АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/6833/15-ц Номер провадження 22-ц/786/3112/16Головуючий у 1-й інстанції Миронець О. К. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Бутенко С.Б., Пікуля В.П.,

За участю секретаря : Кальник А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 1 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними, третя особа приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Прядун Анна Віталіївна,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 1 листопада 2016 року відмовлено ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Вважає, що його батько на момент укладення договорів дарування хворів невиліковними тяжкими хворобами, перебував під впливом тяжких обставин, у зв'язку з чим психологічно був залежний від відповідача.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, що з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що остання задоволенню не підлягає за таких обставин. Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, 14.05.2014 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, що підтверджується відповідним свідоцтвом серія І-КЕ №117024.

Згідно договорів дарування від 08.07.2014 року посвідчених приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Лайтарь А.В. (на даний час Прядун), ОСОБА_5 подарував ОСОБА_3 земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства, загальною площею 0,037 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1), земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, загальною площею 0,1 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2) та житловий будинок житловою площею 34,7 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про смерть, ОСОБА_5 помер 07.08.2014 року.

Позивач ОСОБА_2 є сином померлого ОСОБА_5, а відтак спадкоємцем першої черги.

Не погоджуючись з діями батька щодо дарування належного йому нерухомого майна своїй дружині, позивач в 2015 році звертався до суду з позовом про визнання договорів недійсними з підстав відсутності волевиявлення у останнього, оскільки вважав, що ОСОБА_5 страждав психічним розладами та не розумів значення своїх дій.

Рішенням Київського районного суду Полтавської області від 04.12.2015 року відмовлено ОСОБА_5 в задоволенні позову до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок та житлового будинку, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 в повному обсязі.

Звертаючись до суду з новим позовом про визнання договорів дарування недійсними, ОСОБА_2 зазначав, що внаслідок тяжких хвороб батько перебував в психологічній залежності від відповідача, фактично був нею ізольований від зовнішнього спілкування, яка користуючись збігом тяжких для батька обставин, підчинила його своїй волі, тому його волевиявлення щодо відчуження майна не відповідало його внутрішній волі, що є підставою для визнання таких договорів недійсними в силу положень п.п.1,3 ч.1 ст. 203 ЦПК України.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд дійшов висновку про недоведеність обставин, якими обґрунтовані заявлені вимоги .

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 179 ЦПК України предметом доказування Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Київського суду м. Полтави від 04.12.2015 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок та житлового будинку встановлено, що ОСОБА_5 на час посвідчення договорів дарування від 08.07.2014 року, які укладені між ним та ОСОБА_3 будь-яким психічним розладом не страждав та міг за своїм психічним станом на 08.07.2014 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час укладення договорів дарування нерухомого майна.

Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Одними з підстав недійсності правочину, визначених в ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Обґрунтовуючи позов недодержанням під час вчинення правочину дарувальником вимог ст. 203 ЦПК України, а саме те, що волевиявлення не було вільним та не відповідало внутрішній волі дарувальника, ОСОБА_2 не надав відповідних та належних доказів на підтвердження вказаної підстави, яка за своїм змістом є загальним положенням ст. 203 ЦК України, натомість на спеціальні підстави недійсності правочину, сам позивач не посилався та відповідно суду їх не доводив.

Вірно визначившись з характером спірних правовідносин та правильно застосувавши норми матеріального та процесуального права, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову внаслідок його недоведеності.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки місцевого суду та не містять нових фактів чи доказів, які б поставили під сумнів останні.

Так, зміст апеляційної скарги фактично дублює зміст позовної заяви та містить посилання на необхідність проведення по справі судово-психологічної експертизи.

Колегія суддів повторно вирішуючи питання про призначення зазначеної експертизи, не знайшла підстав для її проведення, позаяк ч.2 ст.303 ЦПК України визначає, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Враховуючи, що при розгляді клопотання про проведення експертизи по справі судом першої інстанції були дотримані вимоги Цивільно-Процесуального Кодексу України, самим позивачем при розгляді апеляційної скарги не надано будь-яких нових доказів чи матеріалів, які могли слугувати предметом дослідження судово-психологічної експертизи, а відтак підстав для дослідження нових доказів по справі колегія суддів не вбачає.

За вказаних обставин, судова колегія приходить до висновку про необхідність відхилити апеляційну скаргу та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 314, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 1 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів в касаційному порядку.

Судді : /підписи/

З оригіналом згідно.

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Обідіна О.І.