Справа № 541/2987/15-ц
Провадження №2/541/106/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 червня 2016 року Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:головуючої, судді Куцин В. М.,

при секретарі Борисенко М.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Миргород справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, треті особи - Управління Державної міграційної служби у Полтавській області, Орган опіки та піклування Миргородської міської ради, виконавчий комітет Миргородської міської ради Полтавської області.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 25.11.2015 року звернувся до суду з позовом про визнання такими що втратили право користування жилим приміщенням будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він, ОСОБА_4 є власником будинку АДРЕСА_2 відповідно до договору дарування та свідоцтва на право на спадщину. З 2004 року в будинку проживали та були зареєстровані відповідачі, син ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_3

В 2014 році відповідачі виселилися з належного позивачу будинку, забравши все своє майно. З часу вибуття відповідачі в будинок більше не вселялися, і не проживали в ньому.

Відповідачі не проживають в належному позивачу будинку, однак на вимогу останнього добровільно знятися з реєстрації не бажають. Оскільки реєстрація відповідачів в належному позивачу будинку порушує його право власності, так як перешкоджає вільно користуватися і розпоряджатися будинком та враховуючи, що відповідачі більше року в будинку не проживають тому втратили право на користування даним житловим приміщенням, виходячи з положень. ч.2 ст. 405, ст 391 ЦК України звернувся до суду з позовом з метою захисту своїх прав.

В ході судового розгляду встановлено, що в спірному будинку разом з відповідачами зареєстрований їх неповнолітній син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.28), в зв'язку з чим ухвалою суду від 04.02.2016 року, з метою захисту прав неповнолітнього залучено Миргородську міську раду, як орган опіки та піклування (а.с.47,48).

В зв'язку з набранням чинності ЗУ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг, ухвалою суду від 06.04.2016 року до участі у справі в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету залучено виконавчий комітет Миргородської міської ради (а.с.95,96).

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_2, оскільки будинок належить йому на праві власності, відповідачі добровільно виселилися з нього в серпні 2014 року, забрали все належне їм майно, навіть пошкодили опорядження житлових приміщень де проживали. Більше не виявляли бажання вселитися в будинок та проживати в ньому, тому він замінив замки на вхідних дверях та хвіртці для входу на подвір'я. З відповідачами він не підтримує будь-яких відносин, так як з вини останніх в будинку не проживає його дочка, шлюб між його сином ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірваний, відповідачі не проживають в будинку більше одного року, тому він має намір відремонтувати кімнати де проживали відповідачі та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд, можливо здати в найм.

Відповідач ОСОБА_2 заперечував проти задоволення позову, так як з будинку він та його дружина і син виселилися на вимогу позивача, який є його батьком та погрозу останнього, що у випадку не звільнення приміщення де вони проживали з сім'єю їхні особисті речі позивач викине на вулицю.10 серпня 2014 року він був змушений забрати свої особисті речі та майно і залишити спірний будинок. Після їхнього виселення позивач змінив замки на вхідних дверях та воротах і він не мав можливості зайти на територію домоволодіння, коли приїжджав з закордону де він працює по трудовому договору з 01 січня 2015 року. Будь-якого іншого житла він не має, тому зареєструвати своє місце проживання та місце проживання неповнолітнього сина не має можливості.

Відповідач ОСОБА_3 вважала, що в задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки зареєструвати своє місце проживання та місце проживання неповнолітнього сина вона змоги не має, так як не має власного житла. З спірного будинку вона разом з чоловіком та сином виселилася на вимогу та погрозу позивача знищити їхнє майно яке знаходилося в будинку. Вимогу позивач про виселення заявив по телефону коли вони перебували за кордоном, в зв'язку з чим вони були змушені повернутися додому і забрати свої речі з будинку. Після виселення з будинку 10 серпня 2014 року потрапити до будинку вона не мала можливості, хоча намагалася це зробити з сином коли чоловік знаходився на роботі за кордоном, так як позивач змінив замки. Незважаючи на те що шлюб між нею та ОСОБА_2 розірваний, вони продовжують проживати однією сім'єю в квартирі її батьків і разом з ними проживає неповнолітній син.

Представники третьої особи Управління державної міграційної служби у Полтавській області та виконавчого комітету Миргородської міської ради в судове засідання не з'явилися, про місце та час розгляду справи повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило (а.с.140,142).

Представник третьої особи Миргородської міської ради, як органу опіки та піклування в судовому засіданні вважав, що після досягнення 10 річного віку дитина проживає за її вибором з батьком чи матір'ю. У випадку задоволення судом позову частково за неповнолітньою дитиною повинно бути збережено право на проживання з тим з батьків хто його не втратив.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7,ОСОБА_8 суду пояснили, що їм відомо, що в серпні 2014 року між позивачем та відповідачами виникла побутова сварка після цього відповідачі виселилися з будинку АДРЕСА_1 забравши свої речі. В лютому 2015 року на запрошення позивача ОСОБА_1 вони відвідали житлові приміщення будинку де проживали відповідачі, на той час будь-яких речей в кімнатах не було, були відсутні батареї водяного опалення та пошкоджено опорядження стін кімнат. З серпня 2014 року відповідачі та їхній неповнолітній син в домоволодінні по АДРЕСА_1 що належить позивачу не проживали і його не відвідували.

Свідок ОСОБА_9, суду пояснила, що їй зі слів відповідачів відомо, що коли останні були за кордоном позивач вимагав, щоб відповідачі виселилися із спірного будинку протягом доби, що останні були змушені зробити10 серпня 2014 року.

Свідок ОСОБА_10 суду повідомив, що йому достовірно відомо, що відповідачі виселилися з будинку позивача не з власної волі. В серпні 2014 року він допомагав відповідачам забирати речі з будинку АДРЕСА_1 .

Заслухавши сторони, дослідивши письмові докази по справі та проаналізувавши їх в сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до статті 7 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Статтею 391 ЦК України, встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Положеннями ч. 3 ст. 29 ЦК України передбачено , що місцем проживання фізичної особи, у віці від десяти до чотирнадцяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами,опікуном) або організацією, яка щодо неї виконує функції опікуна.

Згідно ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 на підставі договору дарування 1/2 частини житлового будинку від 11.10.1986 року укладеного між ОСОБА_11 та ОСОБА_1, який посвідчений державним нотаріусом Миргородської державної нотаріальної контори Компанець Н.І. і зареєстрований в реєстрі за №2422 та 14.10.1986 року в реєстровій книзі №25 Лубенського міжрайонного бюро технічної інвентаризації під реєстровим №137 (а.с.6,7) та на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку від 06.08.2008 року після смерті ОСОБА_13, посвідченого державним нотаріусом 2 Миргородської державної нотаріальної контори Смага Л. М. та зареєстрованого в реєстрі №2277 та витягу №15520349 з Реєстру права власності на нерухоме майно(а.с.8,9).

В цьому будинку відповідно до доданої домової книги та довідок Миргородського МВ УДМС України в Полтавській області як члени сім'ї зареєстровані з 20.11.2004 року ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2, з часу народження ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_8 з 06.03.2014 року (а.с.10-15, 27,28).

Відповідачі в будинку зареєстровані, але не проживають з 10.08.2014 року, що об'єктивно підтверджується довідкою голови вуличного комітету від 06.11.2015 року, актами вуличного комітету від 10.08.2014 року, 15.02.2015 року, 18.09.2015 року, і не заперечували в судовому засіданні позивач та відповідачі та підтвердили допитані судом свідки (а.с.18, 21).

Згідно повідомлення Миргородського міського відділу ДРАЦС ГТУЮ у Полтавській області шлюб укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 10.08.2004 року припинено 24.02.2014 року на підставі рішення Миргородського міськрайонного суду про розірвання шлюбу(а.с.118).

Таким чином, оскільки судом достовірно встановлено, що бувший член сім'ї позивача, відповідач ОСОБА_3, без поважних причин не проживає в житловому приміщенні будинку АДРЕСА_1 більше одного року, з 10.08.2014 року, тому суд вважає, що вимога позивача про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням будинку відповідно до положень частини 2 статті 405 ЦК України, підлягає до задоволення, що є підставою для зняття її з реєстрації за вказаною адресою згідно ст.7 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні".

Суд не може взяти до уваги твердження відповідача ОСОБА_3, що вона виселилася з будинку не з власної волі та намагалася вселитися в спірне житлове приміщення, оскільки вказані твердження в супереч ст.ст.10,60 ЦПК України не підтверджені будь-якими об'єктивними доказами.

Згідно пояснень відповідача ОСОБА_2 останній з 01.01.2015 року перебував за межами України в зв'язку з укладенням трудового договору, що об'єктивно підтверджується копіями трудового договору від 01.01.2015 року та від 01.01.2016 року укладених між ОСОБА_2 та ТОВ «Соседі», яке знаходиться на території Російської Федерації та світлокопією паспорта громадянина України для виїзду за кордонна ім'я ОСОБА_2.(а.с.119-122,134-138).

Згідно довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 нерухоме майно не зареєстровано (а.с.144-145).

Оскільки судом беззаперечно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з 10.08.2014 року не проживав в спірному житловому будинку АДРЕСА_1 з поважних причин в зв'язку з тимчасовим працевлаштування з 01.01.2015 року до часу розгляду справи судом за межами України, тому вимоги позивача про визнання його втративши право на проживання не ґрунтуються на законі і задоволені бути не можуть.

При вирішення питання про право на проживання в спірному будинку неповнолітнього сина відповідачів ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4, суд виходить з наступного.

Як встановлено ст.29 ЦК України місцем проживання особи від 10 до 14 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає за згодою між дитиною та батьками.

В ході судового засідання беззаперечно встановлено, що дитина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 який має вік 11 років, на час розгляду справи навчається в Миргородській гімназії ім. Т.Г. Шевченка в місті Миргород (а.с.133), відповідно до довідки №096 від 06.04.2016 року Миргородської гімназії. Згідно пояснень відповідачів син проживає разом з батьками, оскільки при постановленні рішення про розірвання шлюбу місце проживання дитини з кимось із батьків не визначалося, дані про незгоду дитини на проживання з батьком відсутні. Вказані обставини позивачем в ході судового розгляду не спростовувалися і не заперечувалися.

Відповідач по справі, ОСОБА_3, мати неповнолітньої дитини не має у власності житла, втратила право на проживання в спірному будинку по АДРЕСА_1 (а.с.145). Об'єктивних даних які б давали підставу стверджувати, що мати має постійне місце проживання і що місце проживання дитини визначено саме з матір'ю, в супереч вимог ст. 10,60 ЦПК України позивачем не надано. Відповідач ОСОБА_2, який є батьком дитини, що підтвердили сторони в судовому засіданні, батьківських прав не позбавлений, має право на проживання в спірному будинку де також зареєстрований з часу народження ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5, тому з урахуванням права неповнолітньої дитини на забезпечення житлом передбаченого ст.ст. 11,18 ЗУ «Про охорону дитинства», суд вважає, що неповнолітній ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4, має право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 яким користується його батько і не може бути визнаний втратившим право користування цим житлом, що є підставою для зняття з реєстрації, в зв'язку із втратою права на проживання його матір'ю відповідачем ОСОБА_3

Керуючись ст.ст. 29, 391, 405 ЦК України, ст. 7 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", ст. ст. 10, 11, 81, 88, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 223 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 уродженку села Суржки Великобагачанського району Полтавської області такою, що втратила право користування житловим приміщенням, будинком АДРЕСА_1.

В задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_7 уродженця міста Миргород Полтавської області та неповнолітнього ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4, такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного судуПолтавської області, через Миргородський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: В. М. Куцин