Справа № 500/3184/16-ц
Провадження № 6/500/162/16
УХВАЛА

13 червня 2016 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області

в складі: головуючого судді Бурнусуса О.О.,

при секретарі Петровій В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ізмаїлі подання державного виконавця Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби про тимчасову заборону ОСОБА_1 виїзду за межі України, -

В С Т А Н О В И В :

Державний виконавець Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби звернувся до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з поданням про тимчасову заборону ОСОБА_1 виїзду за межі України.

В поданні про тимчасову заборону виїзду ОСОБА_1 за кордон державний виконавець відділу державної виконавчої служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області зазначив, що на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби знаходиться виконавчий лист 916/2940/15 від 02.10.2015 року, виданий Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» боргу в розмірі 36823 грн. 49 коп.

В постанові про відкриття виконавчого провадження державний виконавець відповідно до вимог ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» надав боржнику строк на самостійне виконання рішення ( виконавчого документа) до 22.02.2016 року та зазначив, що у разі невиконання рішення буде розпочате його примусове виконання.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців боржник не зареєстрований як підприємець.

Згідно відповіді центру надання послуг, повязаних з використанням автомобільних засобів, з обслуговування м. Ізмаїл, Ізмаїльського та Кілійського районів транспорт за боржником не зареєстровано.

Відповідно до довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про нерухоме майно, зареєстроване на імя ОСОБА_1 відсутні.

Згідно відповіді державної податкової служби України про джерела отримання доходів боржників та про номера рахунків відкритих у банках та інших фінансових установах боржниками підприємцями до ДФС України від відповідних фінансових установ не надходили, інформація ДРФО відсутня.

Відповідно до відповіді Пенсійного фонду України про осіб боржників, які працюють за трудовими та цивільно правовими договорами про останнє місце роботи та про осіб боржників які отримують пенсію інформація відсутня.

Державним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження та зареєстрована в державний реєстр речових прав.

Як зазначив державний виконавець у поданні, у звязку з тим, що боржник ОСОБА_1 має заборгованість за виконавчим документом, який знаходиться на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби в розмірі 36823 грн. 49 коп.та має заборгованість щодо сплати судового збору в сумі 3682 грн. 35 коп. є доцільним заборонити їй виїзд за межі України до повного погашення зобовязання.

В судове засідання державний виконавець Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби не зявився, про час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, якою подання про тимчасову заборону ОСОБА_1 виїзду за межі України просив задовольнити.

Вивчивши матеріали подання, суд вважає за необхідне відмовити в його задоволенні з таких підстав.

Згідно з п. 4 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, право вільно пересуватися може у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Законодавством України встановлено випадки, у яких застосовуються такі обмеження, визначено порядок та умови їх застосування, зокрема, ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України», п.18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», ч.1 ст. 377-1 ЦПК України.

Так, відповідно до п.18 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року за №606-ХІV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням.

Частина 1 ст. 377-1 ЦПК України передбачає, що питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

За змістом п. 5 ч.1 та ч.2 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року за №3857-ХІІ громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, якщо він ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням, іншого органу (посадової особи), - до виконання зобовязань.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що суд має право встановити щодо боржника тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України лише за поданням державного виконавця, обовязково погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби, за умови доведення та документального підтвердження факту ухилення боржника, який має паспорт для виїзду за кордон і з цією метою має намір та реальну можливість вибути за межі України, від виконання зобовязань, покладених рішенням суду чи іншого органу (посадової особи). Таке обмеження може бути встановлено лише строком до виконання боржником своїх зобовязань.

Окрім того, застосування таких обмежень може мати місце лише у виключних випадках і повинно використовуватися лише як крайній захід після реалізації усіх можливих та передбачених законом засобів примусового виконання судового рішення, оскільки стосується гарантованого ст.33 Конституції України та ст.313 ЦК України особистого немайнового права особи вільно залишати територію України та права на свободу пересування, передчасне і безпідставне обмеження яких є неприпустимим.

Вивченням матеріалів справи, судом встановлено, що старшим державним виконавцем не надано доказів на підтвердження того факту, що боржник ОСОБА_1 навмисно ухиляється від виконання зобовязань покладених на неї рішенням посадової особи.

За таких обставин справи та відповідно до зазначених норм матеріального і процесуального права, суд вважає, що подання державного виконавця про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України передчасне, оскільки наведені у ньому обставини і додані до нього документи не можуть бути в даному випадку визнані такими, що свідчать про умисне ухилення боржника від виконання судового рішення в контексті положень ст. 377-1 ЦПК України, ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» та ст.11 Закону України «Про виконавче провадження», а тому правові підстави для встановлення щодо боржника тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 210, 377-1 ЦПК України, ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України та вїзд в Україну громадян України», суд,

УХВАЛИВ :

У задоволенні подання державного виконавця Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби про заборону ОСОБА_1 виїзду за межі України відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: ОСОБА_2