Справа № 158/184/16-ц Провадження № 22-ц/773/879/16 Головуючий у 1 інстанції: Костюкевич О.К.
Категорія: 39 Доповідач: Антонюк К. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого-судді - Антонюк К.І.,

суддів Русинчука М.М., Матвійчук Л.В.,

за участю секретаря Лимар Р.С.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на заочне рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 9 березня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого покликався на те, що 23 жотвня 1998 року померла його тітка - ОСОБА_5, після смерті якої відкрилась спадщина на нерухоме спадкове майно, а саме: житловий будинок з надвірними та господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться: по вул. Незалежності, 85 в селі Карпилівка, Ківерцівського району, Волинської області. Позивач зазначає, що спадщину за заповітом після її смерті прийняв ОСОБА_6, шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. 22 березня 2007 року ОСОБА_6 помер, і після його смерті відкрилась спадщина на: житловий будинок з надвірними та господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по вул. Незалежності, 22, в селі Карпилівка, Ківерцівського району, Волинської області. Позивач ОСОБА_2 вказує, що є спадкоємцем нерухомого спадкового майна, що залишилось після смерті батька за законом, спадщину прийняв, шляхом спільного проживання з спадкодавцем, на момент відкриття спадщини. Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, як спадкоємці спадкового майна першої черги після смерті батька, заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори, у встановлений законом строк, не подавали, на момент відкриття спадщини із спадкодавцем не проживали, тому вважаються такими, що спадщину не прийняли.

З огляду на викладене та у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, просив визнати за ним в порядку спадкування за законом право власності на житлові будинки з надвірними та господарськими спорудами, що знаходяться в селі Карпилівка, Ківерцівського району, Волинської області по вул. Незалежності, 22, 85, як на спадкове майно після смерті ОСОБА_6.

09 березня 2016 року заочним рішенням Ківецівського районного суду позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в с. Карпилівка по вул. Незалежності, 85, Ківерцівського району, Волинської області та на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в с. Карпилівка по вул. Незалежності, 22, Ківерцівського району, Волинської області в порядку спадкування за законом після смерті батька- Крикуна ОСОБА_7, який помер 22 березня 2007 року.

В решті позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судового збору.

В поданій на рішення суду першої інстанції апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим через порушення норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обємі.

В ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник позивача апеляційну скаргу із наведених у ній мотивів підтримала. Відповідачі в судове засідання не зявились, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних мотивів.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Відповідно до вимог ст. 524 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державні або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям (ст. 534 ЦК УРСР).

П. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Судом встановлено, що ОСОБА_5, яка померла 23 жовтня 1998 року, належав на праві власності будинок з надвірними будівлями і спорудами по вул. Незалежності, 85 в с. Карпилівка, Ківерцівського району, Волинської області, який був побудований в 1950 році. Ці обставини підтверджуються витягом з погосподарської книги № 1 за 1996-2000 роки Карпилівської сільської ради (а.с. 8).

Також довідкою сільської Ради, яка міститься в матеріалах справи, встановлено, що в будинку за адресою: вул. Незалежності, 85 в с. Карпилівка, Ківерцівського району, Волинської області спадкодавець ОСОБА_5 до дня смерті проживала одна. За життя склала заповіт, посвідчений 14 березня 1997 року за реєстром № 14 в Карпилівській сільській раді, відповідно до умов якого, все належне їй на день смерті майно за законом заповіла ОСОБА_6 (а.с. 10). Спадкоємець ОСОБА_6 спадщину після смерті ОСОБА_5 прийняв, шляхом догляду за житловим будинком, садінням огороду, збиранням врожаю. За життя, спадкових прав не оформляв (а.с. 7).

Відповідно до листа Ківерцівської державної нотаріальної контори за № 216/01-16 від 17 лютого 2016 року, спадкова справа після смерті ОСОБА_5, яка померла 23 жовтня 1998 року, не заводилась (а.с. 40).

Ч.Ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України (в редакції 2004 року) визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно із ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Частиною 1 статті 1270 ЦК України встановлено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч. 1 ст. 1272 ЦК України).

Отже, відповідно до вищезазначених норм закону, якщо спадкоємець не проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини і не подав заяву в нотаріальну контору про прийняття спадщини протягом шести місяців з часу відкриття спадщини, він є таким, що її не прийняв.

Також встановлено, що ОСОБА_6, який помер 23 березня 2007 року (а.с. 13), належав на праві власності будинок з надвірними будівлями і спорудами по вул. Незалежності, 22 в с. Карпилівка, Ківерцівського району, Волинської області, який був побудований в 1951 році. Ці обставини підтверджуються витягом з погосподарської книги № 2 за 2006-2010 роки Карпилівської сільської ради (а.с. 15).

Довідкою сільської Ради, яка міститься в матеріалах справи, встановлено, що в будинку за адресою: вул. Незалежності, 22 в с. Карпилівка, Ківерцівського району, Волинської області спадкодавець ОСОБА_6 до дня смерті був зареєстрований та проживав разом зі своїм сином ОСОБА_2, який зареєстрований у будинку з 22 липня 1996 року, і продовжує проживати в ньому по даний час, відмітка про зняття його з реєстраційного обліку в будинковій книзі відсутня. Заповіт на будинок не посвідчувався. Пережилого подружжя не має. Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, як діти спадкодавця ОСОБА_6, є спадкоємцями першої черги за законом.

Відповідно до спадкової справи № 439/2015, заведеної Ківерцівською державною нотаріальною конторою Волинської області, відповідач ОСОБА_3 подала, із пропуском встановленого законом строку, письмову заяву про відмову від спадщини на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_4, яка до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не зверталась.

У зв'язку з тим, що відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, як спадкоємці першої черги не проживали разом з батьком ОСОБА_6, на день його смерті, не були зареєстровані за адресою місця проживання батька, не подавали заяву про прийняття спадщини, тому вважаються такими, що не прийняли спадщину, у відповідності до вимог ч.1 ст. 1219 ЦК України.

Позивач, як спадкоємець першої черги, спадщину прийняв, відповідно до вимог ч 3 ст. 1268 ЦК України, шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, інші спадкоємці першої черги її не прийняли, тому за законом він має право на спадкування після смерті ОСОБА_2 на все спадкове майно.

Відповідно до постанови нотаріуса ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька, у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 заперечила щодо визнання за позивачем права власності на все спадкове майно після смерті спадкодавця, до нотаріуса з заявою про відмову від спадщини не зверталась, а тому вважає, що право на спадщину мають позивач та відповідач ОСОБА_4

Однак, такі висновки суду першої інстанції є помилковими, суперечать положенням ст. ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України.

У звязку з тим, що інші спадкоємці, крім позивача ОСОБА_2, не прийняли спадщину після смерті батька, не звертались до суду з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини, тому позивач має право на спадкування усього майна належного ОСОБА_6

Також в судовому засіданні встановлено, що правовстановлюючі документи на будинковолодіння, які не відносяться до самочинного будівництва, відсутні, а отже позивач позбавлений можливості оформити спадщину в нотаріуса.

За таких обставин, вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно є законними та підлягають задоволенню.

В зв'язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 9 березня 2016 року у даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з надвірними та господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: вул. Незалежності, 85, с. Карпилівка, Ківерцівського району, Волинської області та на житловий будинок з надвірними та господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: вул. Незалежності, 22, с. Карпилівка, Ківерцівського району, Волинської області в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, який помер 22 березня 2007 року.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді