.2016 року вона отримала рекомендований лист від Галицького ВДВС Львівського МУЮ, де ознайомилась з постановою держвиконавця ОСОБА_2М про відкриття виконавчого провадження за № 50112672 щодо примусового стягнення з неї на користь КС «Львівська» заборгованості, однак вважає, оскільки виконавчий лист Мостиський районний суд з даного приводу видав 22.10.2012 року, то строк предявлення такого листа закінчився ще 22.10.2013 року (згідно п.2 ч.1 ст.22 ЗУ «Про виконавче провадження»). Крім того, оскільки вона зареєстрована та проживає на території Мостиського району Львівської області, вважає, що держвиконавець повинна була б відмовити у відкритті виконавчого провадження.

Вказувала, що на наступний день 10.02.2016 року на основі безпідставно та протиправно відкритого виконавчого провадження згідно із постановою від 09.02.2016 року, держвиконавцем прийнято ще дві протиправні постанови, а саме: «про стягнення з доходу боржника» та «стягнення витрат на проведення виконавчих дій», які їй не направив (з такими постановами вона (ОСОБА_1О.) ознайомилася лише 20.02.2016 року завдяки доступу до державного реєстру виконавчих проваджень), тобто держвиконавець наступного ж дня розпочала незаконні дії з примусового виконання рішення суду, чим порушено її право на добровільне виконання рішення. Крім того, сфальсифіковано суму стягнення в постанові «про стягнення з доходу боржника», так як в постанові від 10.02.2016 року «про стягнення витрат на проведення виконавчих дій» сума витрат вказана 68 грн. 98 коп., а вже в постанові «про стягнення з доходу боржника» така вказана в розмірі 168 грн. 98 коп., а відтак стверджує, що таке не може вважатися законним.

В судове засідання заявник не зявилася, проте від її представника ОСОБА_3 надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Державний виконавець Галицького ВДВС Львівського МУЮ ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася і не повідомила про причини своєї неявки, а також від неї надходило клопотання про відкладення розгляду справи. Натомість 17.03.2016 року від ОСОБА_2 надійшло в суд заперечення на дану скаргу, де вона просила суд відмовити в задоволенні скарги, оскільки 09.02.2016 року нею винесено постанови у відповідності до вимог закону.

Представник заінтересованої особи КС «Львівська» в судове засідання не зявився, однак направив заяву з проханням слухати дану справу у його відсутності.

Дослідивши матеріали скарги, повно та всебічно зясувавши всі фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення даної скарги, виходячи з наступних підстав.

Статтею 14 ЦПК України передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV (з наступними змінами та доповненнями) визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦПК України учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ст.ст.383, 384 ЦПК України та ст.82 Закону України «Про виконавче провадження» скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами виконавчого провадження до суду, який видав виконавчий документ.

Відповідно до ч.1 ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобовязаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк предявлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і предявлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Частиною другою передбачено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника у строк до пятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, повязаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідно постанова.

Судом встановлено, що 22.10.2012 року Мостиським районним судом Львівської області видано виконавчий лист за № 1314/1137/2012, згідно якого зі ОСОБА_1 (на ряду із ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6М.) слід в солідарному порядку стягнути в користь Кредитної спілки «Львівська» заборгованість за кредитним договором № 204-0977 від 04.05.2011 року в розмірі 21534 грн. 24 коп. та судовий збір в сумі 215 грн. 34 коп. Даний лист стягувачем предявлено до виконання у ВДВС Мостиського РУЮ Львівської області.

Термін предявлення виконавчого документу до виконання за загальним правилом складає 1 рік з дня набрання ним законної сили (п.2 ч.1 ст.22 Закони України «Про виконавче провадження»).

За змістом ст.22 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, вбачається, що строк предявлення виконавчого документу до виконання переривається предявленням виконавчого документу до виконання, після переривання строк обчислюється заново, у разі повернення виконавчого документу стягувачу у звязку з неможливістю повного або часткового виконання рішення строк предявлення виконавчого документу до виконання після перерви встановлюється з дня повернення виконавчого документу стягувачу. Як встановлено судом виконавчий документ стягувачу не повертався, відповідно увесь цей час знаходився на виконанні у органах ДВС (у ВДВС Мостиського РУЮ та Галицькому ВДВС Львівського МУЮ) у відповідності до вимог Інструкції з організації примусового виконання рішень.

Як встановлено судом, згідно постанови про закінчення виконавчого провадження (ВП № 47571140) від 28.01.2016 року, постановленої державним виконавцем ВДВС Мостиського РУЮ ОСОБА_7, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Мостиського районного суду № 1314/1137/2012 від 22.10.2012 року у ВДВС Мостиського РУЮ було закінчено та направлено за належністю на примусове виконання у Галицький ВДВС Львівського МУЮ, так як встановлено, що боржник ОСОБА_1 перебуває на обліку як одержувач пенсії. В даній постанові також вказано, що стягнення по виконавчому документу не проводилися.

Отже, якщо не закінчився строк предявлення виконавчого документа до виконання і цей документ відповідає вимогам, передбаченим Законом, та предявлений до виконання до органу державної виконавчої служби за належним місцем виконання рішення державний виконавець зобовязаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження.

Так, оскільки 09.02.2016 року до Галицького ВДВС Львівського МУЮ надійшли матеріали виконавчого провадження на примусове виконання виконавчого листа № 1314/1137/2012 від 22.10.2012 року, державним виконавцем Лесько Н.М. цього ж дня було відкрито виконавче провадження (ВП № 50112672), так як боржник ОСОБА_1 перебуває на обліку в УПФУ як одержувач пенсії. Про вказану постанову скаржника ОСОБА_1 у встановлені строки було повідомлено (зі змісту скарги даний лист вона отримала 19.02.2016 року).

Відтак, позиція скаржника, про те, що виконавчий документ був предявлений до виконання з пропущенням річного строку після видачі такого виконавчого листа не є оправданим.

Що стосується наступних оскаржуваних постанов, а саме постанови про стягнення з доходу боржника та постанови про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій, суд вбачає підстави для скасування таких, з наступних підстав.

Як видно з положення ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» у постанові про відкриття виконавчого провадження державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, повязаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Відповідно до вимог ч.1 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ненадання боржником у строки, встановлені ч.2 ст.25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Натомість, як видно з матеріалів скарги, всупереч вищезгаданим вимогам Закону України «Про виконавче провадження», відразу ж наступного дня 10.02.2016 року після винесення оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець Лесько Н.М., не надавши боржнику ОСОБА_1 строк для самостійного виконання нею рішення суду, винесено оскаржувані постанови про стягнення з доходу боржника та про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій, тобто розпочато примусове виконання рішення із стягнення з боржника боргу та виконавчого збору, чим порушено право останньої на добровільне виконання рішення суду. Крім того, копії оскаржуваних постанов, окрім постанови про відкриття виконавчого провадження, в порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження» не були надіслані ОСОБА_1, чим порушено також її право на оскарження таких.

Вказані обставини державним виконавцем в ході розгляду скарги спростовано не були, як і не було висвітлено ним обґрунтування підставності власних дій у направленому суду запереченні. Крім того, не було також направлено суду для дослідження всіх матеріалів виконавчого провадження, так як будь-які докази в підтвердження правомірності винесення оскаржуваних постанов, в тому числі докази про надіслання копій таких боржникові, в матеріалах справи (запереченні) немає, чим залишено суду лише здогадуватися чому державний виконавець вчинив так, а не інакше.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч.1, ч.3 ст.6 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобовязаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, в іншому випадку його рішення, дії або бездіяльність можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, підсумовуючи все вищенаведене, проаналізувавши усі докази в сукупності та кожен зокрема, дотримуючись принципу диспозитивності та змагальності сторін, розглянувши скаргу в межах заявлених вимог, суд дійшов висновку, що постанова про відкриття виконавчого провадження винесена державним виконавцем у відповідності до вимог чинного законодавства, чого не можна сказати про постанови про стягнення доходу боржника та стягнення витрат на проведення виконавчих дій від 10.02.2016 року, так як державним виконавцем Лесько Н.М. порушено порядок та строки їхнього постановлення, а також права скаржника ОСОБА_1 щодо їхнього оскарження.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.8, 209, 383 387 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Вимоги скарги ОСОБА_1 задоволити частково.

Визнати протиправними та скасувати постанову про стягнення з доходу боржника від 10.02.2016 року та постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 10.02.2016 року, винесених державним виконавцем Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_2 у виконавчому провадження за № 50112672 з примусового виконання виконавчого листа Мостиського районного суду Львівської області № 1314/1137/2012 від 22.10.2012 року відносно ОСОБА_1.

В задоволенні решти вимог скарги відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Мостиський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 5-денний строк з дня проголошення ухвали. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СуддяОСОБА_8