Ухвала

іменем україни

08 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Закропивного О.В., Нагорняка В.А.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 09 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію як громадянина, міського голову м. Ладижина Вінницької області та батька ОСОБА_5, а саме: «міський голова м. Ладижина ОСОБА_3 спільно з начальником міліції та прокурором міста Ладижина «кришують» в місті Ладижин наркотики та незаконний ігровий бізнес, тобто сприяють розповсюдженню в місті наркотичних засобів та незаконного ігрового бізнесу; міський голова м. Ладижина ОСОБА_3 здійснював незаконну діяльність; висловлювання ОСОБА_4 на адресу позивача: «дочка позивача - ОСОБА_5 перебуває в алкогольній залежності: «сидить на стакані та є алкоголічкою». Зазначена інформація супроводжувалась брутальною лайкою.

Просив визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію дочки позивача ОСОБА_5, інформацію, розповсюджену суддею ОСОБА_4, а саме: ОСОБА_5 перебуває в алкогольній залежності: «сидить на стакані та є алкоголічкою». Позивач просив також зобов'язати відповідача впродовж місяця після набрання рішенням законної сили спростувати вищезазначену інформацію, опублікувавши спростування в громадсько-політичній газеті «Нове місто» у наступній редакції: «ІНФОРМАЦІЯ_1, я суддя Ладижинського міського суду ОСОБА_4, в позаробочий час розповсюдив інформацію, яка є недостовірною та порочить честь, гідність та ділову репутацію міського голови м. Ладижина ОСОБА_3 та його дочки ОСОБА_5».

Вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 близько 18 год. 00 хв. відповідач в громадському місці, біля колишнього піщаного кар'єру, який розташований на території Ладижинської міської ради, у присутності громадян: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 безпричинно почав ображати позивача, зводити на нього наклеп. Суддя ОСОБА_4 заявив, що позивач як міський голова м. Ладижина спільно з начальником міліції та прокурором міста Ладижин «кришують» наркотики та незаконний ігровий бізнес, тобто сприяють розповсюдженню в місті наркотичних засобів та забороненого ігрового бізнесу. Таким чином, відповідач звинуватив його у незаконній діяльності.

Крім того, відповідач образив дочку позивача ОСОБА_5, заявивши, що вона перебуває в алкогольній залежності, є «алкоголічкою», «сидить на стакані».

Поширена у такий спосіб відповідачем інформація не відповідає дійсності, порушує особисті немайнові права позивача, його дочки, оскільки створює враження про позивача як злочинця, особу, яка з легкістю порушує закон, особу, яка не має високих моральних цінностей, призводить до негативного упередженого ставлення до нього з боку осіб, яким стала відома зазначена інформація.

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 03 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 09 лютого 2016 року рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 03 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Визнано недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_3, розповсюджену суддею ОСОБА_4 інформацію, а саме: «міський голова м. Ладижина ОСОБА_3 спільно з начальником міліції та прокурором м. Ладижин «кришують» в м. Ладижин наркотики та незаконний ігровий бізнес, тобто сприяють розповсюдженню в місті наркотичних засобів та незаконного ігрового бізнесу».

Зобов'язано ОСОБА_4 впродовж місяця після набрання рішенням законної сили спростувати інформацію, опублікувавши її в обласній щотижневій газеті «Нове місто» в редакції: «ІНФОРМАЦІЯ_1, я суддя Ладижинського міського суду ОСОБА_4, в позаробочий час розповсюдив інформацію, яка є недостовірною та порочить честь, гідність та ділову репутацію міського голови м. Ладижина ОСОБА_3».

У решті вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення апеляційного суду не відповідає вказаним вимогам.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 близько 18 год. 00 хв. біля колишнього піщаного кар'єру на території Ладижинської міської ради, у присутності громадян: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, в альтанці на березі орендованої приватним підприємцем ОСОБА_11 водойми, суддею ОСОБА_4 під час вечері була поширена інформація такого змісту:

- «міський голова м. Ладижина ОСОБА_3 спільно з начальником міліції та прокурором м. Ладижина «кришують» в місті Ладижин наркотики та незаконний ігровий бізнес»;

- «дочка міського голови ОСОБА_5 «сидить на стакані» та є «алкоголічкою».

Зазначена інформація супроводжувалась брутальною лайкою.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що інформація, яку просить спростувати позивач, не є фактичними твердженнями, а є оціночними судженнями.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що, висловлюючись на адресу ОСОБА_3, що він спільно з начальником міліції та прокурором «кришує» гральний бізнес та наркотики в місті, ОСОБА_4, будучи посадовою особою, суддею, розумів значення таких слів та що такі негативні дії можуть потягнути за собою адміністративну чи кримінальну відповідальність щодо зазначених осіб, а тому принижують честь та гідність. З цих же підстав суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вказані слова не є оціночними судженнями.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Відповідно до ст. ст. 28, 68 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Згідно зі ст. ст. 270, 297 ЦК України кожен має право на повагу до гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова) при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право (п. 15).

Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 Європейської конвенції з прав людини захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив з того, що інформацію, висловлену відповідачем, а саме: «кришування», «сидить на стакані», не можна перевірити на наявність фактичних тверджень. Така інформація містить оціночні судження.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Встановлені судом першої інстанції обставини підтверджуються матеріалами справи та не спростовані сторонами під час апеляційного розгляду.

Суд апеляційної інстанції вищевказаних обставин та норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, не врахував, помилково скасувавши рішення суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 09 лютого 2016 року скасувати, рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 03 грудня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: О.В. Закропивний

Л.М. Мазур

В.А.Нагорняк

Т.О. Писана