У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

ЗакропивногоО.В., Мазур Л.М., НагорнякаВ.А.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Національної акціонерної страхової компанії «Оранта» та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес», треті особи: Державна фіскальна служба України, Головне управління Державної фіскальної служби України у Львівській області, Державна податкова інспекція у Залізничному районі м. Львова, про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок невиплати суми страхового відшкодування, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 01 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2009 року ОСОБА_4 звернулася до суду позовом до Національної акціонерної страхової компанії «Оранта» та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес», в якому просила стягнути з відповідачів у солідарному порядку страхову суму у розмірі 15 552 грн, 3 % річних у розмірі 01 грн 28 коп. за кожен день, починаючи з 22 січня 2006 року до дати ухвалення судового рішення, пеню у розмірі 3 732 грн 48 коп., а також 25 тис. грн на відшкодування моральної шкоди та понесені судові витрати.

Позовні вимоги позивачка обґрунтувала тим, що вона працювала на посаді головного державного податкового інспектора відділу справляння податків з фізичних осіб у Залізничному районі м. Львова у період з 05 липня 1990 року по 02 липня 2004 року. Під час виконання трудових обов'язків втратила професійну працездатність через захворювання, за висновком кардіологічної МСЕК від 13 січня 2005 року ступінь втрати працездатності становить 25 %. На час настання страхового випадку вона, як посадова особа органу державної податкової служби була застрахована на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 03 червня 1994 року № 349 за укладеним між Державною податковою адміністрацією України (далі - ДПА України) та відкритим акціонерним товариством національна страхова компанія «Оранта» (далі - ВАТ НСК «Оранта») договором, який діяв з 01 січня 2005 року по 31 грудня 2005 року.

Зазначала, що 14 січня 2005 року вона звернулася до ВАТ НСК «Оранта» із заявою про виплату страхової суми у зв'язку з втратою працездатності, однак страхова суми виплачена не була. 02 вересня 2008 року ДПА у Львівській області повідомило її, що 20 червня 2008 року між ДПА України та ЗАТ «СК «Брокбізнес» було укладено договір про закупівлю послуг з обов'язкового соціального страхування та було рекомендовано подати заяву на виплату страхової суми до ЗАТ «СК «Брокбізнес». Вона звернулась до ЗАТ «СК «Брокбізнес» із відповідно заявою про виплату страхової суми, однак листом від 23 жовтня 2008 року її було повідомлено про відмову у такій виплаті у зв'язку з пропуском трьохрічного строку на звернення до страховика.

Вважаючи дії відповідачів щодо невиплати їй страхової суми протиправними, які порушують її право на отримання страхової суми, позивачка просила задовольнити заявлені позовні вимоги.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 04 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 01 березня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 працювала у ДПІ у Залізничному районі м. Львова у період з 05 липня 1990 року по 02 липня 2004 року. 13 січня 2005 року МСЕК їй встановлено ступінь втрати професійної працездатності 25 %. Свідоцтво про загальнообов'язкове державне соціальне страхування видано ОСОБА_4 19 грудня 2001 року.

17 жовтня 2005 року між ВАТ НАК «Оранта» та ДПА України укладено договір № 008-03-21/247-05 про проведення обов'язкового державного особистого страхування посадових осіб органів державної податкової служби, в якому визначено, що договір набирає чинності з 01 січня 2005 року і діє до 31 грудня 2005 року.

14 січня 2005 року ОСОБА_4 звернулась із заявою на ім'я директора Львівської обласної дирекції НАСК «Оранта» щодо виплати страхової суми.

31 травня 2006 року ДПА у Львівській області звернулось до Львівської обласної дирекції НАСК «Оранта» з листом, в якому просило повернути на доопрацювання документи щодо виплати страхових сум при проведенні обов'язкового державного особистого страхування, подані у 2005-2006 роках щодо певного кола осіб серед яких була і позивач та припинити їм виплату страхових сум.

05 жовтня 2006 року ДПА у Львівській області звернулось до Львівської обласної дирекції НАСК «Оранта» з листом, в якому просило відкликати документи на виплату страхових сум колишнім працівникам органів ДПА України, в тому числі і ОСОБА_4, також в листі зазначено, що страхові суми були нараховані та включені у довідки № 62 від 27 березня 2006 року, за № 68 від 03 квітня 2006 року та за № 74 від 10 квітня 2006 року.

14 березня 2006 року між ВАТ НАСК «Оранта» та ДПА України укладено договір № 08-03-21/069-06 про закупівлю послуг з обов'язкового державного особистого страхування посадових осіб органів державної податкової служби України, в якому визначено, що договір набирає чинності з 01 січня 2006 року і діє до 31 грудня 2006 року.

20 червня 2008 року між ЗАТ «СК «Брокбізнес» та ДПА України укладено договір № 029-1 про закупівлю послуг з обов'язкового соціального страхування, предметом якого є закупівля послуг з обов'язкового соціального страхування службових і посадових осіб податкової міліції та страхування посадових осіб органів державної податкової служби України, в якому визначено, що договір набирає чинності з 20 червня 2008 року і діє до 31 грудня 2008 року.

Листом від 02 вересня 2008 року ДПА у Львівській області повідомила ОСОБА_4 про необхідність подачі заяви на виплату страхової суми у відповідності до поданих документів.

28 серпня 2008 року ОСОБА_4 звернулась до ЗАТ «СК «Брокбізнес» із заявою про виплату страхової суми.

Листом від 23 жовтня 2008 року ЗАТ «СК «Брокбізнес» повідомила ОСОБА_4 про відмову у виплаті страхової суми у зв'язку з пропуском трьохрічного строку передбаченого на звернення із такою заявою.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про державну податкову службу» посадові особи органів державної податкової служби підлягають обов'язковому державному особистому страхуванню за рахунок коштів державного бюджету на випадок загибелі або смерті, поранення, травми або каліцтва, захворювання чи інвалідності, що сталися у зв'язку із виконанням службових обов'язків. Порядок та умови страхування і виплати страхових сум встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 03 червня 1994 року № 349.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно виходив із того, що не встановлено у передбачений законом спосіб настання страхового випадку, оскільки належними доказами не встановлено причинного зв'язку між загальним захворюванням позивача та її службою в ДПА. Оскільки страховий випадок не настав, то у страхової компанії відсутній обов'язок виплатити страхове відшкодування, а отже відсутні правові підстави для задоволення позову.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права при розгляді даної справи судами не вбачається.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 01 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

О.В. Закропивний Л.М. Мазур В.А. Нагорняк