Номер провадження: 22-ц/785/4199/16
Головуючий у першій інстанції Пушкарський
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Ісаєвої Н.В., Комлевої О.С.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, придбаного під час шлюбу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 06 квітня 2016 року,

встановила:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, уточнивши який просила визнати спільним майном подружжя трикімнатну квартиру № 66, площею 72,2 кв.м. за адресою: Одеська область місто Іллічівськ, вулиця Паркова, 22-б, окреме нежитлове вбудоване приміщення площею 44,9 кв.м. за адресою: Одеська область, місто Іллічівськ, вулиця Данченко, 1/49н, визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину трикімнатної квартири № 66, площею 72,2 кв.м. за адресою: Одеська область місто Іллічівськ, вулиця Паркова, 22-б, на 1/2 частину окремого нежитлового вбудованого приміщення площею 44,9 кв.м. за адресою: Одеська область, місто Іллічівськ, вулиця Данченко, 1/49н, скасувати право власності ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 на 1/2 частину майна, а саме: трикімнатну квартиру № 66, площею 72,2 кв.м. за адресою: Одеська область місто Іллічівськ, вулиця Паркова, 22-б, окреме нежитлове вбудоване приміщення площею 44,9 кв.м. за адресою: Одеська область, місто Іллічівськ, вулиця Данченко, 1/49н.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в період шлюбу між сторонами, а саме з 08.09.2001 року по 22.11.2013 року, позивачем спільно із відповідачем було придбано однокімнатну квартиру № 66, площею 72,2 кв.м. за адресою: Одеська область, місто Іллічівськ, вулиця Паркова, 22-б, яка в подальшому була перепланована в трикімнатну квартиру із збільшенням загальної та житлової площі. Та за рахунок сімейного бюджету сторонами в період шлюбу також було придбано окреме нежитлове вбудоване приміщення площею 44,9 кв.м. за адресою: Одеська область, місто Іллічівськ, вулиця Данченко, 1/49н.

Зазначені обєкти нерухомості були оформлені на імя позивача, згоди щодо розпоряджання та користування майном, яке перебуває у спільній сумісній власності відповідач не надає.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 06 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено.

Вказане судове рішення оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_2 В скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про задоволення її позовних вимог.

В обґрунтування скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпаними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Таким чином при вирішенні справи суд повинен був визначити зміст позовних вимог, предмет позову та його підставу з метою зясування наявності та характеру спірних правовідносин між сторонами, виявлення заінтересованих осіб у справі, правильного застосування матеріальної форми права до цих правовідносин та застосування необхідного способу захисту порушеного права, а також для визначення й дослідження кола питань і заходів, необхідних для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Вказаним нормам закону судове рішення в частині відмови ОСОБА_2 у задоволенні позову про визнання спільним майном подружжя окремого нежитлового вбудованого приміщення площею 44,9 кв.м. за адресою: Одеська область, місто Іллічівськ, вулиця Данченко, 1/49н. та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину окремого нежитлового вбудованого приміщення площею 44,9 кв.м. за адресою: Одеська область, місто Іллічівськ, вулиця Данченко, 1/49н., скасування право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину окремого нежитлового вбудованого приміщення площею 44,9 кв.м. за адресою: Одеська область, місто Іллічівськ, вулиця Данченко, 1/49н. не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині заявлених вимог, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості.

Проте погодитись з такими висновками районного суду колегія суддів не може, оскільки суд внаслідок порушення норм матеріального та процесуального права дійшов цього висновку без всебічного, повного й обґрунтованого з'ясування дійсних обставин справи, а надані докази по справі оцінені судом першої інстанції односторонньо.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Одним із видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобовязаннями, повязаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобовязаннями, повязаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним із подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути обєктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-21цс 15 від 11 березня 2015 року, яка згідно 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

Встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 08.09.2001 року між сторонами було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом актів громадянського стану Іллічівського міського управління юстиції Одеської області, та який розірвано за рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 22.11.2013 року. (а.с. 10, 39)

Відповідно до договору купівлі-продажу майна шляхом викупу від 09.11.2007 року, власником окремого нежитлового вбудованого приміщення площею 44,9 кв.м. за адресою: Одеська область, місто Іллічівськ, вулиця Данченко, 1/49н. є ОСОБА_3

Зі змісту п. 14 абз. 2 зазначеного договору вбачається, що він був укладений за письмовою згодою дружини покупця ОСОБА_1, викладеною окремою заявою. (а.с. 62-64)

Згідно письмової заяви ОСОБА_1 вбачається, що спірна нерухомість була придбана за сумісні заощадження, під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. (а.с. 146)

Аналіз ст. 60 СК України дозволяє дійти до висновку, що майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, але належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і фактом, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Згідно ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмуються, якщо інше не встановлено при розгляді справи.

Оскільки, надання цієї заяви передувало укладанню договору купівлі-продажу від 09.11.2007 року окремого нежитлового вбудованого приміщення площею 44,9 кв.м. за адресою: Одеська область, місто Іллічівськ, вулиця Данченко, 1/49н., відповідач ОСОБА_3 був обізнаний та не заперечував проти того, що спірна нерухомість була придбана за сумісні заощадження, під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, тому вказане спірне майно вважається спільним майном подружжя, яке було придбане сторонами за рахунок належних подружжю коштів.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належних доказів які б спростовували встановлені обставини відповідачем до суду апеляційної інстанції не надано та судом не встановлено.

Отже, окреме нежитлове вбудоване приміщення площею 44,9 кв.м. за адресою: Одеська область, місто Іллічівськ, вулиця Данченко, 1/49н є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу, в порядку ст. ст. 69, 71 СК України, тому позовні вимоги ОСОБА_2 в цій частині слід задовольнити.

Враховуючи, що неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення спору в частині відмови ОСОБА_2 у задоволенні позову про визнання спільним майном подружжя окремого нежитлового вбудованого приміщення площею 44,9 кв.м. за адресою: Одеська область, місто Іллічівськ, вулиця Данченко, 1/49н. та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину окремого нежитлового вбудованого приміщення площею 44,9 кв.м. за адресою: Одеська область, місто Іллічівськ, вулиця Данченко, 1/49н., скасування право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину окремого нежитлового вбудованого приміщення площею 44,9 кв.м. за адресою: Одеська область, місто Іллічівськ, вулиця Данченко, 1/49н., рішення районного суду в цій частині на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення цих вимог позову.

Одночасно, рішення суду першої інстанції про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог в частині визнання спільним майном подружжя трикімнатної квартири № 66, площею 72,2 кв.м. за адресою: Одеська область місто Іллічівськ, вулиця Паркова, 22-б, визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину спірної квартири, скасування права власності ОСОБА_3 на 1/2 частину даної квартири, відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, враховані розяснення викладених в пунктах 23 і 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», а доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в цій частині скарги, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення в цій частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі про відмову ОСОБА_2 в цій частині позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 60 СК України, ст. 213-214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні, тому рішення суду першої інстанції в цій частині слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 305, 307, 309 ч. 1 п.п. 3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 06 квітня 2016 року в частині відмови ОСОБА_2 у задоволенні позову про визнання спільним майном подружжя окремого нежитлового вбудованого приміщення площею 44,9 кв.м. за адресою: Одеська область, місто Іллічівськ, вулиця Данченко, 1/49н., визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину окремого нежитлового вбудованого приміщення площею 44,9 кв.м. за адресою: Одеська область, місто Іллічівськ, вулиця Данченко, 1/49н., скасування право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину окремого нежитлового вбудованого приміщення площею 44,9 кв.м. за адресою: Одеська область, місто Іллічівськ, вулиця Данченко, 1/49н., скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, придбаного під час шлюбу задовольнити частково.

Визнати спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - окреме нежитлове вбудоване приміщення площею 44,9 кв.м. за адресою: Одеська область, місто Іллічівськ, вулиця Данченко, 1/49н.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на 1/2 частину окремого нежитлового вбудованого приміщення площею 44,9 кв.м. за адресою: Одеська область, місто Іллічівськ, вулиця Данченко, 1/49н.

Скасувати право власності ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 на 1/2 частину окремого нежитлового вбудованого приміщення площею 44,9 кв.м. за адресою: Одеська область, місто Іллічівськ, вулиця Данченко, 1/49н.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання ним законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

ОСОБА_4

ОСОБА_5