АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4441/16 Справа № 209/3255/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Лаченкова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3

на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 лютого 2016 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору неукладеним, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2015 року до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшов позов Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

27 листопада 2015 року у судовому засіданні було надано зустрічний позов ОСОБА_2, ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору неукладеним.

Рішенням первісний позов Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2, 04.08.1965року народження, ІПН НОМЕР_1, і ОСОБА_3, 30.08.1966року народження, ІПН НОМЕР_2, зареєстрованих за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, (інші відомості про боржників суду невідомі), на користь на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», юридична адреса: 01001, м. Київ, вулиця Десятинна, 4/6 (МФО 300346, , п/р № 0004) заборгованість за кредитним договором № 700003741 від 20.02.2008 року і договором про внесення змін і доповнень № 1 від 17.02.2009 року у розмірі 134500 (сто тридцять чотири тисячі п'ятсот) гривень 58 копійок, яка складається з наступного: 114936,20 грн. - заборгованість за кредитом; 7662,50 грн. - заборгованість по відсоткам; 11901,88 грн. - заборгованість за пенею.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» 672 (шістсот сімдесят дві) гривні 50 копійок сплаченого позивачем судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» 672 (шістсот сімдесят дві) гривні 50 копійок сплаченого позивачем судового збору.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні первісного позову відмовити. Зустрічний позов ОСОБА_2, ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору неукладеним задовольнити.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 20.02.2008 року ЗАТ "Альфа-Банк", правонаступником якого є ПАТ "Альфа-Банк" та ОСОБА_2, уклали кредитний договір № 700003741 від 20.02.2008 року про надання ОСОБА_5 кредиту у сумі 11960 доларів США під 14,5 % річних строком до 21.02.2014 року на придбання автомобіля "Chery A 21 Elara".

В забезпечення виконання зобов'язань позичальника, що випливають з кредитного договору № 700003741 від 20.02.2008 року, відповідно до ст. 553 ЦК України 20.02.2008 року позивач та ОСОБА_3, уклали договір поруки № 700003741-П від 20.02.2008 року.

17.02.2009 року між позивачем та відповідачами були підписані договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору № 700003741 від 20.02.2008 року, і договір про внесення змін і доповнень № 1 до договору поруки № 700003741-П від 20.02.2008 року, за якими між сторонами досягнуто умови про збільшення строку користування кредитними коштами до 21.02.2018 року і затверджено новий Графік погашення заборгованості, яким змінився розмір чергових щомісячних платежів і процентної ставки за користування кредитом.

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки.

Частиною першою ст.526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно до ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною 1 ст.530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Однак, у порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач, не належно виконує взяті на себе зобов'язання, чим порушує істотні умови кредитного договору, в результаті чого має прострочену заборгованість: за кредитом в розмірі 5388,69 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становить 114936,20 грн., по відсотках в розмірі 359,25 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становить 7662,50 грн. Станом на 21.06.2015 року розмір неустойки становить: пеня - 558,01 дол. США, що по курсу НБУ на дату розрахунку складає - 11901,88 грн., що підтверджується розрахунком позивача станом на 21.06.2015 року.

06.07.2015 року позивачем було направлено на адресу відповідачів вимогу про дострокове повернення кредиту, що підтверджується вимогою ПАТ "Альфа-Банк" вих.№ 58130-102 б/б і квитанцією "Укрпошта" від 07.07.2015 р. з реєстром № 420, яка до теперішнього часу відповідачами не виконана.

Задовольняючи первісний позов Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» та відмовляючи у зустрічному позові ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що укладені між сторонами кредитний договір та договори поруки з наступними змінами, відповідають вимогам чинного законодавства зобовязання по кредитному договору відповідачем у встановлені строки не виконані, а сума заборгованості підлягає солідарному стягненню.

Відмовляючи в задоволені зустрічних позовних вимог про визнання кредитного договору неукладеним, оскільки договір укладений в іноземній валюті, в той час, як національною валютою є гривня, та на те, що сторони не досягли всіх істотних умов договору, наявність в договорі пунктів, які погіршують становище відповідача, переклад позивачем на відповідача всіх фінансових ризиків, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що це не є підставою для визнання кредитного договору неукладеним з наступного.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банк, крім перелічених у частині першій цієї статті операцій, має право здійснювати операції з валютними цінностями. На здійснення операцій, визначених пунктами 1 - 4 частини другої статті 47 цього Закону надає дозвіл Національний банк України.

Крім того, відповідно до вимог ст.6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, що і відбулося при укладенні кредитного договору між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 та визначенні валюти договору, який відповідач добровільно підписав та взяв на себе обов'язок по виконанню умов договору, і в тому числі обов'язку про повернення банку суми кредиту та відсотків за користування кредитом в іноземній валюті доларах США, що спростовує доводи представника відповідачів.

Згідно зі статтею 192 ЦК України до грошових коштів - платіжних засобів, які використовуються на території України, окрім грошової одиниці України - гривні, віднесено також іноземну валюту. Відповідно до ч.2 ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. А за ч.2 ст.524 ЦК України сторони в договорі мають право визначати грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Частина 3 ст.533 ЦК України, зазначає, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійснення розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Частина 1 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" передбачає, що на здійснення валютних операцій НБУ видаються відповідні ліцензії. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліценції на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам та нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Як роз'яснено Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30.03.2012р. №5, відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим (п. 22).

Судом першої інстанції встановлено, що згідно п. 6.4 договору поруки № 700003741-П від 20.02.2008 року, сторони домовились, що у разі збільшення обсягу відповідальності боржника за основним договором передбачена цим договором порука діє тільки у випадку, якщо поручитель надасть свою згоду на таке збільшення.

17.02.2009року між позивачем та відповідачами були підписані договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору № 700003741 від 20.02.2008 року, і договір про внесення змін і доповнень № 1 до договору поруки № 700003741-П від 20.02.2008 року, за якими між сторонами досягнуто умови про збільшення строку користування кредитними коштами, затверджено новий Графік погашення заборгованості зі зміною розміру чергових щомісячних платежів і процентної ставки за користування кредитом.

Крім того, як вбачається з розрахунку заборгованості з 17.02.2009 року по 21.12.2014 року, відповідачі після внесення змін в договір кредиту і договір поруки 17.02.2009 року, постійно виконували змінені умови, продовжували сплачувати щомісячні чергові платежі за Графіком від 17.02.2009 року, де щомісячний платіж їм було зменшено з 250 дол.США до 188 дол.США зі збільшенням строку кредитування до 21.02.2018 року, що свідчить про свідоме прийняття ними змінених умов договору і погодження зі зміненими умовами та відсутність претензій до позивача щодо підписаних ними договорів про внесення змін і доповнень № 1 від 17.02.2009 р., якими за їх згоди збільшився обсяг відповідальності .

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що кредитний договір №700003741 від 20.02.2008 року з відповідними змінами від 17.02.2009року, укладений між сторонами у відповідності з чинним законодавством, передбаченим ст.ст. 203, 205, 207, 208 ЦК України і відсутні підстави для визнання його неукладеним.

Щодо заяви відповідачів про застосування наслідків позовної давності встановленої ст.257 ЦК України,суд першої інстанції правомірно вважав її безпідставною виходячи з наступного.

Згідно з вимог ст.ст.256-257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Встановлено, що строк дії кредитного договору і договору поруки збільшено сторонами до 21.02.2018 року, останній платіж за кредитом здійснено ОСОБА_5 - 13.01.2015 р., прострочення чергового платіжу відбулося 21.02.2015 р.,а 06.07.2015 року позивачем було направлено на адресу відповідачів вимогу про дострокове повернення кредиту, а в суд з позовом Банк звернувся 23.07.2015 р., тобто в період дії основного Договору і строк звернення до суду не порушив.

Щодо поручителя,то відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30 березня 2012 р. №5, відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову.

Отже , суд першої інстанції правомірно стягнув заборгованість як з боржника так і з поручителя,оскільки позивачем не порушені строки звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості по кредитному договору.

Приведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ч. 1 ст. 218, ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 лютого 2016 року- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

ОСОБА_6