АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження: 22-ц/791/1364/2016 Єдиний унікальний номер справи: 667/6036/15-ц
Головуючий в І інстанції Черниш О.Л.
Доповідач Приходько Л.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючого Приходько Л.А.,

суддів: Бездрабко В.О.,

ОСОБА_1,

секретар Кутузова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, діючої в інтересах ОСОБА_3, на рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 31 березня 2016 року у справі

за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,

в с т а н о в и л а :

В липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся в суду із зазначеним позовом до ОСОБА_4 в обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 26 травня 2013 року передав ОСОБА_4 позику в сумі 2500 доларів США, для придбання автомобіля ВАЗ2108, які відповідач зобовязався повернути до 26 листопада 2013 року, а в разі неповернення грошових коштів переоформити придбаний автомобіль на позивача, що підтверджується розпискою підписаною ОСОБА_4 Посилаючись на те, що на теперішній час борг у сумі 2500 доларів США відповідачем не повернуто, вимоги про добровільне повернення боргу залишилися без уваги, а переоформити автомобіль на його імя відповідач категорично відмовився, позивач просив стягнути з ОСОБА_4 на його користь суму боргу в розмірі 2500 доларів США з конвертацією в національну валюту на день платежу та три відсотки річних, а також вирішити питання про розподіл судових витрат

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 31 березня 2016 року у задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за розпискоювідмовлено. Стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 4435,20грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, діючи в інтересах ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 у повному обсязі.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали в повному обсязі за обставинами викладеними у скарзі. Просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заперечуючи проти апеляційної скарги ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5, зазначили, що на їх думку рішення суду є законним та обґрунтованим. Просили апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, осіб, які приймають участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що 26 травня 2013 року ОСОБА_4 склав розписку про те, що він отримав від ОСОБА_3 2500 доларів США для придбання автомобіля ВАЗ 2108 білого кольору та зобовязався повернути гроші в строк 6 місяців, до 26 листопада 2013 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано доказів укладення договору позики з відповідачем, а надана позивачем розписка не є належним доказом укладання договору позики та отримання коштів відповідачем від позивача, оскільки не підтверджує не отримання боржником грошей, ні строку повернення грошей, що є обовязковими реквізитами розписки.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів.

Вказана правова позиція щодо застосування вказаних норм права, висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15, та, в силу вимог ст. 306-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З розписки, складеної 26 травня 2013 року, вбачається, що ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 2500 доларів США для придбання автомобіля ВАЗ 2108, які зобовязався повернути в строк шість місяців, до 26 листопада 2013 року (а.с.7).

Враховуючи, що вказана розписка містить умови отримання позичальником від позикодавця в борг визначеної грошової суми із зобовязанням її повернення у визначений строк, вона є документом, що підтверджує боргове зобовязання.

А отже суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що надана позивачем розписка не є належним доказом укладання договору позики та отримання коштів відповідачем від позивача.

Доводи відповідача про те, що вказану розписку він не підписував також не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Так, з висновку експерта судової-почеркознавчої експертизи № 37 від 14.03.2016 року вбачається, що елементи досліджуваного підпису від імені ОСОБА_4 в розписці від 26.05.2013 року виконані однією особою. Встановити чи виконаний підпис в розписці від 26.05.2013 року самим ОСОБА_4 або іншою особою не надається можливим.

Як вбачається з дослідницької частини висновку при порівняні досліджуваного підпису з зразками підписів ОСОБА_4 експертом встановлені як збіжні так і розбіжні ознаки. Оцінюючи результати порівняльних досліджень судовим експертом встановлено, що збіжні ознаки хоча і численні, але при наявності розбіжних ознак не можуть бути покладені за основу позитивного висновку про автора досліджуваного підпису. В свою чергу, розбіжні ознаки не являються достатніми для негативного висновку про тотожність виконавця, не вдалося дати оцінку розбіжним знакам. У звязку з викладеним, вирішити питання про виконання досліджуваного підпису від іменні ОСОБА_4 не надалося за можливе (а.с.88-94).

Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів, що розписку від 26 травня 2013 року він не підписував та грошові кошти від ОСОБА_3 не отримував, відповідач не надав, а судом такі обставини не встановлені.

Крім того, свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що зі слів ОСОБА_4 йому відомо, що останній придбав в 2013 році автомобіль за позичені у ОСОБА_3 кошти, які він зобовязався повернути.

У відповідності до ч.1 та 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Згідно із ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У відповідності до ч.1 та 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобовязання має бути виконано у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, у звязку з неповерненням у визначений строк відповідачем суми позики, стягненню в судовому порядку підлягає заборгованість за договором позики, в межах заявлених позовних вимог, а саме суми позики у гривні, визначеної за офіційним курсом долара США на день ухвалення рішення - 62360,30грн. (2500 * 24.944121 = 62360,30)та 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення - 4741,12грн.( 2500доларів США * 3 * 925 кількість днів прострочення : 365:100 = 190.07доларів США*24.944121 = 4741.12грн.).

В силу вимог ч.5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За правилами ч.1 цієї ж статті, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витати.

А отже, понесені та документально підтверджені позивачем судові витрати (оплата судового збору) у загальному розмірі 1214.65грн. підлягають стягненню з відповідача в повному обсязі.

Керуючись ч. 3 ст. 209 ЦПК України, колегія суддів -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, діючої в інтересах ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 31 березня 2016 рокускасувати та ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 62360,30грн, 3% річних в розмірі 4741,12грн., а також понесені судові витрати в розмірі 1214,65грн.

Рішення набирає законної сили з дня його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.А. Приходько

Судді: В.О. Бездрабко

ОСОБА_1