Провадження № 2/522/1685/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2016 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді Кравчук Т.С.,

при секретарі Антонецькому С.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом, у якому просить стягнути з ОСОБА_3 суму в розмірі 1 479 521,2 грн.. яка складається з основного боргу та 5% річних; суму упущеної вигоди як збиток в розмірі 146 854,23 грн.; стягнути з ОСОБА_2 суму в розмірі 116 131,53 грн., яка складається з основного боргу та 3% річних; стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суму моральної шкоди в розмірі 20 000 грн., стягнути з відповідачів у солідарному порядку суму відшкодування судових витрат у розмірі 3 654 (три тисячі шістсот пятдесят чотири) гривні, сплачених позивачем при подачі позову.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що відповідачі в лютому 2012 року та травні 2013 року отримували від нього фінансову допомогу в розмірі сум: 60 000 доларів США та 5 000 доларів США відповідно, але кошти до нього часу не повернуті взагалі. 25.12.2012 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено усний договір, умови якого не суперечать законодавству та згідно яких позивачем передано в користування відповідачу 60 000 доларів США під 5% річних із кінцевим терміном повернення до 15.05.2013 року, при цьому у забезпечення грошового зобов'язання ОСОБА_3 передає позивачу у заставу свою квартиру, якою володіє на праві власності, за адресою: АДРЕСА_1. Зазначені обставини та факт прийняття грошей відповідачем підтверджуються розпискою ОСОБА_3 від 25.12.2012 року.

05.05.2013 року ОСОБА_2 отримав від позивача 5 000 доларів США для поповнення рахунку власного підприємства, про що останнім дана розписка від 05.05.2013 року, згідно якої відповідач зобовязався повернути кошти 05.11.2013 року.

На даний час кошти відповідачами не повернуті, внаслідок чого позивач змушений був звернутися до суду з відповідним позовом.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити у повному обсязі.

Відповідачі у судове засідання не зявилися, сповіщалися належним чином, причини неявки не повідомили. Представником відповідача були неодноразово надані заяви про скасування заходів забезпечення позову, неодноразово у судові засідання не зявляється, що затримує розгляд справи.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, давши оцінку доказам у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

У судовому засіданні встановлено, що 25.12.2012 року ОСОБА_1 надав у борг ОСОБА_3 60 000 доларів США під 5% річних із кінцевим терміном повернення до 15.05.2013 року. Зазначені обставини та факт прийняття грошей відповідачем підтверджуються розпискою ОСОБА_3 від 25.12.2012 року.

05.05.2013 року ОСОБА_2 отримав від позивача 5 000 доларів США для поповнення рахунку власного підприємства, про що останнім дана розписка від 05.05.2013 року, згідно якої відповідач зобовязався повернути кошти 05.11.2013 року.

Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, розписки по справі є такими що відповідають цивільному законодавству правочинами, укладеними в письмовій формі, які є підставами для виникнення грошових та майнових зобов'язань відповідачів перед позивачем.

При цьому слід зазначити, що відповідач ОСОБА_2 на підставі ст. 1048 ЦК України зобовязаний сплатити 3% річних (згідно рівня облікової ставки НБУ), оскільки інше договором не встановлено, а за відсутності іншої домовленості сторін, відсотки сплачуються щомісячно, до дня повернення займу (абз.2 ч.І ст.1048 ЦК України).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

На даний час відповідачі взагалі не розрахувались з вказаними вище боргами ні по тілу кредитів ні по процентам.

Постановою у справі №6-79цс14 від 02.07.2014 р., правовим висновком якої є: «відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання».

За змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст. 6, ч. 1 ст. 627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон - ст. ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу.

За змістом ст.ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобовязання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобовязання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності.

Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст.ст. 192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те. що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобовязання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня.

Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України.

Згідно узагальненню Верховного Суду України з аналізу практики застосування судами ст. 625 ЦК України в цивільному судочинстві встановлено наступне.

Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов'язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили іншого розміру процентів річних. Тобто, коли в договорі не зазначено розміру процентів, цивільно-правова відповідальність за порушення грошового зобов'язання настає на підставі вимог закону, а саме ст. 625 ЦК.

Таким чином, ч. 1 ст. 1050 ЦК визначено, що в тому разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК.

Отже, за розпискою від 05.05.2013 року на 5 000 доларів США відповідач ОСОБА_2 має сплатити 3% річних.

Приписами ч. 1 ст. 524 ЦК України встановлено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні.

Вказане правило стосується перш за все так званих грошових зобов'язань зобов'язань, у яких обов'язок хоча б однієї із сторін полягає у сплаті грошей (зокрема, зобов'язання, що виникають з договорів купівлі-продажу, ренти, найму (оренди), підряду тощо). Оскільки відповідно до ст. 99 Конституції грошовою одиницею України є гривня, таке грошове зобов'язання має бути виражене саме у гривнях. Це положення цілком узгоджується з ч. 1 ст. 192 ЦК, згідно якої законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня.

Відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Тобто, приписом частини другої фактично закріплено практику майнового обороту, що набула поширення і склалася в умовах нестабільної економіки і стрімких інфляційних процесів на початку докорінних економічних перетворень. Ця практика використовується і у теперішній час, переважно стосовно зобов'язань, що мають тривалий характер (які виникають з договорів займу, майнового найму, купівлі-продажу в кредит тощо), її суть полягає в тому, що сторони, виражаючи грошове зобов'язання у національній валюті України, одночасно визначають його еквівалент у тій чи іншій стабільній іноземній валюті (доларах США, євро тощо), страхуючись таким чином на випадок можливої інфляції. Треба враховувати, що допускається лише визначення еквіваленту зобов'язання у іноземній валюті, але не сплата нею (крім випадків, передбачених законом).

Згідно з ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, положення чинного законодавства хоч і передбачають обовязковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони визначення грошового еквіваленту зобовязань в іноземній валюті. Відтак, коригування платежів, в основі якого покладена зміна курсової різниці (зміна курсу гривні стосовно долара), прямо не заборонена та не суперечить чинному законодавству України.

Таким чином, сума, що підлягає стягненню за договорами розписки складає з ОСОБА_3 60 000,00 дол. США, з ОСОБА_2 5 000,00 дол. США.

Згідно договору від 25.12.2012 року між позивачем та ОСОБА_3, останньому надано 60 000,00 доларів США під 5% річних. Таким чином станом на 25.08.2015 року сплинуло 2 роки і 8 місяців. Отже, 5% річних від 60 000,00 доларів США за весь строк неповернутих коштів дорівнює 8 000 доларів США.

За розпискою від 05.05.2013 року на 5 000,00 доларів США від ОСОБА_2, останній згідно закону має сплатити 3% річних. Таким чином, станом на 25.08.2015 року сплинуло 2 роки і 3 місяці. Отже, 3% річних від 5 000,00 доларів США за весь строк неповернення коштів дорівнює 337,50 доларів США.

Таким чином, у гривневому еквіваленті з ОСОБА_3 підлягає стягненню сума в розмірі 1 479 521,2 грн., яка складається з основного боргу та 5% річних, з ОСОБА_2 підлягає сума в розмірі 116 131,53 грн., яка складається з основного боргу та 3% річних.

Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Виходячи з вищенаведеного та з урахуванням положень ст.60 ЦПК України, згідно яких кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, позивач повинен довести наявність збитків, як матеріальних так і моральних, наявність неправомірної поведінки відповідача, безпосередній причинний звязок між правопорушенням та заподіянням збитків, розмір відшкодування та його обрахування.

Втім позивачем не надано належних доказів спричинення йому моральної шкоди та причинно-наслідкового звязку між моральною шкодою і діями відповідачів. На підставі викладеного, суд не знаходить підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в частині стягнення моральної шкоди.

Вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди також не підлягають задоволенню.

Відповідно до п.п.2 п. 2 ст. 22 ЦК України доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Втім Цивільним кодексом передбачені певні додаткові умови відшкодування збитків у вигляді втраченої вигоди, або фактори, які впливають на розмір втраченої вигоди, які повинні враховуватися і учасниками господарських відносин. Так, відповідно до ч. 4 ст. 623 ЦК при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) повинні враховуватися заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Ця норма зобов'язує кредитора своєчасно отримувати докази щодо здійснення конкретних заходів для забезпечення отримання доходів (укладення відповідних договорів, підготовки виробничого обладнання, приміщень, складів тощо). Це положення орієнтує потерпілу сторону на необхідність доведення фактів, які б підтверджували, що потерпілий кредитор дійсно планував отримати відповідні доходи, все зробив для їх отримання, мав для цього всі можливості і неодмінно отримав би такий доход, якби договір був виконаний належним чином.

Як зазначено у п. 2 роз'яснення Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів пов'язаних з відшкодуванням шкоди» від 01.04.1994р № 02-5/215 у випадку невиконання договору, чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента або особи, яка завдала шкоду (статті 614 ЦК України). Крім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою.

Так, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: - протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; - наявність збитків; - причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов'язання, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого кредитора або третіх осіб; - вина боржника.

За відсутності хоча б одного з цих елементів відповідальність не настає.

При цьому, встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

При визначенні розміру втраченої вигоди повинні враховуватися тільки точні дані, які безспірно і достовірно підтверджують існування реальної можливості отримання грошових сум або іншого майна, в тому випадку, якби зобов'язання було виконане боржником належним чином. Її розмір повинен бути підтверджений обґрунтованим розрахунком, а також відповідними доказами. Тобто втрачена вигода розглядається як гарантований, безумовний і реальний доход.

Відповідно до матеріалів справи позивачем не доведено, що внаслідок неповернення відповідачами котів у встановленні строки, йому були завдані збитки у вигляді упущеної вигоди, а тому ці позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 1 479 521,2 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 116 131,53 грн.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 654,00 грн. в рівних частинах з кожного.

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду.

Суддя: 14.06.2016