Ухвала

іменем україни

27 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Південний» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційними скаргами ОСОБА_4 та Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Південний» на рішення апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Південний» (далі - ПАТ АБ «Південний») звернулося до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнило, та остаточно просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором від 26 січня 2006 року № В 17, а саме: 42 783,51 доларів США, із яких: 34 972,38 доларів США - прострочена заборгованість за кредитом; 7 484,72 доларів США - прострочені проценти за користування кредитом; 326,41 доларів США - нараховані проценти за кредитом; та 862 781 грн 59 коп., із яких: прострочена комісія у сумі 3 408 грн за період із 26 січня 2014 року до 27 січня 2016 року; 183 007 грн 09 коп. - пеня за прострочення повернення кредиту; 679 774 грн 50 коп. - штраф за прострочення сплати процентів за користування кредитними коштами.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 26 січня 2006 року між ним та ОСОБА_4 укладено кредитний договір за № В 17, згідно з яким кредитор надав позичальникові кредит у розмірі 74 тис доларів США зі сплатою 12 % річних за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення до 05 січня 2021 року. На забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором того самого дня між позивачем та ОСОБА_5 укладено договір поруки, за яким поручитель зобов'язався перед кредитором відповідати за невиконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором від 26 січня 2006 року № В 17. У подальшому між банком та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду від 02 лютого 2006 року до кредитного договору від 26 січня 2006 року № В 17, за умовами якої було змінено редакцію кредитного договору, а саме: у п. 2.2 кредитного договору змінено позичковий рахунок; у п. 2.2 кредитного договору змінено рахунок для сплати процентів за кредитом. 30 вересня 2008 року між позивачем та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду до кредитного договору від 26 січня 2006 року № В 17, за умовами якої сторони домовилися викласти кредитний договір у новій редакції, відповідно до якої збільшився розмір процентів до 13 % річних; кредитний договір доповнено п. п. 2.6, 2.7, 2.8, 3.2.11, 3.2.12, 3.3.5, 3.3.6, 4.5, 4.6, 5.1, 6.7, 6.8. Також 30 вересня 2008 року між позивачем та ОСОБА_5 було укладено додаткову угоду до договору поруки від 26 січня 2006 року, за якою сторони домовилися, що відповідно до п. 1.1 додаткової угоди до кредитного договору від 26 січня 2006 року № В 17 збільшився розмір процентів до 13 % річних. Крім того, 06 березня 2012 року між позивачем та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду до вказаного кредитного договору, за умовами якої сторони домовилися викласти кредитний договір у новій редакції, відповідно до якої кредитний договір доповнено п. п. 1.4, 1.5, 1.5.1, 1.5.2, 1.5.3, 3.2.13, 3.2.14, 3.2.15, 3.2.16, 3.2.17, 3.3.6, 3.3.7, 3.3.8, 3.3.9, 6.9, 6.10, 6.11. Разом із тим 06 березня 2012 року між позивачем та ОСОБА_5 укладено додаткову угоду до договору поруки від 26 січня 2006 року, відповідно до якої договір поруки викладено у новій редакції.

Посилаючись на невиконання відповідачами умов кредитного договору, позивач просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02 березня 2016 року позов задоволено в повному обсязі, вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції у частині стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ АБ «Південний» 7 484,72 доларів США прострочених процентів за користування кредитом, 326,41 доларів США нарахованих процентів за кредитом, простроченої комісії у сумі 3 408 грн за період із 26 січня 2014 року до 27 січня 2016 року, 679 774 грн 50 коп. штрафу за прострочення сплати відсотків за користування кредитними коштами, у задоволенні вказаних позовних вимог до ОСОБА_5 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ АБ «Південний» судовий збір у сумі 8 109 грн 09 коп.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 березня 2016 року залишено без змін.

Стягнуто з ПАТ АБ «Південний» на користь ОСОБА_4 судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 3 119 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить змінити рішення суду апеляційної інстанції у частині залишення без змін рішення суду першої інстанції, скасувавши його у цій частині, та відмовити у задоволенні позову ПАТ АБ «Південний» у повному обсязі.

У касаційній скарзі ПАТ АБ «Південний» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає задоволенню частково, а касаційна скарга ПАТ АБ «Південний» - задоволенню з наступних підстав.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним нормам процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом установлено, що 26 січня 2006 року між ПАТ АБ «Південний» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір за № В 17, згідно з яким остання отримала кредит у розмірі 74 тис доларів США зі сплатою 12 % річних за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення до 05 січня 2021 року.

На забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором 26 січня 2006 року між ПАТ АБ «Південний» та ОСОБА_4 укладено договір поруки, за яким поручитель зобов'язався перед кредитором відповідати за невиконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором від 26 січня 2006 року № В 17.

02 лютого 2006 року між ПАТ АБ «Південний» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду до кредитного договору від 26 січня 2006 року № В 17, за умовами якої було змінено редакцію кредитного договору, а саме: у п. 2.2 кредитного договору змінено позичковий рахунок; у п. 2.2 кредитного договору змінено рахунок для сплати процентів за кредитом.

30 вересня 2008 року між ПАТ АБ «Південний» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду до кредитного договору від 26 січня 2006 року № В 17, за умовами якої сторони домовилися викласти кредитний договір у новій редакції, відповідно до якої збільшився розмір процентів до 13 % річних; кредитний договір доповнено п. п. 2.6, 2.7, 2.8, 3.2.11, 3.2.12, 3.3.5, 3.3.6, 4.5, 4.6, 5.1, 6.7, 6.8.

Також 30 вересня 2008 року між ПАТ АБ «Південний» та ОСОБА_5 укладено додаткову угоду до договору поруки від 26 січня 2006 року, за якою сторони домовилися, що відповідно до п. 1.1 додаткової угоди до кредитного договору від 26 січня 2006 року № В 17 збільшився розмір процентів до 13 % річних.

Крім того, 06 березня 2012 року між ПАТ АБ «Південний» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду до вказаного кредитного договору, за умовами якої сторони домовилися викласти кредитний договір у новій редакції, відповідно до якої кредитний договір доповнено п. п. 1.4, 1.5, 1.5.1, 1.5.2, 1.5.3, 3.2.13, 3.2.14, 3.2.15, 3.2.16, 3.2.17, 3.3.6, 3.3.7, 3.3.8, 3.3.9, 6.9, 6.10, 6.11.

06 березня 2012 року між ПАТ АБ «Південний» та ОСОБА_5 укладено додаткову угоду до договору поруки від 26 січня 2006 року, за умовами якої сторони домовилися викласти договір поруки у новій редакції, відповідно до якої договір поруки викладено у новій редакції.

Установлено, що позичальник починаючи з грудня 2013 року почав порушувати умови кредитного договору щодо своєчасного повернення кредитних коштів.

Листом ПАТ АБ «Південний» від 17 березня 2014 року № 0-78-8314 БТ банк повідомив позичальника про те, що у неї за кредитним договором від 26 січня 2006 року № В 17 є заборгованість перед банком за період починаючи із 2013 року, тому просив усунути порушення та погасити кредитну заборгованість, яка виникла за період із грудня 2013 року до лютого 2014 року.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Задовольняючи у повному обсязі указаний позов, суд першої інстанції правильно виходив із того, що банк виконав свої зобов'язання щодо надання позичальникові кредитних коштів, однак ОСОБА_4 не виконує своїх зобов'язань із повернення кредиту, внаслідок чого станом на 27 січня 2016 року у неї виникла заборгованість у сумі 42 783,51 доларів США, із яких: 34 972,38 доларів США - прострочена заборгованість за кредитом; 7 484,72 доларів США - прострочені проценти за користування кредитом; 326,41 доларів США - нараховані проценти за кредитом; та 862 781 грн 59 коп., яка складається із: простроченої комісії у сумі 3 408 грн за період із 26 січня 2014 року до 27 січня 2016 року; 183 007 грн 09 коп. - пеня за прострочення повернення кредиту; 679 774 грн 50 коп. - штраф за прострочення сплати процентів за користування кредитними коштами.

Виходячи із положень ст. 257 ЦК України, правильними є висновки суду першої інстанції, із якими у цій частині погодився й апеляційний суд, про непропущення позивачем строку позовної давності при зверненні до суду з цим позовом до основного боржника - позичальника.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції про доведеність та обґрунтованість позовних вимог про стягнення з ОСОБА_4 на користь позивача 34 972,38 доларів США як простроченої заборгованості за кредитом та 183 007 грн 09 коп. пені за прострочення повернення кредиту та не погодився із висновками суду першої інстанції в іншій частині позовних вимог.

Проте апеляційний суд безпідставно визнав помилковими висновки суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_4 на користь позивача 7 484,72 доларів США як прострочених процентів за користування кредитом, а також 326,41 доларів США нарахованих процентів за кредитом.

Так, апеляційний суд виходив із того, що 06 березня 2012 року сторони уклали додаткову угоду до кредитного договору (а. с. 32-41), у п. 3.2 якого визначили, що нарахування процентів за кредитом припиняється, якщо настав термін повернення кредиту, обумовлений п. 1.1 даного договору, або термін, вказаний у вимозі банку про дострокове повернення кредиту згідно з п. 3.3.4 цього договору, і банком прийнято рішення про визнання кредиту до погашення.

Апеляційний суд вважав, що позивач на порушення умов договору просив стягнути з позичальника заборгованість за процентами за користування кредитом після березня 2014 року.

Так, апеляційний суд виходив із того, що позивач в остаточних позовних вимогах від 05 лютого 2016 року (а. с. 209-214) просив стягнути проценти за користування кредитом із квітня 2014 року до січня 2015 року, при цьому зазначав, що розмір заборгованості за процентами складає 7 811,13 доларів США, у той час просив стягнути проценти у розмірі 7 484,72 доларів США.

Разом із тим апеляційний суд виходив із того, що в наданій позивачем до матеріалів справи вимозі від 13 лютого 2015 року, адресованій ОСОБА_4, позивач зазначав, що існує заборгованість за процентами за період із квітня 2014 року до лютого 2015 року у розмірі 3 579,48 доларів США (а. с. 115).

Крім того, суд виходив із того, що позивачем до матеріалів справи не надано відповідних доказів зростання заборгованості за процентами за період із квітня 2014 року до лютого 2015 року, а саме: із 3 579,48 доларів США станом на 13 лютого 2015 року до 7 484,72 доларів США станом на 05 лютого 2016 року.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом.

Крім того, апеляційний суд дійшов висновку, що у зв'язку з відсутністю підстав для стягнення з позичальника заборгованості за процентами за користування кредитом, не підлягають задоволенню і вимоги про стягнення штрафу за прострочення сплати процентів за користування кредитними коштами у сумі 19 991,48 доларів США, що еквівалентно 679 774 грн 50 коп.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення простроченої комісії у сумі 3 408 грн за період із січня 2014 року до січня 2016 року, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не надано розрахунку заборгованості за комісією за вказаний період.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до поручителя, апеляційний суд виходив і того, що 17 березня 2014 року позивач направив ОСОБА_4 листа № 0-78-8314 БТ (а. с. 165), в якому просив усунути порушення кредитної заборгованості, яка виникла за період із грудня 2013 року до лютого 2014 року, та визначив строк усунення порушень договору до 24 березня 2014 року, а також зазначив, що при порушенні умов договору до вказаної дати позивач вимушений вимагати дострокового повернення суми кредиту, процентів, штрафу, пені. У подальшому в зв'язку з неусуненням відповідачем зазначених у вказаному листі порушень, позивач у квітні 2015 року, змінивши позовні вимоги, остаточно просив стягнути з відповідачів суми кредиту, процентів, штрафу, пені.

У зв'язку із цим апеляційний суд вважав, що позивач визначив настання строку виконання основного зобов'язання до 24 березня 2014 року.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що договір поруки, укладений між позивачем та ОСОБА_5, припинився на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки, направивши вищевказаний лист, позивач визначив настання строку виконання основного зобов'язання 24 березня 2014 року, а до суду із позовом до поручителя позивач звернувся лише 16 квітня 2015 року.

Проте з такими висновками неможливо погодитися виходячи з наступного.

Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Оскільки відповідно до ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно із умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Проте, якщо кредитор змінює на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, позовна давність обчислюється від цієї дати.

Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й зобов'язаний пред'явити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя - протягом шести місяців (ч. 4 ст. 559 ЦК України) від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 27 січня 2016 року у справі № 6-990цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України; суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Проте вищевказаних положень норм матеріального права суд не врахував та дійшов помилкових висновків як про припинення поруки, так і про безпідставність позовних вимог про стягнення процентів.

При цьому суд дійшов помилкового висновку, що із направленням листа від 17 березня 2014 року № 0-78-8314 БТ банк змінив строк виконання зобов'язань до 24 березня 2014 року, адже такий спростовується змістом цього листа, який міститься на а. с. 165 (т. 1), згідно з яким банк повідомляє позичальника ОСОБА_4 про невиконання нею належним чином взятих за кредитним договором зобов'язань та наявність у неї заборгованості за кредитним договором станом на 17 березня 2014 року у сумі 35 444,44 доларів США, яку просить сплатити у строк до 24 березня 2014 року, а в разі несплати у визначений строк банк буде змушений вимагати погашення заборгованості достроково.

Вимогу про дострокове стягнення всієї заборгованості за вказаним кредитним договором банк заявив шляхом подання до суду 16 квітня 2015 року заяви про зміну позовних вимог (а. с. 112-114).

Таким чином, безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні матеріального та процесуального закону, що призвело до неправильного вирішення спору, усупереч вимогам ст. ст. 303, 304, 309, 316 ЦПК України належним чином не з'ясував характеру і суті заявлених позовних вимог, а також на порушення вимог ст. ст. 10, 57, 60, 212, 303 ЦПК України не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам.

Натомість, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 58-60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково, касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Південний» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2016 року скасувати, рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 березня 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак