Справа № 344/8271/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1094/2016
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Васильковський В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Васильковського В.М.

суддів: Девляшевського В.А., Меленко О.Є.,

секретар Яковин М.Я.,

з участю:позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представників ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції, ОСОБА_3, виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на житло і технічного паспорта на квартиру в частині визнання права власності на комору площею 3,7 кв.м за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 14 квітня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

в червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся з даним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_3 у позові до нього про усунення перешкод в користуванні коморою долучив свідоцтво про право власності на житло від 22.10.1998 і технічний паспорт від 29.01.1998 на квартиру АДРЕСА_1, належну йому з сім'єю у складі 4-х осіб на праві спільної власності та приватизовану разом з коморою площею 3,7 м.кв. Він, позивач, як співвласник квартири № 35, у 1998 році разом з іншими жильцями за власні кошти в непридатному для користування підвалі цього будинку зробив ремонт, встановив перегородки, і з того часу користується закріпленою за його квартирою коморою площею 2,52 м.кв. ОСОБА_3 участі в ремонті підвалу не приймав. Тому просив визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на житло від 22.10.1998 і технічний паспорт від 29.01.1998 на квартиру АДРЕСА_1 в частині визнання права власності на комору площею 3,7 кв.м.

Ухвалою суду від 06 жовтня 2015 року до участі у справі залучено у якості співвідповідача виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 квітня 2016 року позов задоволено. Скасовано свідоцтво про право власності на житло від 22.10.1998, видане госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду згідно розпорядження міського голови від 28.08.1998, яке зареєстроване Івано-Франківським ОБТІ і записане в реєстрову книгу за № 3806/27 та технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1, реєстраційний номер 3806/27, складений 29.01.1998 в частині визнання права власності на комору площею 3,7 кв.м.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає про помилковість висновку суду, що підвальні приміщення в будинку АДРЕСА_1 є спільною власністю мешканців будинку, в тому числі й позивача. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 22.10.1998 № 346, йому, ОСОБА_3 разом із ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1, приватизована разом з коморою площею 3,7 м.кв. Приватизація відбулась відповідно до Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Суд не врахував, що ОСОБА_2 звернувся з позовом про визнання та скасування свідоцтва про право власності на житло від 22.10.1998 та скасування технічного паспорта від 29.01.1998 на квартиру АДРЕСА_1 в частині визнання права власності на комору площею 3,7 кв.м, а не про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, тому помилково послався на ст. ст. 364, 370 ЦК України. Суд неправильно застосував рішення Конституційного суду України від 02.03.2004 року № 4- рп/2004. Відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" допоміжні приміщення, в т.ч. підвали, кладовки, передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення ОСББ, вступу до нього. Згідно ч. 1 ст. 1 Закону суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, тобто у їх власність, квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд допоміжних приміщень (підвалів, сараїв тощо) цього фонду. Допоміжні приміщення відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону стають об'єктами права спільної власності співвласників будинку одночасно з приватизацією квартир, що засвідчується свідоцтвом про право власності на квартиру. Висновок суду про те, що підвальні приміщення в будинку АДРЕСА_1 є спільною власністю мешканців будинку є незаконним та необгрунтованим, без посилання на закон та інші нормативно-правові акти, не підтверджується жодними матеріалами справи. Тому просить оскаржуване судове рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 і його представник апеляційну скаргу підтримали, ОСОБА_2 та його представник доводи апеляційної скарги заперечили.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши подані докази і доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 проживає в будинку АДРЕСА_1 з дружиною ОСОБА_9 і є співвласником квартири № 35. У 1998 році він разом з іншими жильцями будинку в підвалі провів ремонтні роботи, встановив перегородки. З того часу користується облаштованою коморою, що підтверджується довідкою ЖЕО-6, згідно якої за його квартирою закріплена комора, площею 2,52 м.кв. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 22.10.1998 квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 разом із ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та приватизована разом з коморою площею 3,7 м.кв.

Задовольняючи позов, суд виходив із того, що допоміжні приміщення стають об'єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир, що засвідчується єдиним документом - свідоцтвом про право власності на квартиру. Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій. Питання щодо згоди власників квартир - співвласників допоміжних приміщень багатоквартирного будинку на користування підвалами, як і на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень, має вирішуватися відповідно до законів України. Відповідач приватизував комору разом із квартирою на підставі виданої ЖЕО № 6 довідки, без згоди власників квартир, співвласників допоміжних приміщень багатоквартирного будинку, на користування підвалом. На звернення позивача про дозвіл на приватизацію підвального приміщення на підставі довідки з ЖЕО № 6, йому у такій приватизації було відмовлено.

Однак повністю погодитись з таким висновком суду не можна.

Як вбачається з матеріалів справи, під час її розгляду судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, які в силу вимог ч. 3 ст. 303 ЦПК України є обов'язковою підставою для скасування рішення, тому колегія суддів виходить за межі доводів апеляційної скарги, ураховуючи наступне.

Питання приватизації квартир, врегульовано Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду". Пунктом 2 статті 10 цього Закону (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що власники квартир багато квартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 дано в Рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2004 від 02.03.2004, в якому зазначено, що згідно з частиною першою статті 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, а отже, у їхню власність як квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів,так і належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв тощо) державного житлового фонду. Закон врегульовує також відносини, пов'язані з виникненням, оформленням та набуттям права приватної власності на квартири та інші об'єкти приватизації державного житлового фонду.

Допоміжні приміщення, відповідно до пункту 2 статті 10 цього Закону, стають об'єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир, що засвідчується єдиним документом - свідоцтвом про право власності на квартиру. Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій. Власникам квартир немає необхідності створювати з цією метою об'єднання співвласників багатоквартирного будинку. Набуте громадянами право на квартири державного житлового фонду та належні до них допоміжні приміщення є непорушним (стаття 41 Конституції України, забезпечується державою і захищається судом (стаття 55 Конституції України).

Відповідно до Конституції України всі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Питання щодо згоди власників квартир - співвласників допоміжних приміщень багатоквартирного будинку - на вчинення дій стосовно допоміжних приміщень має вирішуватися відповідно до законів про власність та інших законів України, передусім Цивільного кодексу України.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України).

Аналогічні положення були закріплені і в Законі України "Про власність", чинного на час видачі свідоцтва про право власності на житло від 22.10.1998 - квартиру АДРЕСА_1.

Згідно ст. 49 цього Закону володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, третейським судом.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 22 жовтня 1998 року госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду згідно з розпорядженням міського голови від 28.08.1998, яке зареєстроване Івано-Франківським ОБТІ за № 3806/27, квартира по АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6, ОСОБА_7 - дружині, ОСОБА_3 - сину, ОСОБА_8 - дочці в рівних долях. Вважати квартиру АДРЕСА_1 приватизованою разом з коморою 3,7 кв.м, що розташована у підвалі.

Ухвалюючи рішення про скасування зазначеного свідоцтва про право власності на житло від 22.10.1998 в частині визнання права власності на комору площею 3,7 кв.м, суд першої інстанції не виконав вимог ст. ст. 10, 213, 214 ЦПК України щодо змагальності сторін, повного і всебічного з'ясування обставин справи та не визначився із колом осіб, які повинні брати участь у справі, чим допустив порушення прав інших співвласників, позбавивши їх можливості користуватися процесуальними правами, встановленими законом.

Колегія суддів вважає, що за таких обставин оскаржуване судове рішення порушує право власності ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, які не були залучені до участі в справі. Однак, апеляційний суд законодавчо позбавлений права в такому разі скасувати рішення з направленням справи на новий розгляд, відповідно як і залучити таких осіб до участі в справі та вирішити спір як суд першої інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

З огляду на вище зазначене колегія суддів приходить до висновку, що постановлене рішення не може залишатися в силі та підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 14 квітня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_2 до реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції, ОСОБА_3, виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на житло від 22.10.1998, виданого згідно розпорядження міського голови від 28.08.1998 № 346-р, зареєстрованого Івано-Франківським ОБТІ в реєстровій книзі за № 3806/27 і технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1, складеного 29.01.1998 Івано-Франківським ОБТІ, в частині визнання права власності на комору площею 3,7 кв.м, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення. Касаційна скарга на рішення може бути подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Васильковський В.М.

Судді: Девляшевський В.А.

Меленко О.Є.