У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,
суддів:Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,
Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,-
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання, за касаційною скаргою Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 листопада 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго» (далі - ДМП «Івано-Франківськтеплокомун-енерго», підприємство) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач користуючись послугами, які надані позивачем, оплату за дані послуги не вносила, у зв'язку з чим утворилася заборгованість. З урахуванням уточнених позовних вимог, підприємство просило стягнути з відповідача заборгованість за послуги теплопостачання та гарячого водопостачання в розмірі 8 749,88 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2015 року, у задоволенні позовних вимог ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» відмовлено.

У касаційній скарзі ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» просить судові рішення першої та апеляційної інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивачем пропущено встановлений законом строк позовної давності.

Проте повністю погодитись з такими висновками судів не можна.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 листопада 2014 року скасовано судовий наказ № 344/12011/14 від 22 вересня 2014 року про стягнення з ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на користь ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» заборгованості за послуги теплопостачання в сумі 8 850,09 грн на судового збору (а.с. 4).

Відповідно до розрахунку позивача заборгованість відповідача за надані послуги станом на 01 липня 2015 року склала 8 749,88 грн, з яких заборгованість за послуги з теплопостачання становить - 6 664,59 грн, заборгованість за гаряче водопостачання становить - 2 085,29 грн (а.с. 119).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За частинами першою, другою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора (виконавця послуг) на стягнення грошових коштів можна реалізувати у позовному провадженні та шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором (виконавцем послуг) заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг позовної давності.

Суди попередніх інстанцій встановивши факт періодичного часткового погашення відповідачем боргу, що свідчить про визнання цього боргу, відкинули доводи позивача щодо подання ним до суду заяви про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, дійшли передчасного висновку про застосування положень частини другої статті 264 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування частини другої статті 264 ЦК України міститься у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між виробниками і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначено у Законі України «Про житлово-комунальні послуги». Пунктом 10 частини третьої статті 20 цього Закону встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені.

Така ж відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за надання послуг з теплопостачання встановлена у пункті 23 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» та пункті 20 типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.

Разом з тим відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції в порушення ст.ст. 212-215 ЦПК України, не встановив в повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зауважив, що заборгованість, яку просить позивач стягнути з відповідача виникла за період з 2005 року до 2011 року включно, тобто поза межами строку позовної давності, оскільки поточна заборгованість відповідачем сплачена навіть з переплатою. При цьому судом першої інстанції залишено поза увагою, що матеріали справи не містять даних про сплату відповідачем саме поточної заборгованості за рахунками, виставленими за конкретний період, а не в рахунок попереднього боргу, як зазначала відповідач. З наданих відповідачем квитанцій вбачається, що на відповідний рахунок позивача вносилась оплата за послуги теплопостачання, проте без зазначення періоду за який така оплата перераховувалась.

Суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в рішенні не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції без змін. Разом з цим не перевірив чи належить відповідачеві спірна квартира в цілому, оскільки зі змісту інформаційної довідки з реєстру прав власності на нерухоме майно від 17 березня 2014 року (а.с. 166) та листа Івано-Франківського БТІ від 18 березня 2014 року № 156/01-21 (а.с. 167), вбачається, що власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 зазначений ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с. 165), а власником іншої 1/2 частини даної квартири є відповідач.

За таких обставин, судові рішення першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 листопада 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова
С.О. Карпенко
Г.І. Мостова