Провадження № 22-ц/780/2065/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 09.06.2016
УХВАЛА

Іменем України

09 червня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі :

головуючого судді Білоконь О.В.,

суддів: Даценко Л.М., Касьяненко Л.І.,

при секретарі Тимошевській С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 лютого 2016 року за позовом ОСОБА_2 до Білоцерківської міської ради Київської області, ОСОБА_3, третя особа реєстраційна служба Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, про визнання незаконними рішень та скасування державної реєстрації права власності ,-

встановила:

У листопаді 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на таке.

27 жовтня 2015 року він дізнався про те, що ОСОБА_3 передана Білоцерківською міською радою земельна ділянка загальною площею 0,01 га для будівництва індивідуального гаража АДРЕСА_1, кадастровий номер :03:021:0062 на підставі рішення про оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки громадянам від 26 травня 2015 року за № 1463-75-VI.

Цим рішенням порушено його права як власника домоволодіння та користувача даної земельної ділянки, оскільки у 1962 році він придбав 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_2, з того часу він постійно проживає у цьому будинку та користується прилеглою земельною ділянкою.

Власником іншої частини вказаного домоволодіння з2008 року є ОСОБА_3, земельна ділянка за вказаною адресою не була приватизована і використовувалася ними спільно, в тому числі і земельна ділянка, яка передана у власність ОСОБА_3 для будівництва гаража, спірна земельна ділянка не вилучалася з його користування, ним не надавалася згода на передачу земельної ділянки у власність відповідача.

Позивач просив суд визнати незаконним рішення Білоцерківської міської ради «Про оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки громадянам» від 26.05.2015 року № 1463-75-VI в частині: пункт 4 згідно списку /додаток 2, п.8/; визнати незаконним рішення Білоцерківської міської ради «Про оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки громадянам» від 20.06.2013 року № 1005-43-VI в частині: пункт 1 згідно списку /додаток 1, п.66/; зобовязати скасувати запис про державну реєстрацію права власності № 10460290 від 30.06.2015 року.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що міська рада незаконно надала спірну земельну ділянку ОСОБА_3, оскільки вона на той час вільною не була, ця земельна ділянка перебувала у його законному користуванні як власника 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_2.

Крім того, зазначено, що міська рада, передавши спірну земельну ділянку ОСОБА_3 для будівництва гаражу, порушила державні санітарні норми та правила та право позивача на безпечне довкілля, оскільки на відстані 2,23 метра до межі спірної земельної ділянки знаходиться громадський колодязь з питною водою, що створю загрозу забруднення криниці.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в задоволені позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судова колегія вважає, що вказані вимоги закону судом першої інстанції виконані.

Встановлено, що сторони є співвласниками будинку житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами по провулку Річковий перший,11 в місті Білій Церкві.

Так, позивач є власником ? частини вказаного будинку, кв.1, на підставі договору купівлі-продажу від 24 вересня 1962 року, а відповідачу ОСОБА_3 належить на праві власності 1/4 частина вказаного будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.04.2008 року.

Рішенням Білоцерківською міської ради від 26.05.2015 року № 1463-75-VI «Про оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки громадянам» затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та передано земельні ділянки у власність громадянам України за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква, в тому числі ОСОБА_3 АДРЕСА_3, кадастровий номер :03:021:0062, для будівництва індивідуального гаража площею 100 кв.м, на підставі якого відповідачу ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності на вказану земельну ділянку від 17.07.2015 року , індексний номер 40839545; право власності ОСОБА_3Д зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень.

Ці обставини підтверджені письмовими матеріалами справи, сторонами визнаються.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що останній не набув у передбаченому законом порядку право користування спірною земельною ділянкою площею 100 кв.м, яка перебувала у комунальній власної на час передання її у власність відповідача ОСОБА_3, тому відсутні підстави для судового захисту прав позивача шляхом задоволення його позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Статтею 373 ЦК України передбачено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону.

У відповідності до п.п. «а» та «б»ст. 12 ЗК України до повноважень міських рад відносяться розпорядження землями територіальних громад та передача земельних ділянок у власність із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Пунктом «в» ч. 3 ст. 116 ЗК України передбачено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Матеріали справи не містять доказів виникнення у позивача ОСОБА_2 або попередніх власників будинку по провулку Річковий перший,11 в місті Білій Церкві права власності або права користування спірною земельної ділянкою, надану відповідачеві ОСОБА_3.

Доводи апеляційної скарги про те, що право позивача на користування спірною земельною ділянкою ґрунтується на рішенні засідання виконкому Білоцерківської міської ради депутатів трудящих від 30 червня 1954 року, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.

Як видно із архівного витягу із названого рішення, затверджено матеріали Білоцерківського БТІ по обміру земель будівельних кварталів та зареєстровано за землекористувачами цих кварталів присадибні ділянки, в тому числі, по провулку 1-й Річний,11 зареєстровано присадибну ділянку розміром 910 кв. м, підлягає до вилучення та зарахування до Міськземфонду як лишки 693 кв.м. ; залишено в тимчасовому користуванні лишки присадибної ділянки за землекористувачем 693 кв.м. (а.с.47).

З плану земельної ділянки домоволодіння за вказаною адресою в технічному паспорті МБТІ станом на 09.04.2008 року /а.с.10-13/, генерального плану цієї земельної ділянки станом на 17.10.1953 року /а.с.83/, кадастрових планів /а.с.40, 59/ вбачається, що спірна земельна ділянка надана за рахунок лишків земельної ділянки, яку було закріплено за домоволодінням в тимчасове користування понад норму 910 кв. м, на цій земельній ділянці не розміщені жодні будівлі чи споруди, тоді як на плані земельної ділянки зазначено місце розташування огорожі № 1-4 домоволодіння по провулку Річковий перший,11, то спірна земельна ділянка знаходиться за цією огорожею, згідно кадастрового плану /а.с.59/ у фактичному користуванні співвласників домоволодіння станом на 2008 рік перебувала земельна ділянка площею 1051 кв. м.

За змістом ст. 16 ЗК УРСР 1970 року надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів.

Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом.

Матеріали справи не містять даних, що після придбання у власність частини житлового будинку позивач до органу місцевого самоврядування по питанню надання йому земельної ділянки звертався,встановлювались межі земельної ділянки домоволодіння в натурі / на місцевості/, тому доводи апеляційної скарги про те, що спірна земельна ділянка перебувала у законному користуванні позивача безпідставні.

Як розяснено в п.10 /г/ Постанови Пленуму Верховного Суду України від 19.03.2010 року № 2 « Про внесення змін та доповнень до постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження.

У договорі купівлі-продажу житлового будинку, на підставі якого позивач набув у власність 1/2 частину житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами по провулку Річковий перший,11 /кв.1/ в місті Білій Церкві, на який вказано вище, відсутня інформація щодо переходу до позивача права власності чи права користування на земельну ділянку і щодо її розміру.

За таких обставин не ґрунтуються на матеріалах справи і доводи апеляційної скарги про те, що спірна земельна ділянка належала позивачеві у зв»язку з придбанням у власність ? частини домоволодіння.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що до позивача перейшло лише право на користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди (присадибна ділянка) і не виникло право користування на спірну земельну ділянку.

Статтею 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» передбачено, що самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Отже, доводи апеляції про те, що позивач тривалий час користується спірною земельною ділянкою, суд першої інстанції вірно не узяв до уваги, оскільки цей факт не є належним доказом перебування земельної ділянки у користуванні або власності.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із вимогами ст.ст. 3, 10, 60, 119, 212-213 ЦПК України позивач сам визначає зміст позовних вимог, викладає обставини, якими обґрунтовуються вимоги, а суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Право визначення підстав для предмету позову належить виключно позивачу і суд сам за власною ініціативою їх змінити не може.

Як вбачається з позову, він був заявлений з підстав порушення прав позивача як землекористувача наданням у власність відповідача ОСОБА_3 земельної ділянки, на яку позивач мав право користування ( а.с.4-7), заяви про зміну підстав позову в порядку ч.2 ст. 31 ЦПК України до початку розгляду справи по суті позивач не подавав.

Доводи позивача та його представників, висловлені ними у апеляційній скарзі та суді апеляційної інстанції про те, що надання спірної земельної ділянки відповідачеві перешкоджає позивачеві користуватись колодязем і позбавляє права на безпечне довкілля, колегія суддів не бере до уваги, оскільки ці обставини не зазначались позивачем як підстава для задоволення позову.

Водночас, враховуючи додані до апеляційної скарги докази, зокрема, кадастровий план спірної земельної ділянки, де зазначено розміщення криниці на відстані 2,3 м до межі спірної земельної ділянки ( а.с.116) ,що суперечить санітарним вимогам і правилам : «Гігієнічні вимоги до води питної, призначеної для споживання людини», затверджені наказом МОЗ України № 400 від 12 травня 2010 року» в частині заборони будівництва у радіусі 20м від громадського колодязя, колегія суддів відмічає, що позивач не позбавлений права заявити позов з аналогічним предметом з інших підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апелянти не зміг спростувати висновки суду, нових доказів доведеності заявлених підстав позову не встановлено, тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

За таких обставин судом першої інстанції повно і всебічно зясовані всі обставини справи, доказам дана належна правова оцінка, а постановлене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді