АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 216/6286/14-ц 22-ц/774/1149/К/16
Справа № 216/6286/14-ц Головуючий в 1 інстанції - Філатов К.Б.
Провадження №22ц/774/1149/К/16 Доповідач - Митрофанова Л.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Митрофанової Л.В.,

суддів: Братіщевої Л.А., Грищенко Н.М.,

за участі секретаря: Чубіної А.В.,

за участі: відповідача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2;

позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 08 квітня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору довічного утримання недійсним та визнання права власності на квартиру, -

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору довічного утримання недійсним та визнання права власності на квартиру, в обґрунтування якого вказала, що її мати - ОСОБА_4 20 червня 2011 року уклала договір довічного утримання зі своєю рідною сестрою - відповідачкою по цієї справі, яка за договором отримала у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. За договором відповідачка зобов'язалася забезпечувати ОСОБА_4 їжею, вбранням (одягом), ліками, доглядом, зберігаючи у її довічному користуванні вказану квартиру, сплачуючи комунальні послуги за свій власний рахунок.

Позивачка вважає, що цей договір повинен бути визнаним недійсним з тих підстав, що договір був підписаний під тиском та внаслідок тяжких обставин; в 2002 році ОСОБА_4 перенесла ішемічний інсульт та згідно постанові ЛКК від 09.02.2011 року потребувала постійного стороннього догляду до 09.03.2011 року.

На початку травня 2011 року позивачка зверталася до Центрально-Міського райвідділу міліції у зв'язку із тим, що відповідачка змінила замок в квартирі матері та не допускала її, позивачку, до матері.

16 травня 2011 року між ОСОБА_4 та КУ «Територіальний центр соціального обслуговування у Центрально-Міському районі» був укладений договір про соціальне обслуговування її відділенням вдома, як одиноку, проживаючу самотньо людину.

Позивачку до матері не допускали, відповідачка ж не виконувала своїх зобов'язань за договором, та догляд за ОСОБА_4 здійснювали працівники «Територіального центру соціального обслуговування у Центрально-Міському районі».

Лише у вересні 2011 року їй, позивачці, вдалося потрапити до квартири матері, та доглядати її. Відповідачка не виконувала своїх обов'язків, не оплачувала квартиру.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Позивачка, є єдиним спадкоємцем за законом першої черги, а тому звернулася до нотаріальної контори із заявою при прийняття спадщини, де дізналася про вищевказаний договір.

З наведених вище обставин позивачка просила задовольнити її позовні вимоги про визнання договору довічного утримання від 20.06.2011 року недійсним та визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 08 квітня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір довічного утримання, укладений 20 червня 2011 року між ОСОБА_4 (відчужувач) та ОСОБА_1 (набувач), посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Дацко Ярославом Олександровичем і зареєстрований у реєстр за № 1117.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати по справі в сумі 243 грн.60 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 ставить питання про часткове скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що право на звернення до суду з вимогою про розірвання договору довічного утримання має лише відчужувач спірної квартири, тому висновки суду щодо невиконання відповідачем договору довічного утримання взагалі не входять до предмету спору.

Крім того, позивач не надала суду доказів того, що договір довічного утримання був підписаний ОСОБА_4 під тиском ОСОБА_1 та внаслідок тяжких обставин.

Також позивач не надала суду доказів поважності пропуску строку позовної давності та не просила його поновити.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ставить питання про часткове скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що суд першої інстанції, в порушення норм ст.212 ЦПК України, не оцінив всі дослідженні докази, зокрема не надано оцінки тому, що позивач не надала суду доказів того, що договір довічного утримання був підписаний ОСОБА_4 під тиском ОСОБА_1 та внаслідок тяжких обставин.

В запереченнях на апеляційні скарги позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційні скарги без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 16 травня 2011 року між ОСОБА_4 та КУ «Територіальний центр соціального обслуговування у Центрально-Міському районі» був укладений договір про соціальне обслуговування її відділенням вдома, як одиноку, проживаючу самотньо людину.

20 червня 2011 року ОСОБА_4 уклала договір довічного утримання ОСОБА_1, яка за договором отримала у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що вже в осені 2011 року від відчужувача пішли численні скарги на відповідачку і та припинила будь-якій догляд за відчужувачем, відповідач не утримувала та не доглядала відчужувача, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто не виконала взятих на себе обов'язків.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом.

Пунктом 1 частини першої ст. 755 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду, зокрема на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.

Постановою Верховного Суду України у справі № 6-142ц13 від 25.12.2013 року передбачено, що право на звернення до суду з вимогою про розірвання договору довічного утримання має лише відчужував спірної квартири.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про те, що відповідач не утримувала ОСОБА_4 та не доглядала належним чином відчужувача, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто не виконала взятих на себе обов'язків не входять до предмету спору і не можуть бути підставою для визнання договору довічного утримання недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1), особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3), правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4), правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5).

У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Крім того, п.п.21,23 вказаної постанови роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК, судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

На думку колегії суддів, позивачем ОСОБА_3, відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не наведено належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_4 уклала договір довічного утримання із ОСОБА_1 під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах.

Як видно із матеріалів справи оскаржуваний договір діяв протягом майже 2-х років, за життя вказаний договір ОСОБА_4 не оскаржувався.

При посвідченні договору довічного утримання, нотаріусом було встановлено особи сторін правочину та перевірено їх дієздатність.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що договір довічного утримання від 20 червня 2011 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 має бути визнаний недійсним.

Оскільки позовні вимоги позивача щодо визнання права власності на спірну квартиру є похідними та залежать від позовних вимог про визнання договору довічного утримання недійсним, в їх задоволенні слід відмовити, оскільки позовні вимоги про визнання недійсним договору довічного утримання не підлягають задоволенню.

Крім того слід зауважити, що рішення суду першої інстанції ухвалено із порушенням норм процесуального права, зокрема позов розглянуто за участі представника позивача ОСОБА_6, повноваження якого на момент ухвалення рішення закінчились (а.с.6 - оборот).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору довічного утримання недійсним.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.3, п.4 ч.1 ст. 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги відповідача ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 08 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позову до ОСОБА_1 про визнання договору довічного утримання недійсним та визнання права власності на квартиру.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: