У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання Коробчук А.М.,

з участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 26 квітня 2016 року та на ухвалу цього ж суду від 26 квітня 2016 року про скасування заходів забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Друга Рівненська державна нотаріальна контора, про усунення від права на спадкування,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Друга Рівненська державна нотаріальна контора, про усунення від права на спадкування.

Рішенням Рівненського міського суду від 26 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою цього ж суду від 26 квітня 2016 року скасовано заходи забезпечення позову, які були вжиті судом у даній справі у вигляді заборони Другій Рівненській державній нотаріальній конторі видавати відповідачці ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом, що відкрилася після смерті ОСОБА_4.

У поданих на ці судові рішення апеляційних скаргах позивачка доводила, що суд першої інстанції безпідставно відхилив заявлені її представниками клопотання: про призначення судово-медичної експертизи, про витребування доказів, про допит свідка в режимі відеоконференції та про відкладення розгляду справи.

Дочка спадкодавця, яка є відповідачкою у справі, не приймала участі у догляді за хворим батьком, не цікавилася станом його здоров'я, не відвідувала його та не вчиняла інших дій щодо його утримання та надання допомоги.

Суду були надані докази безпорадного стану спадкодавця, а саме: епікризи, в яких зазначалася сукупність тяжких хвороб спадкодавця: цироз печінки, негоспітальна пневмонія, хронічний панкреатит, жовтяниця, аортосклероз, хронічний гепатохолецистит, печінкова енцефалопатія, ішемічна хвороба серця та ряд інших тяжких хвороб, на які спадкодавець хворів упродовж десяти років.

Проте суд першої інстанції подані нею докази безпідставно відхилив.

Покликаючись на ці обставини, позивачка рішення місцевого суду вважала незаконним та необґрунтованим і просила апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову.

Крім того, позивачка вважала незаконною ухвалу цього ж суду від 26 квітня 2016 року про скасування заходів забезпечення позову, які були вжиті судом у даній справі у вигляді заборони Другій Рівненській державній нотаріальній конторі видавати відповідачці ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом, що відкрилася після смерті ОСОБА_4.

В запереченнях на подані апеляційні скарги представник відповідачки рішення та ухвалу місцевого суду вважала законними та обґрунтованими і просила апеляційний суд залишити їх без змін, а подані апеляційні скарги відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом установлено, що позивачка ОСОБА_1 є рідною сестрою, а відповідачка ОСОБА_2 дочкою спадкодавця ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Після смерті ОСОБА_4 відповідачка в установлений законом строк звернулася до Другої Рівненської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька як спадкоємець першої черги за законом. У зв'язку із цим 21 травня 2014 року в державній нотаріальній конторі була заведена відповідна спадкова справа за № 56105744 (№136/2014).

З аналогічною заявою до Другої Рівненської державної нотаріальної контори звернулася і сестра померлого ОСОБА_4 ОСОБА_1, яка є спадкоємцем другої черги за законом та позивачкою у даній справі, проте нотаріус відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з огляду на те, що заповіту спадкодавець ОСОБА_4 не залишив, а дочка померлого ОСОБА_2 як спадкоємець першої черги за законом подала заяву про прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_4 (а. с. 6, 7, 9-11).

За правилами ч. 3 ст. 1224 ЦК України не мають право на спадкування за законом повнолітні діти, а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. Згідно з ч. 5 ст. 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту зазначеної норми закону, суд при вирішенні такої справи згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво. Крім того, в таких випадках суду слід обов'язково з'ясувати, чи потребував спадкодавець допомоги саме від того спадкоємця, стосовно якого порушено питання про усунення від права на спадкування, за умови отримання її від інших осіб, та чи мав спадкоємець матеріальну і фізичну змогу надавати таку допомогу.

На необхідність з'ясування судом таких обставин звернув увагу Верховний Суд України у п. 6 постанови Пленуму № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування".

Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично чи матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв'язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Проте з матеріалів справи не видно, що рідний брат позивачки та батько відповідачки у справі ОСОБА_4 за життя, незважаючи на свої захворювання, перебував у безпорадному стані та потребував у зв'язку з цим сторонньої догляду (а. с. 6, 12-14, 46-50).

Навпаки, рішенням Рівненського міського суду від 16 грудня 2014 року у справі за попереднім позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Друга Рівненська державна нотаріальна контора, про зміну черговості одержання права на спадкування (з яким погодилися вищі судові інстанції й яке набрало законної сили) було встановлено, що позивачка дійсно періодично надавала допомогу по господарству та турбувалася про свого брата, проте вказана допомога носила не систематичний характер. Окрім того, жодним доказом не підтверджена безпорадність стану спадкодавця. Всі хвороби, зазначені у виписних епікризах, не свідчать про безпорадність його стану, оскільки ОСОБА_4 самостійно рухався та міг себе обслуговувати. У травні 2013 року спадкодавець їздив на відпочинок за кордон, а 5 серпня 2013 року уклав із ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» депозитний договір (а. с. 69-73).

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Проте судом не встановлено фактів, які б свідчили про те, що спадкодавець ОСОБА_4, який вже отримував певну допомогу від позивачки, додатково потребував її та просив про неї ще й відповідачку, та що остання, проживаючи за кордоном у Фінляндії, маючи змогу надати батькові допомогу, ухилялася від її надання.

За змістом ч. 5 ст. 1224 ЦК України лише при одночасному настанні викладених вище обставин і доведеності зазначених вище фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений судом від права на спадщину.

Оскільки у даній справі таких сукупних обставин судом не встановлено, ухвалене рішення є законним та обґрунтованим.

Встановлення судом фактів про те, що відповідачка не спілкувалася зі своїм покійним батьком протягом тривалого часу та не надавала йому допомоги, для усунення її від права на спадкування за правилами, передбаченими ч. 5 ст. 1224 ЦК України, є недостатньо, оскільки ці факти не свідчать про умисне ухилення відповідачки від надання такої допомоги спадкодавцю.

Крім того, у справі не доведено, що спадкодавець потребував допомоги саме від відповідачки у справі, остання мала можливість її надати, проте ухилялася від обов'язку щодо її надання.

За таких обставин, місцевий суд, на переконання колегії суддів, цілком підставно відхилив усі клопотання у справі, які були заявлені представником позивачки в суді першої інстанції.

Відповідно до частин 3 і 6 ст. 154 ЦК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. Якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Зазначених вимог закону місцевим судом теж дотримано.

У зв'язку з наведеним апеляційний суд підстав для скасування ухвалених у справі судових рішень та задоволення поданих позивачкою апеляційних скарг, виходячи з меж їх доводів, не вбачає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 308, 312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від 26 квітня 2016 року та ухвалу цього ж суду від 26 квітня 2016 року про скасування заходів забезпечення позову у даній справі залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення. Вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: