Провадження № 22-ц/779/1374/2016
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Горблянського Я.Д.

суддів: Максюти І.О., Фединяка В.Д.

секретаря Капущак С.В.

з участю: апелянта ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, про повернення банківського вкладу, - за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 11 травня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

В липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з вказаним позовом, який мотивував тим, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» неправомірно та всупереч умовам депозитного договору № 300131/73028/7-14 про банківський строковий вклад укладений 19 червня 2014 року з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не повернув вклад в сумі 5000,00 грн. та не виплатив відсотки за користування депозитними коштами за весь час їх фактичного використання, внаслідок чого до банку слід застосувати відповідальність передбачену ст. 625 ЦК України щодо стягнення трьох відсотків річних за весь час прострочення грошового зобовязання, а також стягнути моральну шкоду, завдану з вини відповідача. Просив стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» банківський вклад в сумі 5000,00 грн., відсотки за кожен день прострочення виплати вкладу за договором в сумі по 75 грн. 61 коп. за кожен день, 3% річних та моральну шкоду в сумі 5 000,00 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11 травня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, в частині відмови в задоволенні позову щодо стягнення 75,61 грн. відсотків за кожен день прострочення, 3% річних та 5000 грн. моральної шкоди, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Вказує, що суд не врахував правові позиції Верховного суду України у справах №6-247цс14 в Постанові від 28.01.2015 року та 6-36цс15 в Постанові від 10.06.2015 року, відповідно до яких проценти на банківський вклад нараховується від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, по день фактичного їх повернення вкладникові, а також нараховується 3% річних сума відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобовязання; закінчення строку дії договору і невиконання зобовязань не припиняє зобовязальні правовідносини, а трансформує їх в охоронні, що містять обовязок відшкодувати заподіяні збитки, які встановлені договором чи законом. За користування грошовими коштами, що знаходились на рахунку клієнта, банк повинен сплатити проценти в розмірі, встановленому договором. При вирішенні судом питання про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення 5000 грн. моральної шкоди, судом першої інстанції не застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню. Також не враховано, що відповідно 18.12.2015 року почалась процедура ліквідації АТ «Банк «Фінанси та кредит» і обмеження встановлені ст.36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не застосовуються в звязку з ст.46 даного закону. Позивач вважає, що його вимоги щодо стягнення 75,61 грн. відсотків за кожен день прострочення є обгрунтованими і підлягають до задоволення, оскільки їх може бути зараховано до 4-ї черги відшкодування. Тому просив, оскаржуване рішення в частині відмови в позові про стягнення 75,61 грн. відсотків за кожен день прострочення,3% річних та 5000 грн. моральної шкодити скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Даним вимогам законодавства оскаржуване рішення відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що ст.36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлене обмеження на зобовязання банку під час тимчасової адміністрації щодо задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, окрім виплати коштів за вкладами вкладників, а укладений між сторонами депозитний договір у разі порушення зобовязань не передбачає відшкодування моральної шкоди.

Судом встановлено, що 19 червня 2014 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 укладено Договір-заяву № 300131/73028/7-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на 7 міс. в національній валюті в сумі 90000,00 грн. зі сплатою процентів за ставкою 25,10% річних на строк до 19 січня 2015 року.

19 січня 2015 року строк дії вкладу за Договором закінчився; з урахуванням залишку на депозитному рахунку у 5000, 00 грн. Позивачу 10 листопада 2015р. було здійснено виплату коштів згідно реєстру №1 від 09.11.2015року ( АТ « Ощадбанк» ) у розмірі 5000, 00 грн., про що свідчить виписка банку у матеріалах справи.

Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення трьох відсотків річних, відсотків та моральної шкоди, суд першої інстанції вірно виходив з положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним та регулює спірні правовідносини.

Відповідно до вимог статті 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» 17 вересня 2015 року Правління Національного банку України прийняло постанову № 612 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних". Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17 вересня 2015 р. № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

Згідно з п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 6 ст. 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Зокрема, згідно з п. п. 1, 2 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами.

Враховуючи, що при розгляді справи в суді першої інстанції було встановлено, що на момент ухвалення рішення в ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» було запроваджено тимчасову адміністрацію та розпочато процедуру ліквідації банку, висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків та трьох відсотків річних відповідно до ст. 625 ЦК України колегія суддів вважає правильними.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд врахував, що ст. 23 ЦК України визначає загальні положення про можливість відшкодування моральної шкоди при наявності вини відповідача, а ст. 1167 ЦК України передбачає можливість відшкодування шкоди в позадоговірних (деліктних) правовідносинах. У даному випадку між сторонами виникли договірні правовідносини. Укладеним між сторонами договором не передбачено відшкодування моральної шкоди в разі порушення його умов, як не передбачено таке відшкодування й законодавством щодо банківської діяльності.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обставини справи з'ясовано всесторонньо і повно та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 11 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді Я.Д. Горблянський

ОСОБА_4

ОСОБА_5