У х в а л а

іменем україни

1 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерагроінвест» до ОСОБА_1, третя особа - селянське фермерське господарство «Левада», про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерагроінвест» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Таращанського районного суду Київської області від 16 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 13 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Інтерагроінвест» (далі - ТОВ «Інтерагроінвест») звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 6 липня 2012 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір оренди земельної ділянки№ НОМЕР_1, яку остання успадкувала після смерті ОСОБА_2, який належно був зареєстрований в управлінні Держкомзему Ставищенського району 19 грудня 2012 року, що підтверджується витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-014 від 15 травня 2014 року.

Проте, відповідач 8 липня 2012 року уклала договір оренди спірної земельної ділянки з селянським фермерським господарством «Левада» (далі - СФГ «Левада»), державна реєстрація якого належним чином не проведена, а відомості про його державну реєстрацію внесені до договору безпідставно, оскільки у відділі Держкомземагенства Ставищенського району Київської області даний договір на електронних та паперових носіях не зареєстрований.

З огляду на викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, ТОВ «Інтерагроінвест» просило визнати недійсним договір оренди від 8 липня 2012 року, укладений між ОСОБА_1 та СФГ «Левада», та зобов'язати відповідача усунути перешкоди у користуванні орендованою земельною ділянкою.

У вересні 2014 року ОСОБА_1 пред'явила зустрічний позов до ТОВ «Інтерагроінвест» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.

Вимоги мотивувала тим, що укладений між нею та ТОВ «Інтерагроінвест» договір оренди належної їй земельної ділянки є недійсним, оскільки до його державної реєстрації вона відкликала свій підпис й уклала договір оренди вказаної земельної ділянки із СФГ «Левада».

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 16 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 13 жовтня 2015 року, позов ТОВ «Інтерагроінвест» задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_1 усунути та не чинити перешкоди у користуванні товариством земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 9,5806 га, що розташована в адміністративних межах Іванівської сільської ради Ставищенського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_2, протягом дії договору оренди № НОМЕР_1 від 6 липня 2012 року, який зареєстрований в управлінні Держкомзему Ставищенському району Київської області 19 грудня 2012 року за № НОМЕР_3.

У задоволенні решти позовних вимог ТОВ «Інтерагроінвест» та зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов ТОВ «Інтерагроінвест» та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що договір оренди земельної ділянки між ОСОБА_1 та ТОВ «Інтерагроінвест» був підписаний сторонами 6 липня 2012 року, тобто цього дня ОСОБА_1, як учасником правочину, було проявлено волевиявлення на укладення цього договору та досягнено згоди з усіх істотних умов, а також, вказаний договір був зареєстрований в управлінні Держкомзему у Ставищенському районі 19 грудня 2012 року за НОМЕР_3 з дотриманням вимог діючого на той час законодавства, відтак прохання учасника правочину не здійснювати реєстрацію договору оренди земельної ділянки, волевиявлення на укладення якого він виявляв у момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, не є підставою для визнання договору недійсним у порядку, визначеному частиною третьою статті 203 та частиною першою статті 215 ЦК України.

Встановлено й це убачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги висновків суду не спростовують.

Судом установлено, що ОСОБА_1 в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_2, набула право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 9,5806 га, що розташована в адміністративних межах Іванівської сільської ради Ставищенського району Київської області.

6 липня 2012 року між ОСОБА_1 і ТОВ «Інтерагроінвест» укладено договір оренди вказаної земельної ділянки, строком на п'ять років, який було зареєстровано управлінням Держкомзему у Ставищенському районі Київської області, про, що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 19 грудня 2012 року № 04182.

8 липня 2012 року ОСОБА_1 уклала договір оренди спірної земельної ділянки із СФГ «Левада», державна реєстрація якого здійснена 8 серпня 2012 року управлінням Держкомзему у Ставищенському районі Київської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис № 004282.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з вимогами частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов.

Частиною першою статті 20 Закону України "Про оренду землі" (далі - Закон) у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації.

Відповідно до статті 18 цього Закону договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Отже, учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми.

Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення учасників при укладенні спірного договору, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Волевиявлення є важливими чинником, без якого неможливо вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, установленою статтею 627 ЦК України.

Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідків.

Реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім щодо договору.

Прохання учасника правочину не здійснювати реєстрацію договору оренди земельної ділянки, волевиявлення на укладення якого він виявляв у момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, не є підставою для визнання договору недійсним у порядку, визначеному частиною третьою статті 203 та частиною першою статті 215 ЦК України.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-127цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що договір оренди земельної ділянки між ОСОБА_1 та ТОВ «Інтерагроінвест» був підписаний сторонами 6 липня 2012 року, тобто цього дня ОСОБА_1, як учасником правочину, було проявлено волевиявлення на укладення цього договору та досягнено згоди з усіх істотних умов, а також, вказаний договір був зареєстрований в управлінні Держкомзему у Ставищенському районі 19 грудня 2012 року за НОМЕР_3 з дотриманням вимог діючого на той час законодавства, відтак прохання учасника правочину не здійснювати реєстрацію договору оренди земельної ділянки, волевиявлення на укладення якого він виявляв у момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, не є підставою для визнання договору недійсним у порядку, визначеному частиною третьою статті 203 та частиною першою статті 215 ЦК України.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ТОВ «Інтерагроінвест» та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1, з висновком якого погодився апеляційний суд, врахував вищевказані вимоги закону, належним чином перевірив доводи і заперечення сторін, надані ними докази.

Таким чином, судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для їх скасування не убачається.

З урахуванням викладеного та положення ч. 2 ст. 337 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Таращанського районного суду Київської області від 16 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 13 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик