Номер провадження: 22-ц/785/3752/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Фальчука В.П., Таварткіладзе О.М.,

з участю секретаря судового засідання - Лопотана В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса обєднану цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Іллічівської міської ради Одеської області, Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області про виселення, за позовом ОСОБА_5 та ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії Одеське обласне управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання договору іпотеки припиненим та зобовязання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - ОСОБА_7 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 16.03.2016 року,

встановила:

20.11.2015 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 звернулись до Іллічівського міського суду з цивільним позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України», в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» про визнання договору іпотеки припиненим та зобовязання вчинити певні дії. У грудні 2016 року позовна заява була уточнена.

Уточнені позовні вимоги позивачі обґрунтовували тим, що 23.05.2007 року між відповідачем та ОСОБА_2, яка є відповідачем за позовом ПАТ «Державний Ощадний банк України» та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_6 про виселення з квартири, що є предметом іпотеки, було укладено Договір відновлювальної кредитної лінії № 37, відповідно до умов якого відповідач зобовязувався надавати позичальнику кредит у формі відновлювальної кредитної лінії.

В забезпечення виконання зобов'язань за вищезазначеним кредитним договором було укладено Договір поруки від 23.05.2007 року між відповідачем та ОСОБА_3, та договір іпотеки нерухомого майна з ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Протягом розгляду судової справи позивачам стало відомо, що раніше, в різні періоди, вже були винесені судові рішення про стягнення на користь відповідача сум заборгованості за Договором відновлювальної кредитної лінії № 37 від 23.05.2007 року, а також двічі проводились прилюдні торги з реалізації предмета Договору іпотеки нерухомого майна, які не відбулися у звязку із відсутністю бажаючих придбати це майно. Лот був знятий з торгів. Згідно ст.62 ЗУ «Про виконавче провадження» відповідачу стягувачу, було запропоновано залишити за собою нереалізовану з прилюдних торгів нерухомість. У запропонований строк відповідач не заявив про таке бажання, у звязку із чим позивачі просять суд визнати іпотечний договір від 23.05.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу ОСОБА_9, укладений між ВАТ «Державний ощадний банк України» (на день розгляду справи - ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 на квартиру № 121, загальною площею 66,6 кв.м., що знаходиться у м. Іллічівську Одеської області, по вул. Леніна, буд. 19, таким, що є припиненим.

У грудні 2016 представник позивачів своєю заявою повідомив суд, що в провадженні Іллічівського міського суду Одеської області знаходиться цивільна справа №501/286/14-ц, провадження 2/501/548/14, за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України», в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» до, згідно уточненої позовної заяви, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_5 в інтересах малолітнього ОСОБА_10, ОСОБА_6, за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору Органу опіки та піклування Іллічівської міської ради Одеської області, Головного управління ДМС в Одеській області, про виселення відповідачів з житлового приміщення - квартири № 121, загальною площею 66,6 кв.м., що знаходиться у м. Іллічівську Одеської області, по вул. Леніна, буд. 19.

Позовні вимоги у цій справі ПАТ «Державний ощадний банк України» обґрунтовані тим, що судові рішення прийняті у справах № 2-388/2010 від 13.04.2010 року та № 2-2602/10 від 8.12.2010 року, в частині звернення стягнення боргу на предмет іпотеки квартиру № 121, загальною площею 66,6 кв.м., що знаходиться у м. Іллічівську Одеської області, по вул. Леніна, буд. 19, не можуть бути виконані у звязку із наявністю реєстрації у трикімнатній квартирі № 121 ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_5 в інтересах малолітнього ОСОБА_10, ОСОБА_6К, у звязку із чим просив суд виселити відповідачів.

Посилаючись на те, що цивільні справи № 501/4905/15-ц, провадження № 2/501/1940/15, та № 501/286/14-ц,провадження 2/501/548/14, стосуються одних і тих осіб та одного обєкта нерухомості, а також враховуючи те, що неможливо прийняти рішення по справі про виселення з квартири, що є предметом договору іпотеки під час визнання цього ж договору іпотеки припиненим та з метою процесуальної економії та повного зясування судом обставин обох справ, просив суд обєднати в одне провадження зазначені справи.

Згідно ухвали суду від 9.12.2016 року справу № 501/286/14-ц, провадження 2/501/548/14, об'єднано в одне провадження із справою № 501/4905/15-ц, провадження № 2/501/1940/15 за позовом ОСОБА_5А та ОСОБА_4, про визнання договору іпотеки припиненим та зобовязання вчинити певні дії.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 16.03.2016 рокупозовні вимоги ОСОБА_5 та ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано Іпотечний договір від 23.05.2007 р., посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу ОСОБА_9, (зареєстровано в реєстрі за № 7256), укладений між ВАТ «Державний ощадний банк України» (на день розгляду справи - ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк», код ЄДРПОУ- 09328601) та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 на квартиру № 121, загальною площею 66,6 кв.м., що знаходиться у м. Іллічівську Одеської області, по вул. Леніна, буд. 19, таким, що є припиненим. У задоволені позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України», в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» щодо виселення ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_8, 06.01.2008р.н., ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з квартири АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у Головному управлінні державної міграційної служби України в Одеській області відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ПАТ «Державний ощадний банк України» ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення норм процесуального права та неправильне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та задоволення позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України».

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не прийнято до уваги те, що реалізація спірного нерухомого майна відбувалась відповідно до вимог ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження», а саме як реалізація арештованого майна боржника, тоді як для задоволення позовних вимог щодо припинення договору поруки на підставі ч.3 ст.49 Закону України «Про іпотеку» необхідно проведення реалізації нерухомого майна не в порядку ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження», а в порядку ч.8 ст. 54 цього Закону як примусове стягнення на предмет іпотеки. Крім того зазначив, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів проведення двічі публічних торгів з реалізації спірного майна та вважав необґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо визнання сторонами та не оскарження дій чи бездіяльності державного виконавця під час вчинення виконавчих дій, адже зазначений висновок суду не стосується предмету спору.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін впливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення районного суду в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 23.05.2007 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 було укладено Договір відновлювальної кредитної лінії № 37 (т.1 а.с. 6-9, т.2 а.с.11-15), відповідно до умов якого відповідач зобовязувався надавати позичальнику кредит у формі відновлювальної кредитної лінії в сумі 388 850 грн. на споживчі цілі під 18% річних та остаточним строком повернення 23.05.2017 року.

23.05.2007 року в забезпечення виконання зобовязань за Договором відновлювальної кредитної лінії № 37 між ПАТ «Державний ощадний банк України» з ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір іпотеки нерухомого майна трикімнатної квартири, загальною площею 66,6 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, посвідчений Приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу ОСОБА_9, що зареєстрований в реєстрі за № 7256 (т.1 а.с.10-12, т.2 а.с. 21-25).

В забезпечення виконання зобов'язань за вищезазначеним кредитним договором було укладено Договір поруки від 23.05.2007 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 (т.2 а.с. 16-20).

З підстав невиконання умов Договору відновлювальної кредитної лінії № 37, прострочення повернення кредиту та сплати процентів, у судовому порядку, на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» було стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість у сумі 460051,86 грн. на підставі рішення суду № 2-388/2010 року від 13.04.2010 року (т.1 а.с. 20-21) та у сумі 88010,90 грн. на підставі рішення суду № 2-2602/10 від 8.12.2010року (т.1 а.с. 22). На виконання рішень суду відбулось звернення стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру, загальною площею 66,6 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, яка належить у рівних частинах ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3

На підставі виданих виконавчих листів двічі проводились публічні торги (26.04. 2011 року, та 09.07.2012 року), лот трикімнатна квартира, у звязку з відсутністю бажаючих придбати майно, було знято з прилюдних торгів.

Виконавчий лист, згідно постанови відділу виконавчої служби Іллічівського міського управління юстиції № В-10/242/2012 від 23.08.2012 року, було повернуто стягувачу. Із зазначеної постанови вбачається, що 19.07.2012 року, згідно ст.62 ЗУ «Про виконавче провадження», відповідачу стягувачу, було запропоновано залишити за собою нереалізовану з прилюдних торгів зазначену трикімнатну квартиру.

У запропонований строк відповідач не виявив такого бажання, у звязку із чим арешт з предмету іпотеки був знятий, нерухоме майно повернуто боржнику, а виконавчий лист у справі № 2-388/2010 року від 16.11.2011 року було повернуто без виконання. Вказані дії виконавчої служби оскаржені не були.

Ці обставини визнаються сторонами та в силу ч.1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Задовольняючи позов ОСОБА_5 та ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання договору іпотеки припиненим, суд першої інстанції виходив з того, що виконавче провадження за виконавчим листом № 2-2602/10 було відкрите 20.12.2010 року. Таким чином, правовідносини зі звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів розпочалися у 2010 році, тобто до набрання чинності Закону № 3795-VI. Тому дійшов висновку, що у даному випадку слід керуватися ч. 2 ст. 49 Закону України «Про іпотеку» у редакції, яка була чинною на момент вчинення процесуальних виконавчих дій, тобто до внесення змін Законом № 3795-VI.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна виходячи з наступного.

За змістом ч. 2 ст. 49 Закону України «Про іпотеку» у редакції до внесення змін Законом № 3795-VI якщо іпотекодержатель не скористався правом, передбаченим ч. 1 цієї статті, за результатами перших прилюдних торгів призначається проведення на тих же умовах других прилюдних торгів, які мають відбутися протягом одного місяця з дня проведення перших прилюдних торгів. Початкова ціна продажу предмета іпотеки на других прилюдних торгах може бути зменшеною не більше ніж на 25 відсотків.

Згідно з ч. 3 ст. 49 Закону України «Про іпотеку» у редакції до внесення змін, якщо іпотекодержатель не скористався правом, передбаченим ч. 1 цієї статті, за результатами других прилюдних торгів, іпотека може бути припиненою за рішенням суду.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг від 22.09.2011 року № 3795-VI ч. 2 ст. 49 Закону України «Про іпотеку» доповнено реченням такого змісту: «Якщо іпотекодержатель не скористався правом, передбаченим ч. 1 цієї статті, за результатами других прилюдних торгів призначається проведення у тому самому порядку третіх прилюдних торгів. Початкова ціна продажу предмета іпотеки на третіх прилюдних торгах може бути зменшена не більш як на 50 відсотків початкової вартості майна».

За змістом ч. 3 ст. 49 Закону України «Про іпотеку» у новій редакції якщо іпотекодержатель не скористався правом, передбаченим ч. 1 цієї статті, за результатами третіх прилюдних торгів, іпотека може бути припиненою за рішенням суду.

Прикінцевими положеннями Закону України від 22.09.2011 року № 3795-VI передбачено, що він набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (п. 1), а п. 2 встановлено що дія цього Закону не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності.

Закон № 3795-VI набрав чинності 16.10.2011 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, у силу іпотеки право іпотекодержателя одержати задоволення за рахунок заставленого майна виникає не з моменту укладення ним договорів кредиту чи іпотеки, а у разі невиконання боржником (іпотекодавцем) своїх зобовязань у майбутньому.

Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки визначено у статтях 12, 33 Закону України «Про іпотеку» та у ст. 589 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) здійснюється на підставі рішення суду, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 590 ЦК України, ч. 4 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»).

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено на підставі рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 13.04.2010 року справа №2-388/2010. На підставі виданого виконавчого листа двічі проводились публічні торги (26.04.2011 року та 09.07.2012 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадженнята з дотриманням вимог цього Закону.

За змістом ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусова реалізація заставленого майна як стадія виконавчого провадження є сукупністю дій і правовідносин (урегульованих законами України: «Про виконавче провадження»; «Про іпотеку»; ЦК України та іншими нормативно-правовими актами), що в процесі примусового виконання виникають і реалізуються між органами й посадовими особами, які здійснюють примусове виконання судових рішень, та особами, які беруть участь у виконавчому провадженні чи залучаються до проведення виконавчих дій відповідно до Закону.

Отже, правовідносини з примусової реалізації заставленого майна повинні регулюватися нормативними актами, чинними на час вчинення таких дій, зокрема на час проведення прилюдних торгів.

Як установлено судом, правовідносини з примусової реалізації заставленого майна на підставі рішення Ілічівського міського суду Одеської області виникли з 20.12.2010 року з моменту відкриття виконавчого провадження та продовжувалися, породжуючи виникнення прав і обов'язків сторін, протягом 2012 року, тобто після 16.10.2011 року, коли набрав чинності Закон № 3795-VI.

З огляду на те, що підставою виникнення спірних правовідносин між сторонами у справі є безпосередньо не кредитний договір, а настання певних подій, передбачених договором іпотеки невиконання забезпечених зобов'язань, наслідком чого було звернення стягнення на предмет іпотеки і його примусове здійснення шляхом проведення прилюдних торгів, слід дійти висновку, що на ці правовідносини як такі, що виникли після 16.10.2011 року, поширюється дія Закону № 3795-VI.

Посилання позивачів на те, що під час вирішення спору з урахуванням змісту п. 2 Прикінцевих положень Закону № 3795-VI необхідно керуватися нормами попереднього закону при визначенні правових наслідків всіх юридичних фактів, які виникають при розвитку у часі правовідносин сторін за кредитним договором від 03.06.2008 року і укладеним на забезпечення його виконання іпотечним договором від 05.06.2008 року, не можна вважати обґрунтованими.

Статтею 5 ЦК України встановлено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Пункт 2 зазначених Прикінцевих положень, яким встановлено, що дія Закону № 3795-VI не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності, не містить положень, які би вносили зміни до встановлених ст. 5 ЦК України правил про дію актів цивільного законодавства у часі.

Факт виникнення цивільних відносин на підставі кредитного договору і повязаного з ним договору іпотеки не обмежує, а навпаки, передбачає їх розвиток у часі на основі того, щоб у силу юридичних фактів, визначених договорами і законодавством, виникали нові права та обовязки учасників.

Юридична можливість іпотекодавця як субєктивне цивільне право звернутися до суду з вимогою про визнання іпотеки припиненою на підставі ч. 3 ст. 49 Закону України «Про іпотеку» у процесі розвитку встановлених договором іпотеки відносин послідовно залежить у виникненні від реалізації іпотекодержателем права придбати предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог у рахунок ціни майна.

Це право іпотекодержателя безпосередньо обумовлено настанням події оголошення прилюдних торгів такими, що не відбулися, і десятиденним строком його здійснення, до закінчення якого в іпотекодавця не виникає підстав вимагати припинення іпотеки, а у суду можливості припинити іпотеку.

Відповідно до положень ст. 5 ЦК України оцінка такої події як юридичного факту і встановлення правових наслідків визначається змістом норми цивільного законодавства, яка є чи була чинною на момент її настання.

На момент оголошення других прилюдних торгів такими, що не відбулися, була чинною норма, яка не передбачала можливості припинення іпотеки у цьому випадку.

Таким чином, колегія суддів, встановивши, що дії з реалізації заставленого майна та прилюдні торги відбулися після набрання 16.10.2011 року чинності Законом № 3795-VI, застосовуючи положення ч. 2 та ч. 3 ст. 49 Закону України «Про іпотеку» у редакції Закону № 3795-VI дійшла висновку про відсутність підстав для припинення іпотеки за наслідками оголошення такими, що не відбулися, других прилюдних торгів з примусової реалізації предмета іпотеки, а тому відмовляє у задоволені позову ОСОБА_5, ОСОБА_4

Відмовляючи у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення міський суд виходив з наступного.

Справа розглядається відносно житлового приміщення трикімнатної квартири № 121, яка не є такою, що придбана за рахунок отриманого кредиту від ПАТ «Державний ощадний банк України», а належить на праві власності позивачам згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Іллічівською міською радою 23.04.1998 року за розпорядженням № 562 від 22.04.1998 року, зареєстрованого КП «БТІ» м.Іллічівськ за рєстр.№ 41 на стор. 191в кн. ПР14.

Відповідно до положень ч.2 ст. 39 ЗУ «Про іпотеку», одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» встановлено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутись з таким позовом окремо.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону № 898-IV, так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

ПАТ «Державний ощадний банк України» у своїй позовній заяві не зазначив, яке постійне житлове приміщення має бути надане особам, які підлягають виселенню, також не містять таких відомостей й матеріали справи.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про неможливість задоволення позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» про виселення.

Така позиція суду кореспондується з правовим висновком ВСУ по справі № 6-447цс15 від 18.03.2015 року.

Колегія суддів погоджується з такими висновками міського суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Підсумовуючи викладене колегія суддів дійшла висновку, що рішення в частині відмови у задоволені позову про виселення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 16.03.2016 року в частині визання іпотечного договору про від 23.05.2007 року таким, що є припиненим скасувати та у цій частині ухвалити нове.

У задовлені позовних вимог ОСОБА_5 та ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії Одеське обласне управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання договору іпотеки припиненим та зобовязання вчинити певні дії відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.М.Таварткіладзе

ОСОБА_11