Справа № 344/4036/16-ц
Провадження № 2/344/3206/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

02 червня 2016 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої судді: Домбровської Г.В.

при секретаріc/з: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції про визнання договору дарування недійсним та скасування реєстрації права власності,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2, в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 (надалі також «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_3 (надалі «Відповідач 1»), Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції (надалі «Відповідач 2») про визнання недійсним договору дарування квартири від 17 квітня 2014 року серії ВТТ № 990110, що зареєстрований в реєстрі за № 204 та посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5 Івано-Франківського міського нотаріального округу; скасування державної реєстрації права власності, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 01, витяг про реєстрацію права власності серія ЕАУ № 038212.

Представником Позивача подано заяву про розгляд справи без його участі, в якій він просив задовольнити позов з підстав, викладених в позовній заяві, та не заперечував проти винесення заочного рішення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір дарування квартири вчинено під впливом помилки в розумінні Позивачем суті даного договору, оскільки, укладаючи даний договір дарування квартири, вона мала на меті укласти договір довічного утримання, так як перебувала в похилому віці та за станом здоровя потребувала стороннього догляду.

Враховуючи вищезазначене, на думку представника Позивача, оскаржуваний договір дарування квартири не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому підлягає визнанню недійсним

Відповідач 1 ОСОБА_3, в судове засідання повторно не зявився, явку уповноваженого представника до суду не забезпечив, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином шляхом публікації оголошення про дату, час та місце судового засідання в засобах масової інформації (газеті «Урядовий курєр»), що вважається належним способом повідомлення сторони у цивільній справі.

Письмового відношення Відповідача 1 до позову до суду не надходило.

Відповідач 2 Реєстраційна служба Івано-Франківського міського управління юстиції, явку уповноваженого представника до суду не забезпечив, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином

Письмового відношення Відповідача 2 до позову до суду не надходило.

Частиною 4 статті 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відтак, виходячи зі змісту частини 4 статті 169 та частини1 статті 224 ЦПК України, а також того, що Відповідач про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не подав, зважаючи на заяву представника Позивача, в якій він не заперечував проти винесення заочного рішення, з огляду на подання представником Позивача достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.

Відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення представника Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.

17 квітня 2014 року між ОСОБА_2 (Дарувальник) та ОСОБА_3 (Обдаровуваний) було укладено Договір дарування квартири (надалі «Договір дарування квартири»), який посвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за реєстраційним номером обєкта нерухомого майна 01(рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 12511124 від 17 квітня 2014 року).

Відповідно до пункту 1 Договору дарування квартири за цим договором Дарувальник дарує, тобто передає безоплатно у власність Обдаровуваного квартиру № 2 (два), що в будинку № 11а (одинадцять «а»), розташованому по вулиці Новий Світ, в місті Івано-Франківську, Івано-Франківської області.

Згідно з пунктом 2 Договору дарування квартири Обдаровуваний приймає цей дарунок від Дарувальника, а саме приймає в дар квартиру № 2 (два), що в будинку № 11а (одинадцять «а»), розташованому по вулиці Новий Світ, в місті Івано-Франківську, Івано-Франківської області.

Посилаючись на факт неусвідомлення при укладенні вищевказаного договору дарування квартири його дійсної природи (помилку щодо правової природи правочину), ОСОБА_2, від імені якої діє її представник ОСОБА_4, звернулася до суду з вимогою про визнання недійсним Договору дарування квартири від 17 квітня 2014 року та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятого на підставі даного договору.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено статтею 203 ЦК України.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підстави недійсності правочину визначено статтею 215 ЦК України.

Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки визначено статтею 229 ЦК України.

Так, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Як зазначено в пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 відповідно до статей 229 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Так, відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Посилаючись в позовній заяві на те, що, укладаючи договір дарування квартири від 17 квітня 2014 року, Позивач, як особа похилого віку в силу стану свого здоровя, потребуючи сторонньої допомоги та догляду, мала на меті укласти договір довічного утримання, і саме такий намір відповідав її внутрішній волі.

Згідно зі статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Таким чином, істотною умовою договору довічного утримання є обовязок набувача забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Як зазначено в позовній заяві, укладаючи договір дарування квартири, Позивач помилялася стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо правової природи цього правочину, прав та обовязків сторін, оскільки вважала цей правочин договором довічного утримання, відповідно до умов якого друга сторона зобовязувалася здійснювати постійний догляд та утримання, а право розпорядження перейшло б до Відповідача лише після смерті Позивача.

Доказів, які б спростовували вищевказані обставини, відповідачем ОСОБА_3 суду не надано, а судом таких обставин не встановлено.

За таких обставин, зважаючи на все вищевикладене в сукупності, враховуючи 88-річний вік Позивача ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1), зважаючи на відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи Позивача щодо допущення нею помилки щодо обставин, які мають істотне значення при укладенні оскаржуваного Договору дарування квартири, зокрема, щодо природи даного правочину, прав та обов'язків сторін за цим правочином, Суд дійшов висновку про те, що Позивачем доведено, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення, а, відтак, на підставі положень статті 229 ЦК України Договір дарування квартири від 17 квітня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який посвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, підлягає визнанню недійсним.

Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку про необхідність скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на квартиру № 2 (два), що в будинку № 11а (одинадцять «а»), розташованому по вулиці Новий Світ, в місті Івано-Франківську, Івано-Франківської області, здійснену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 12511124 від 17 квітня 2014 року.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Проаналізувавши доводи представника Позивача, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Отже, зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 551,20 грн.

На підставі вищевикладеного, відповідно до ст. ст. 202-204, 215, 229, 717, 744 Цивільного Кодексу України, пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, керуючись ст.ст. 81, 88, 209, 213-215, 224-226 ЦПК України, Суд,

В И Р І Ш И В :

1. ОСОБА_4 ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції про визнання договору дарування недійсним та скасування реєстрації права власності, задовольнити.

2. Визнати недійсним Договір дарування квартири від 17 квітня 2014 року серії ВТТ № 990110, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що зареєстрований в реєстрі за № 204 та посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_5

3. Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру № 2 (два), що в будинку № 11а (одинадцять «а»), розташованому по вулиці Новий Світ, в місті Івано-Франківську, Івано-Франківської області, здійснену на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 12511124 від 17 квітня 2014 року (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 01).

4. Стягнути зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору в розмірі 551,20 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте Івано-Франківським міським судом за письмовою заявою Відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Домбровська Г.В.