АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 184/342/16-ц 22-ц/774/1402/К/16
Справа № 184/ 342/16-ц Головуючий в 1 інстанції
Провадження 22-ц/774/1402/ К/16 ОСОБА_1
Категорія № 27 ( ІУ) Доповідач Грищенко Н.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Грищенко Н.М.,

суддів: Братіщевої Л.А., Ляховської І.Є.,

секретар: Чубіна А.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справі за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_4 акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачі фінансових послуг та визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 акціонерного товариства «УкрСиббанк» ( надалі ПАТ «УкрСиббанк» ) про захист прав споживачів фінансових послуг та визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 29 квітня 2008 року між сторонами укладено кредитний договір № 0 про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого йому надано в кредит кошти у розмірі 13680 дол.США під 13% річних на строк до 28.04.2023 року.

Позивач вважає, що при укладенні спірного договору відповідачем навмисно не дотримано та грубо порушено встановлені вимоги діючого законодавства України, а саме: Банк не виконав вимоги про дотримання істотних умов договору, не надав позичальнику повної, обєктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту забезпеченого іпотекою, приховав та невірно відобразив фактичні дані і відомості, відносно значення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, розміру абсолютного подорожчання кредиту, у змісті оспорюваного кредитного договору, не встановив та не визначив для позичальника умови договору щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки. Вважає, що відсутність в умовах спірного правочину вище зазначених застережень та домовленостей між сторонами кредитного договору, суттєво порушує баланс договірних правовідносин, істотно знецінює вартість предмету іпотеки та значно погіршує становище Іпотекодавця .

Просив суд визнати право позивача порушеним. Визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту та застосувати наслідки визнання договору недійсним, визнати недійсним договір іпотеки та договір поруки.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2016 року позов задоволено. Визнано порушеним право ОСОБА_2 споживача фінансових послуг банку. Визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту № 0 від 29 квітня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Укрсиббанк». Застосовано наслідки визнання договору недійсним. Визнано недійним договір іпотеки № 0/0/2/3 від 29.04.2008 року та договір поруки № 0/П від 29.04.2008 року.

Додатковим рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 21 червня 2016 року стягнуто з ПАТ «Укрсиббанк» на користь держави витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,20 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вважає, що судом першої інстанції не враховано наявність Додатку 1,2,3 до кредитного договору із графіком погашення кредитної заборгованості та повним розміром боргових зобовязань, що є невідємною частиною оспорюваного договору.

Судом застосовано до спірних правовідносин закон , який не підлягає застосуванню «Про іпотечне кредитування , операції з консолідованими іпотечними боргами…», окільки не поширюється на спірні правовідносини.

Судом не зазначено, які саме умови кредитного договору суд визнав недійсними та за якими ознаками. Висновок суду про укладання договору позивачем під впливом обману ґрунтується на припущеннях. Визнаючи кредитний договір недійсним, суд не застосував наслідки його недійсності.

Судом не враховане належне виконання позичальником взятих на себе кредитних зобовязань протягом семи років та на час звернення до суду із позовом прострочена заборгованість за договором відсутня.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача просить рішення суду, як законне та обґрунтоване на його думку, залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ «ПАТ «Укрсиббанк» підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено що, 29 квітня 2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Укрсиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 0. За умовами Кредитного договору ОСОБА_2 отримав кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 13680,00 доларів США для придбання нерухомості зі сплатою 13% річних із кінцевим терміном повернення до 28.04.2023 року ( а.с. 8-30).

З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між сторонами укладено договір іпотеки, за умовами якого позивач передав Банку у заставу нерухоме майно: трикімнатну квартиру загальною площею 57,2 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 22-23).

Крім того, 29 квітня 2008 року між ОСОБА_5 та Банком укладено договір поруки, згідно якого, ОСОБА_5 взяла на себе зобовязання відповідати перед Банком за виконання Боржником ОСОБА_2 взятих на себе зобовязань ( а.с.24).

Згідно Додатку 2 до Графіку платежів, визначення сукупної вартості кредиту, який є невідємною частиною до укладеного кредитного договору, в якому містяться щомісячні платежі, розмір комісії, платежі за наданні супутні послуги ( страхування, послуги нотаріуса, вартості послуг за проведення незалежної оцінки), із яким позивач, як боржник, був ознайомлений,що підтверджується його особистим підписом.( а.с.76-82)

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, та визнаючи недійсними кредитний договір, договір поруки та іпотеки, суд першої інстанції дійшов висновку, що право позивача, як споживача фінансових послуг порушено.

Однак, колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте суд першої інстанції не з'ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, не визначився із характером спірних правовідносин, які норми законодавства підлягають застосуванню, не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв'язку із чим рішення в даній справі неможна визнати законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом ( частина 2 ст.192 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання, є національна валюта України - гривня.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року справа № 6-79 цс 14 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як видно з тексту Договору споживчого Кредиту від 29 квітня 2008 року, позивачу надано кредит в сумі 13680 дол.США, що на час отримання кредиту еквівалентно 69084 грн.. ( а.с.8).

Пунктом 1.1 спірного договору сторони дійшли згоди, що позичальник, укладаючи цей договір , усвідомлює можливість вникнення курсових різниць ( коливань) валюти кредиту при отриманні кредитних коштів та їх використанні за цільовим призначенням згідно умов даного Договору, внаслідок чого може виникнути потреба у доплаті позичальником за рахунок власних коштів повної вартості продукції ( товару/робіт/послуг), яку останні придбає за рахунок кредитних коштів ( а.с.8 на звороті).

Отже, посилання позивача та висновок суду першої інстанції, що договір споживчого кредиту укладено на невигідних умовах для боржника, що призвело до зростання розміру кредиту у звязку із коливанням курсу валюти, не відповідають умовам договору. Сторони домовились та боржник взяв на себе зобовязання по його виконанню, був завчасно обізнаний про валютні ризики.

Тому, зростання сукупної вартості кредитного зобовязання у гривневому еквіваленті за рахунок коливання курсу гривні не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Відповідно до ст. 625 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Ст. 627 ЦК України зазначає, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Пленум Верховного Суду України в п. п. 2, 12 Постанови від 28.04.1978 № 3 Про судову практику в справах про визнання угод недійсними розяснив, що угода може бути визнана недійсною лише на підставі та з наслідками, передбаченими законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною суд має встановити ті обставини, з якими закон повязує визнання угоди недійсною, та настання визначених юридичних наслідків.

Відповідно до Постанови ПВССУ №5 від 2012р., при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним необхідно перевіряти додержання ст. 215,1048-1052,1054-1055 ЦК України, та ст. 18,19 ЗУ "Про захист прав споживачів".

Згідно ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Також, відповідно до положень п. п. 2.1., 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року за № 168 банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів.

Згідно з п.п. 3.7., 3.8. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року за №168 якщо умовами кредитного договору передбачено або допускається використання кількох альтернативних варіантів надання банківських послуг, які є супутніми до кредитної операції (зокрема погашення заборгованості готівковими коштами до банку або шляхом безготівкового розрахунку), банк зобов'язаний надати клієнту вичерпну інформацію про вартість кожного з альтернативних варіантів надання послуг. У разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

На думку колегії суддів, позивач був ознайомлений з умовами кредитування, зокрема щодо можливої суми кредиту, строку на який кредит може бути одержаний, мети, для якої кредит може бути використаний, форми та видів його забезпечення, тощо, а також із орієнтованою сукупною вартістю кредиту, відомостей щодо процентної ставки, комісії за надання та обслуговування кредиту, мінімальної щомісячної суми платежу та строку кредитування, про що свідчить підпис ОСОБА_2 на кожній сторінці оспорюваного договору та на кожній сторінці Додатків до договору, які є невідємною його частиною. Дані обставини підтверджуються умовами спірного Договору та Додатками до нього, графіками погашення кредитної заборгованості ( а.с. 8-21).

Погодившись з усіма умовами Кредитного Договору, шляхом його підписання, позивач ОСОБА_2 взяв на себе усі валютні ризики, які виникають через застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті чинного на момент виставлення рахунка обмінного курсу банку. При цьому, ще при підписанні Договору позивач ОСОБА_2 був попереджений про дані ризики ( п.1.1 Договору).

Згідно п. 7.13 Кредитного Договору відповідач ПАТ «УкрСиббанк» належним чином ознайомив позивача із інформацією кредитування , передбаченою ст..11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також з правилами надання фінансових послуг, а Позичальник своїм підписом засвідчив, що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього перед підписанням даного Договору Позичальником отримано Інформаційний лист ( а.с.11).

Посилання суду на несправедливість умов договору щодо покладання на позичальника ризику знецінення національної валюти, як на підставу визнання договору недійсним є помилковим, оскільки відповідно до п. З ст. З та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості, а п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808 встановлює, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач. Така норма запроваджена на виконання Закону України «Про захист прав споживачів» і виконана банком перед укладенням оспореного позивачем кредитного договору».

Окрім цього, згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. В силу ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України, як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Дана правова позиція також підтверджується Постановою Верховного суду України від 04.07.2011р. у справі № 3-62гс11.

Колегія суддів звертає увагу на доводи апеляційної скарги відповідача в частині не визначення судом першої інстанції підстав та окремих пунктів для визнання недійсним кредитний договір та договір поруки та іпотечний договір.

Посилання позивача та суду першої інстанції на відсутність у Договорі обовязкових істотних умов, а саме основних економічних показників іпотечного боргу, не встановлення інфляційного застереження передбачених Законом України «Про іпотечне кредитування , операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечними сертифікатами» №979-ІV , не регулюють спірні правовідносини. ОСОБА_6 встановлює відносини у системі іпотечного кредитування, а також перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів

управління майном, тому не може бути підставою для визнання недійсним кредитного договору.

Колегія суддів з огляду на укладені договори , їх умови, дослідивши належне виконання боржником протягом семи років досягнутих умов кредитного договору, з огляду на те, що на час звернення до суду із позовом позивач належним чином виконував досягнуті домовленості, із заявою до відповідача, щодо внесення змін в укладені договори не звертався, при укладенні кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України "Про захист прав споживачів".

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно положень ч. 1 абз. 3 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.(частину першу статті 11 доповнено абзацом третім згідно із Законом України від 22.09.2011 р. N 3795-VI).

В п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року N 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.

Окрім того, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також, колегія суддів звертає увагу на доводи апеляційної скарги стосовно помилкових висновків суду щодо збільшеного розміру відсоткової ставки за користування кредитними коштами, які не відповідають письмовим матеріалам справи.

Відсоткова ставка за користування кредитними коштами визначена в договрі у розмірі 13% річних. А 3,73 % сскладають сукупні строкові платежі. Які мають бути сплачені протягом дії кредитного договору, які складається з комісії за видачу кредиту 1,5% від суми кредиту та платежі повязані зі страхуванням, послуги нотаріуса за оформлення договору іпотеки, послуги експерта за незалежне оцінювання).

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається Позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема вимог ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а позовні вимоги щодо визнання недійсним Кредитного договору, договору поруки та іпотечного договору, не ґрунтуються на підставі недійсності правочину, передбачених ЦК України, колегія суддів прийшла до висновку, що на підставі ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права та необхідно ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Крім того, 21 червня 2016 року Орджонікідзевським міським судом Дніпропетровської області ухвалено додаткове рішення.

Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Таким чином, додаткове рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 21 червня 2016 року також підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2016 року та додаткове рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 21 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_2 в задовленні позовних вимог до ОСОБА_4 акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів фінансових послуг та визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Н.М. Грищенко

Судді : Л.А. Братіщева

ОСОБА_7