У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Закропивного О.В., Журавель В.І., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - Сьома одеська державна нотаріальна контора, про встановлення факту прийняття спадщини, визнання свідоцтв про право на спадщину та договору дарування недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 1 березня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2007 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулись до суду з указаним вище позовом, у якому з урахуванням уточнення та зміни позовних вимог, просили суд встановити факт прийняття ними спадщини, визнати свідоцтво про право власності на спадщину за законом та свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом, видані ОСОБА_6, та договір дарування спірного будинку − недійсними.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що вони за правом представлення є спадкоємцями щодо майна своєї бабці − ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, та шляхом фактичного вступу у володіння спадковим майном вчасно прийняли її спадщину у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1.

Інший спадкоємець ОСОБА_9 за заповітом − її син ОСОБА_6, спадщину матері не прийняв, але 3 квітня 2002 року Сьома одеська державна нотаріальна контора видала йому свідоцтво про право на спадщину за заповітом та свідоцтво про право на спадщину за законом.

13 серпня 2002 року відповідач ОСОБА_10 подарував житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, своїм дітям: ОСОБА_11 та ОСОБА_7 Таким чином, просили позов задовольнити.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 1 березня 2013 року позовні вимоги задоволено.

Встановлено факт прийняття ОСОБА_4 та ОСОБА_5 спадщини після смерті ОСОБА_12

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом, яке видане ОСОБА_6 3 квітня 2002 року Сьомою одеською державною нотаріальною конторою та зареєстроване в реєстрі за № 1-1029.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за законом, яке видане ОСОБА_6 3 квітня 2002 року Сьомою одеською державною нотаріальною конторою та зареєстровано в реєстрі за № 1-1026.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, укладений 13 серпня 2002 року між ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_7, посвідчений Сьомою одеською державною нотаріальною конторою та зареєстрований у реєстрі за № 2-3435.

В апеляційному порядку справа переглядалася судами неодноразово.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28 грудня 2015 року рішення Малиновського районного суду м. Одеса від 1 березня 2013 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Зокрема, суди першої та апеляційної інстанції, виконавши вимоги ч. 4 ст. 338 ЦПК України, згідно з якою висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли правильного висновку про задоволення позову.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно виходив із того, що ОСОБА_6 належним чином вчасно не прийняв спадщину, що відкрилась після смерті матері, а після закінчення строку прийняття спадщини цей строк не був йому продовжений судом та була відсутня згода на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. Таким чином, на час отримання свідоцтва про право на спадщину - 3 квітня 2002 року, він вже не мав права на спадкування, тому свідоцтво про право власності на спадщину за законом та свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом є недійсними. Крім того, позивачі, з урахуванням ст. 548 ЦК України (1963 року), вчасно та належним чином прийняли спадщину.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 1 березня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Закропивний

В.І.Журавель

С.П.Штелик