У х в а л а

іменем україни

09 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Кафідової О.В., Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до прокуратури м. Києва, Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури, за касаційними скаргами Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві та заступника прокурора м. Києва на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зазначеним позовом, у якому просила суд стягнути за рахунок коштів державного бюджету завдану їй незаконними діями органів прокуратури шкоду у вигляді втраченого заробітку у сумі 312 865 грн 10 коп. та моральну шкоду у сумі 2 000 000 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначала, що 19 серпня 2006 року старшим ОВС прокуратури м. Києва Білим О.В. стосовно неї було порушено кримінальну справу за ч. 2 ст. 368 КК України. На підставі постанови слідчого прокуратури м. Києва від 22 серпня 2006 року наказом від 29 серпня 2006 року її відсторонено від посади начальника управління освіти Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації.

Позивач зазначала, що вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 19 грудня 2014 року її визнано невинною у пред'явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 368 КК України та виправдано за відсутність в діянні складу злочину.

Вказувала, що за період незаконного відсторонення від роботи вона не отримувала заробітну плату, тому їй підлягає відшкодуванню втрачений заробіток за період з 29 серпня 2006 року по 19 грудня 2014 року, що складає 312 865 грн 10 коп.

Також позивач зазначала, що незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, відстороненням від роботи та обранням запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд вона зазнала великих моральних страждань, внаслідок чого значно погіршився її стан здоров'я, вона була вимушена продати квартиру для оплати лікування, а вказані події призвели до порушення її нормальних життєвих зв'язків, тому вона просить відшкодувати їй моральну шкоду, розмір якої визначила у 2 000 000 грн.

Посилаючись на вказані обставини, просила позов задовольнити.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 листопада 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління державної казначейської служби України в м. Києві за рахунок державного бюджету України на користь ОСОБА_4 312 865 грн 10 коп. заробітку за час відсторонення від посади та 100 000 грн моральної шкоди.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року змінено рішення суду першої інстанції, збільшено розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з державного бюджету України на користь ОСОБА_4, до 500 000 грн.

У касаційних скаргах Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві та заступник прокурора м. Києва просять скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з його доведеності та права позивача на отримання втраченого заробітку та моральної шкоди за рахунок державного бюджету України.

Змінюючи рішення суду першої інстанції та збільшуючи розмір моральної шкоди, апеляційний суд, на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшов до правильного висновку про те, що неправомірними діями органів дізнання, слідства, прокуратури і суду ОСОБА_4 завдана моральна шкода, розмір якої визначено з урахуванням розумності, добросовісності та справедливості, а також враховано час перебування під слідством і судом.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційні скарги і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві та заступника прокурора м. Києва відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 листопада 2015 року в незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення апеляційного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кафідова

В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук