АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1503/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 2 Демчик Р. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоСіренка Ю. В.
суддівГончар Н. І., Пономаренка В. В.
при секретаріКолеснику Я. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа: Друга черкаська державна нотаріальна контора про визнання договорів дарування будинку та земельної ділянки недійсними, заслухавши учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа : Друга черкаська державна нотаріальна контора про визнання договорів дарування будинку та земельної ділянки недійсними.

Обґрунтовуючи позовні вимоги посилався на те, що він є людиною похилого віку, має незадовільний стан здоров'я, страждає цілим рядом хвороб, визнаний інвалідом 1 групи Великої Вітчизняної війни. Відповідач ОСОБА_7 є його рідним сином.

До вересня 2011 року він мав у своїй власності житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований в АДРЕСА_1, що належав йому на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки від 7 липня 1959 року та договору купівлі - продажу від 14 вересня 1970 року.

Починаючи з 1960 року, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_10 вони побудували будинок АДРЕСА_1.

Всі правовстановлюючі документи на будинок були оформлені на його ім'я.

Отже, будинок АДРЕСА_1 є їхнім спільним з дружиною майном у відповідності до ст. 60 СК України та ст. 368 ЦК України, де передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно вимог ст. 372 ЦК України та вимог ст. 70 СК України частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Таким чином, він та його дружина ОСОБА_10 мали рівне право власності на будинок АДРЕСА_1, тобто кожному з них належало по 1/2 частині цього будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_10 померла.

За своє життя заповіту вона не склала, тому у відповідності до вимог ст. 1223 ЦК України спадщина, яка відкрилася після її смерті успадковується за законом.

Будучи зареєстрованим та проживаючи в будинку з часу його будування, він, у відповідності до вимог ст. 1268 ЦК України прийняв спадщину після смерті дружини у вигляді 1/2 частини будинку, право власності на яку вона мала.

Частиною 3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Частина 5 ст. 1268 ЦК України встановлює, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Статтею 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

З урахуванням таких вимог закону їх сини - ОСОБА_11 та ОСОБА_7 звернулися в передбачений законом строк в Другу черкаську державну нотаріальну контору із заявами про прийняття спадщини після смерті своєї матері, ОСОБА_10

Таким чином, право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_10 мало бути оформлено на трьох спадкоємців: його, як чоловіка померлої та на ОСОБА_11 і ОСОБА_7, як дітей померлої.

Однак, ця спадщина ніким зі спадкоємців на своє ім'я не оформлялася, оскільки ст. 1297 ЦК України не передбачено строків оформлення спадщини.

Після смерті дружини він продовжував проживати в будинку, однак самому себе обходити ставало все складніше.

Відповідач ОСОБА_7 в 2011 році умовив його подарувати належний йому будинок, запевняючи, що буде доглядати його до смерті, надавати необхідну допомогу і забезпечувати всім необхідним.

Він довірився відповідачу і 6 вересня 2011 року уклав з відповідачем договір дарування будинку АДРЕСА_1 .

Однак після оформлення договору дарування відповідач обіцяної йому допомоги не надає, не цікавиться станом його здоров'я та побутовими потребами.

Вважає, що договір дарування будинку від 6 вересня 2011 року може бути визнаний судом недійсним, оскільки він в силу свого віку, невисокої загальної грамотності та юридичної необізнаності, під впливом умовлянь та в результаті допущеної ним помилки уклав договір дарування будинку, який в дійсності не мав бажання укладати.

Він помилявся щодо істотних обставин цього договору і помилково вважав, що ним фактично укладається договір довічного утримання, в результаті чого його нерухомість у вигляді будинку АДРЕСА_1 перейде у власність відповідача, а він буде довічно виконувати обов'язок щодо його утримання.

Ці істотні умови договору, на які він розраховував, відповідачем не виконувалися і не виконуються.

Також лише тепер він дізнався, що укладати договір дарування всього будинку він не мав права, враховуючи, що незважаючи на зміст правовстановлюючих документів, мав право власності лише на 1/2 частину будинку.

Він дізнався, що формально допустив пропуск строку позовної давності для свого звернення в суд за захистом порушеного права.

Вважає, що суд може поновити йому пропущений строк в зв'язку з його юридичною необізнаністю і враховуючи, що відповідач йому постійно обіцяв необхідний догляд.

Просив суд визнати недійсним договір дарування будинку АДРЕСА_1 укладений 6 вересня 2011 року між ним та ОСОБА_7, визнати за ним право власності на будинок; визнати причини пропуску ним строку позовної давності поважними та поновити йому цей строк.

В ході розгляду справи по суті позивач уточнив позовні вимоги, вказуючи про те, що йому стало відомо, що він, одночасно з оформленням договору дарування будинку 6 вересня 2011 року також уклав з ОСОБА_7 договір дарування земельної ділянки розміром 674,8 кв. м. за адресою АДРЕСА_1, яка належала йому на праві власності .

Крім того, під час розгляду справи йому стало відомо про те, що після відчуження ним спірного будинку та земельної ділянки, ОСОБА_7 подарував цю нерухомість своїм синам ОСОБА_8 та ОСОБА_9, уклавши з ними договір дарування будинку з надвірними спорудами та договір дарування земельної ділянки від 9 січня 2015 року.

Вважає, що всі угоди щодо відчуження спірного будинку та земельної ділянки, розташованих в АДРЕСА_1 мають бути визнані недійсними, враховуючи, що вони відбулися з порушенням норм закону.

Угода дарування будинку та угода дарування земельної ділянки від 6 вересня 2011 року можуть бути визнані судом недійсними, оскільки він в силу свого віку, невисокої загальної грамотності та юридичної необізнаності, під впливом умовлянь та в результаті допущеної ним помилки уклав договір дарування будинку та земельної ділянки, який в дійсності не мав бажання укладати.

Також укладати договір дарування всього будинку він не мав права, оскільки, незважаючи на зміст правовстановлюючих документів, мав право власності лише на 1/2 частину будинку, а інша 1/2 частина мала належати в порядку спадкування після смерті ОСОБА_10 не лише йому, а й іншим спадкоємцям, в тому числі - 1/6 частина будинку його синові, ОСОБА_11

Про укладання ним договору дарування земельної ділянки 6 вересня 2011 року він дізнався лише під час судового засідання, коли представник ОСОБА_7 заявив про це та надав суду документи, що підтверджують цей факт. Укладаючи одночасно договір дарування будинку та земельної ділянки він сприймав всі документи, що надавалися йому на підпис, як декілька екземплярів одного договору дарування будинку, не здогадуючись, що разом з будинком також відчужує земельну ділянку.

Вважає, що договори дарування будинку та земельної ділянки від 6 вересня 2011 року в частині належності цього майна йому на час його відчуження (1/2 частина) можуть бути визнані недійсними, як правочини, що укладені ним в результаті помилки, а стосовно ? частини спадкового майна, що залишилося після смерті дружини, як правочини, що не відповідають вимогам закону.

Відповідно, договір дарування будинку та договір дарування земельної ділянки між ОСОБА_7, як дарувальником, та ОСОБА_8 і ОСОБА_9 як обдарованими, що були укладені між ними 9 січня 2015 року також мають бути визнані недійсними.

З урахуванням вказаного, просив суд визнати недійсним договір дарування будинку АДРЕСА_1, укладений 6 вересня 2011 року між ним та ОСОБА_7;

визнати недійсним договір дарування земельної ділянки розміром 674,8 кв.м., що розташована по АДРЕСА_1 , який був укладений 6 вересня 2011 року між ним та ОСОБА_7;

визнати недійсним договір дарування будинку по АДРЕСА_1 укладений 9 січня 2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 і ОСОБА_9;

визнати недійсним договір дарування земельної ділянки розміром 674,8 кв.м., що розташована по АДРЕСА_1 в м. Черкаси, укладений 9 січня 2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 і ОСОБА_9;

визнати за ним право власності на будинок АДРЕСА_1 ;

визнати за ним право власності на земельну ділянку розміром 674,8 кв.м., що розташована по АДРЕСА_1 в м. Черкаси ;

визнати причину пропуску ним строку позовної давності поважною та поновити йому цей строк.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до відхилення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженій наявних, у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Суд, розглядаючи справу, в межах заявлених позовних вимог, та в межах обраного позивачем способу захисту, повно та всебічно дослідив, оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, постановив правильне по суті і справедливе рішення.

Так, по справі встановлено, що 6 вересня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був укладений договір дарування жилого будинку, згідно якого ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_7 прийняв у дар жилий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в м. Черкаси по АДРЕСА_1. (а.с. 10)

Зазначений жилий будинок з надвірними спорудами належить дарувальнику ОСОБА_6 на підставі Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки, посвідченого Черкаською державною нотаріальною конторою, 7 липня 1959 року за р. №1-6495; Договору купівлі-продажу, посвідченого Черкаською державною нотаріальною конторою, 14 вересня 1970 року за р. №2-8621 та зареєстрованих в Черкаському інвентар бюро за р. № 4789.

В цей же день між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був укладений договір дарування земельної ділянки, згідно якого ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_7 прийняв в дар земельну ділянку площею, 674,8 кв.м. к/н НОМЕР_2, призначену для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована на території Черкаської міської ради Черкаської області по АДРЕСА_1 нормативною грошовою оцінкою 254049 грн.

Земельна ділянка належить дарувальнику ОСОБА_6 на підставі Державного акту на праві власності на земельну ділянку, серії НОМЕР_1, виданого Черкаською міською радою Черкаської області та зареєстрованого Черкаським міським управлінням земельних ресурсів Черкаської області, 10 січня 2006 року. (а.с. 107)

В подальшому, 9 січня 2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, ОСОБА_9 був укладений договір дарування житлового будинку, відповідно до якого ОСОБА_7 подарував та передав ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , а ОСОБА_8 та ОСОБА_9 прийняли в дар від ОСОБА_7 безоплатно житловий будинок АДРЕСА_1, в рівних частках кожний. (а.с. 46-47)

9 січня 2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, ОСОБА_9 був укладений договір дарування земельної ділянки будинку, відповідно до якого ОСОБА_7 подарував та передав ОСОБА_8 та ОСОБА_9, а ОСОБА_8 та ОСОБА_9 прийняли в дар від ОСОБА_7 безоплатно земельну ділянку площею 0,0675 га, кадастровий номер НОМЕР_2, розташовану по АДРЕСА_1 у м. Черкаси , в рівних частках кожний. (а.с. 69-70)

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відмовляючи в позові ОСОБА_6 в частині визнання недійсними договорів дарування будинку та земельної ділянки, укладених 6 вересня 2011 року, суд, на підставі наданих та досліджених доказів прийшов до висновку, що у позивача під час укладення ним спірних договорів дарування було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу у власність відповідача ОСОБА_7 будинку, який є його єдиним житлом. Позивач як особа похилого віку, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувався на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише за умови його довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між ним та відповідачем.

В обґрунтування таких висновків суд послався також на обставини, що після укладення спірного договору, предметом якого є перехід від позивача до відповідача права власності на будинок, позивач продовжує користуватися цим будинком протягом п'яти років, утримує його в належному стані.

Відповідно до ч. 1 і 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона передає або зобов'язується передати у майбутньому другій стороні безоплатно майно у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Частинами 1 - 3, 5 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз'яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Рішення суду в зазначеній частині не оскаржується, тому не є предметом апеляційного розгляду.

Розглядаючи справу, суд вірно встановив помилковість твердження позивача про те, що на час укладання договору дарування житлового будинку від 6 вересня 2011 року йому на праві власності належала лише 1/2 частина будинку АДРЕСА_1, так як інша 1/2 частина будинку належала його дружині і є спадковим майном після її смерті.

Зокрема, в договорі дарування житлового будинку від 6 вересня 2011 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вказано, що жилий будинок з надвірними спорудами належить дарувальнику ОСОБА_6 на підставі Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки, посвідченого Черкаською державною нотаріальною конторою, 7 липня 1959 року за р. №1-6495; Договору купівлі-продажу, посвідченого Черкаською державною нотаріальною конторою, 14 вересня 1970 року за р. №2-8621 та зареєстрованих в Черкаському інвентарбюро за р. № 4789. Крім, цього в даному договорі зазначено, що сам Дарувальник довів до відома Обдаровуваного, а Обдаровуваний взяв до уваги той факт, що Дарувальник з ІНФОРМАЦІЯ_1 року є вдівцем, і відчужуваний за даним договором будинок не є спільною сумісною власністю та є особистою приватною власністю, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на відчужуваний будинок, у тому числі відповідно до статей 65, 74 та 97 Сімейного кодексу України, немає.

Інших належних та допустимих доказів з даного приводу позивачем не надано, не добуто таких доказів і в ході розгляду справи по суті. При цьому позивачем, за вказаних обставин, не ставились вимоги про визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя.

Разом з тим, представником відповідача заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. (а.с. 139)

Згідно ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

П. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" N 14 від 18.12.2009 року України, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд, встановивши, що права позивача порушені укладенням спірних договорів дарування, проте, враховуючи, пропущені строки звернення до суду за захистом порушеного права, відсутність підстав для їх поновлення, та заявлене представником відповідача клопотання про застосування строку позовної давності, вірно прийшов до висновку про відмову в задоволенні зазначених позовних вимог у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Підтвердженням правильності такого висновку суду є і те, що під час розгляду апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції сам позивач підтвердив, що про порушене право йому стало відомо відразу після вчинення спірних договорів дарування від 6 вересня 2011 року, однак він мав надію на те, що ОСОБА_7 змінить своє відношення до нього і надаватиме допомогу по догляду.

Рішення суду в частині визнання недійсними договорів дарування будинку № 311 та земельної ділянки по вул. Благовісній в м. Черкаси від 9 січня 2015 року також відповідає вимогам Закону.

Зокрема, судом вірно встановлено, що відповідно до вказаних договорів, відповідачі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є добросовісними набувачами нерухомого майна, а відтак обраний позивачем, який не є стороною цих договорів, спосіб захисту свого права не може вважатись належним та є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

У зв'язку з вищевикладеним, колегія суддів вважає безпідставними доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, про те, що судом було допущено порушення норм матеріального права та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Викладені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції, правильності висновків суду не спростовують та на законність рішення суду не впливають, оскільки носять суб'єктивний характер, ґрунтуються на невірному трактуванні встановлених обставин у справі та норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення в межах заявлених позовних вимог та обраного позивачем способу захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 травня 2016 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції на протязі 20 днів.

Головуючий :

Судді :