Справа № 656/293/16-ц
Номер провадження 4-с/656/1/16
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2016 року смт. Іванівка

Іванівський районний суд Херсонської області

у складі:

головуючого судді Крисанової В.І.

за участі:

секретаря судового засідання Шиян М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду

скаргу ОСОБА_1 на дії в.о. начальника відділу державної виконавчої служби Іванівського районного управління юстиції Херсонської області ОСОБА_2

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою на дії в.о. начальника відділу державної виконавчої служби Іванівського районного управління юстиції Херсонської області ОСОБА_2 (далі в.о. начальник ВДВС), посилаючись на те, що 30 листопада 2015 року Іванівський районний суд Херсонської області ухвалив рішення у справі № 656/515/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. Суд задовольнив позовні вимоги сторін частково. Після апеляційного оскарження та набрання рішенням суду законної сили їй був виданий виконавчий лист про виділення у власність наступного майна: бочки під воду 3 куб. м. вартістю 3 000,00 грн., корови «Зірку» масті «Чорна ряба» вартістю 6 000,00 грн., телиці «Яна» масті «Чорна ряба» вартістю 4 000,00 грн., теляти 6 місяців масті «Червона ряба» вартістю 1 500,00 грн., телевізора «Тошиба» вартістю 500,00 грн., кухонного кута в комплекті зі столом та двома стільцями вартістю 500,00 грн., килиму сірого кольору розміром 2х3 м вартістю 500,00 грн., ковроліну коричневого кольору розміром 4х4 м. вартістю 1 000,00 грн., супутникової антени вартістю 800,00 грн., кухонного комбайну «Декс» вартістю 800,00 грн., пилососа «Норд» вартістю 800,00 грн., електричної духовки «Ассел» вартістю 400,00 грн., соломи 300 тюків вартістю 10,00 грн. за один тюк на суму 3 000,00 грн., дивана з двома кріслами вартістю 2 000,00 грн., восьми голів гусей вартістю 100,00 грн. за одну голову на суму 800,00 грн., десяти голів курей вартістю 50,00 грн. за одну голову на суму 500,00 грн., десяти голів індокачок вартістю 70,00 грн. за одну голову на суму 700,00 грн., мікрохвильової печі «Шанса» вартістю 1 500,00 грн., холодильника «Норд» вартістю 8 000,00 грн., компютера «Самсунг» вартістю 8 000,00 грн., стола для компютера вартістю 500,00 грн., зерна 570 кг вартістю 2,00 грн. за 1 кг на суму 1140 грн., всього майна на загальну суму 45 940,00 грн. Виконавчий лист був поданий нею до державної виконавчої служби Іванівського районного управління юстиції 05 квітня 2016 року, виконавче провадження відкрито 08 квітня 2016 року. 15 квітня 2016 року в.о. начальника ВДВС склала акт державного виконавця про виконання рішення суду шляхом виділення майна, зазначеного у рішенні суду. В.о. начальника ВДВС вилучати майно у відповідача відмовилась посилаючись на відсутність у рішенні суду конкретного способу виконання даного рішення та посилаючись на п. 3 ч. 1 ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження», що заходом примусового виконання судового рішення є вилучення в боржника і передача стягувану певних предметів, зазначених у рішенні.

Також за її заявою від 12 травня 2016 року відкрито виконавче провадження про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно боржника. 18 квітня 2016 року на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» в.о. начальника ВДВС винесла постанову про закінчення виконавчого провадження в звязку з фактичним повним виконанням рішення суду (акту державного виконавця від 15 квітня 2016 року про виділ майна стягувану). Цією ж постановою припинено арешт майна боржника та скасовані інші заходи примусового виконання.

З постановою в.о. начальника ВДВС про закриття виконавчого провадження не згодна, дії державного виконавця не відповідають вимогам закону та порушують її права.

Просить суд визнати незаконною та скасувати постанову в.о. начальника ВДВС від 18 квітня 2016 року про закінчення виконавчого провадження по виконавчому листу № 656/515/15-ц від 05 квітня 2016 року, а виконавчий лист повернути у ВДВС Іванівського РУЮ Херсонської області для подальшого виконання.

ОСОБА_1 заявила клопотання про поновлення строку для подання скарги, посилаючись на те, що після закриття виконавчого провадження вона обрала спосіб захисту своїх прав шляхом подачі до суду позову до боржника про витребування майна з чужого незаконного володіння. Однак, вивчивши судову практику, проаналізувавши матеріали виконавчого провадження вона зрозуміла, що обрала не вірний спосіб захисту своїх прав і тому пропустила строк на оскарження постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 18 квітня 2016 року. Просить суд поновити строк для подання скарги.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 підтримала вимоги, посилаючись на обставини викладені у скарзі та доповнила їх тим, що після набрання рішенням суду законної сили про виділ у її власність майна, вона звернулась із заявою та виконавчим листом у виконавчу службу. 15 квітня 2016 року вона найняла транспорт та привезла в.о. начальника ВДВС в с. Фрунзе, Іванівського району, Херсонської області до оселі боржника. Також вона найняла трактор та людей для перевезення корови та телят, що виділені у її власність. По приїзду в.о. начальника ВДВС запитала у боржника про те, що є рішення суду і чого він не віддає майно, що виділено у власність заявника. Боржник послався на те, що майно належить мамі. В присутності двох понятих в.о. начальника ВДВС склала акт про виділення майна та пояснила, що вилучати майно немає права, так як у виконавчому листі не зазначено, що майно підлягає вилученню у боржника. Боржником добровільно видано наступне майно: кухонний кут, компютер, стіл під компютер, ковролін, диван, телевізор, супутникову антену. Також 15 квітня 2016 року в.о. начальника ВДВС передала їй добровільно виданий матірю боржника кухонний комбайн. Інше присуджене майно знаходиться у боржника. При виконання рішення суду в.о. начальника ВДВС наявність у боржника іншого присудженого майна не перевіряла, а тільки пропонувала його видати. Боржник видати інше присуджене майно відмовився. Її право на майно порушено тим, що вона не одержала його при проведенні виконавчих дій. Вона також просила в.о. начальника ВДВС поїхати з нею на поле, де паслось стадо корів і в присутності державного виконавця, понятих та пастухів забрати корів та телят, що виділені у її власність, але їй було відмовлено з посиланням на те, що виконавча служба не має законних підстав для вчинення примусових дій, повязаних з вилученням майна. В.о. начальника ВДВС стверджувала, що вона не має права заходити у двір, житловий будинок та забирати майно. Акт державного виконавця складався у бесідці за двором боржника.

ОСОБА_1 підтримала своє клопотання про поновлення строку на оскарження, посилаючись на те, що пропустила його поважних причин. Про порушення виконавчою службою її права на майно вона дізналась 15 квітня 2016 року, але намагалась вирішити питання з виконавчою службою, зокрема подала заяву про арешт виділеного їй майна та очікувала дій, направлених на виділення їй майна. Постанову про закриття виконавчого провадження вона одержала поштою 21 квітня 2016 року. Звернулась до адвоката, яка склала їй позовну заяву до ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння, яку вона подала до суду 29 квітня 2016 року. Потім вирішила обрати інший спосіб захисту своїх прав та звернулась до суду зі скаргою на дії в.о. начальника ВДВС. Просила суд поновити їй строк на звернення до суду зі скаргою.

Представник Іванівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області ОСОБА_4 проти скарги та поновлення строку на оскарження заперечувала, посилаючись на їх необґрунтованість. Зокрема заявник дізналась про порушення свого права 15 квітня 2016 року, постанова про закриття виконавчого провадження їй була направлена поштою, а скаргу подала до суду 31 травня 2016 року, тобто з порушення строку. Після звернення заявника до виконавчої служби із заявою та виконавчим листом виконавчі дії проводились в.о. начальника ВДВС, яка перевіряла майно, виділене у власність заявника рішенням суду, а саме: заходила до житлового будинку, де шукала кухонний комбайн «Декс», бачила місцезнаходження бочки, соломи, птиці. В звязку з відсутністю примусових дій в.о. начальника ВДВС видала заявнику акт про виділення майна у власність та розяснила подальший порядок, а саме на підставі акту забрати у боржника виділене їй майно. Під час виконавчих дій заявнику пропонувалось забрати корів, але в неї не було чим їх забирати і заявник сказала, що зробить це самостійно. Виконання рішення суду про виділ у власність заявника майна не передбачає примусових дій, так як у ньому відсутні посилання на витребування або вилучення майна. У такому випадку державним виконавцем складається лише акт. Державний виконавець не може вчинити дії, які не зазначені у виконавчому листі. Не було необхідності також звертатись до суду із заявою про зміну чи встановлення способу і порядку виконання рішення. Відсутність у виконавчому листі посилання на вилучення майно позбавляє державного виконавця вчиняти будь-які дії щодо вилучення майна у боржника та передачі його стягувачу. Просила суд у задоволенні скарги та поновленні строку на оскарження відмовити.

В письмових запереченнях в.о. начальника ВДВС зазначено, що Відділ державної виконавчої служби Іванівського районного управління юстиції Херсонської області не може бути субєктом оскарження в звязку з тим, що він реформований на підставі наказу Міністерства юстиції України № 569/5 від 01 березня 2016 року і 28 квітня 2016 року зареєстровано Іванівський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області (далі ВДВС ГТУЮ). 08 квітня 2016 року було відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа № 656/515/15-ц, виданого 05 квітня 2016 року Іванівським районним судом Херсонської області, про виділення у власність ОСОБА_1 майна на загальну суму 45 940,00 грн. 15 квітня 2016 року в.о. начальника ВДВС складено акт державного виконавця в присутності понятих, яким у власність ОСОБА_1 виділено присуджене майно. Виконавче провадження закінчено 18 квітня 2016 року на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», в цей же день постанова про закінчення виконавчого провадження направлена сторонам та до суду 18 квітня 2016 року за вих. № 1529, 1530, 422.

З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про те, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Щодо клопотання заявника про поновлення пропущеного строку для подачі скарги.

В судовому засіданні встановлено та не оспорюється сторонами те, що 08 квітня 2016 року відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа № 656/515/15-ц, виданого 05 квітня 2016 року Іванівським районним судом Херсонської області, про виділення у власність ОСОБА_1 майна на загальну суму 45 940,00 грн., 15 квітня 2016 року в.о. начальника ВДВС в присутності понятих, боржника та стягувача склала акт державного виконавця, згідно якого на підставі рішення Іванівського районного суду у власність ОСОБА_1 виділено майно на загальну суму 45 940,00 грн. Акт державного виконавця підписаний понятими та стягувачем, боржник від підпису відмовився (а.с.6); 18 квітня 2016 року головним державним виконавцем Коваленко Т.В. винесена постанова про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 6 ч. 1 ст. 49, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» в звязку з фактичним повним виконанням рішення суду (акт державного виконавця від 15 квітня 2016 року) (а.с.5); 27 квітня 2016 року до суду надійшов виконавчий лист та постанова про закінчення виконавчого провадження (а.с.24).

За змістом ст. 383 та ст. 384 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Скаргу може бути подано до суду в десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод. Пропущений з поважних причин строк для подачі скарги може бути поновлено судом.

Із пояснень заявника видно, що постанову про закінчення виконавчого провадження вона одержала поштою 21 квітня 2016 року, звернулась до адвоката за захистом своїх прав і адвокат їй склала позов до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, який вона подала до суду 29 квітня 2016 року. В процесі розгляду справи вона зрозуміла, що нею обрано неправильний спосіб захисту своїх прав і адвокат їй склала скаргу на дії державного виконавця, яку вона подала до суду 31 травня 2016 року.

Суд вважає, що строк на подачу скарги заявником пропущений з поважних причин в звязку з обранням неправильного способу захисту своїх прав та підлягає поновленню.

Щодо суті скарги.

Згідно із ст. 2 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право». Якщо міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і відкритий розгляд незалежним і безстороннім судом.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

При вирішенні питання обґрунтованості скарги, суд виходить з практики Європейського суду з прав людини, яка є частиною національного законодавства України, ст. 41 Конституції України, яка є нормою прямої дії та законів, які регулюють правовідносини, що виникли на стадії виконання судового рішення.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Ромашов проти України" (п. 42) зазначено, що «…пункт 1 статті 6 параграфа 1 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо будь-яких його цивільних прав та обов'язків; таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «суду».

Зміст зазначеного рішення Європейського суду з прав людини свідчить про те, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина суду, судового розгляду.

Узгоджується із практикою Європейського суду ст. 1 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі Закон), згідно якої виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно з п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 32 Закону заходом примусового виконання рішення суду є вилучення в боржника і передача стягувану певних предметів, зазначених у рішенні, інші заходи, передбачені рішенням.

Згідно з ч. 1 ст. 61 Закону у разі присудження стягувачу предметів, зазначених у виконавчому документі, державний виконавець вилучає ці предмети у боржника і передає їх стягувачу, про що складає акт передачі.

Із матеріалів справи видно та не оспорюється сторонами те, що у виконавчому листі зазначені предмети, присуджені стягувачеві.

Проте всупереч вимогам ст. 32 та ст. 61 Закону в.о. начальника ВДВС присуджене заявнику майно не вилучено у боржника і стягувачу не передано. Натомість складено акт державного виконавця про виділення майна у власність стягувача, який судом оцінюється як невиконання рішення суду.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «ОСОБА_5 проти України» (п. 53) зазначено, що «що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу N 1».

Згідно ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє верховенство права.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини та конституційний принцип верховенства права, суд вважає, що при примусовому виконанні рішення суду присуджене заявнику майно не було вилучено у боржника і стягувачу не передано, винесена постанова про закінчення виконавчого провадження є незаконною та підлягає скасуванню, як така, що порушує права заявника на доступ до суду та на мирне володіння майном. Виконавчий лист підлягає поверненню до виконавчої служби для його подальшого виконання.

Суд не приймає до уваги письмові заперечення в.о. начальника ВДВС та представника ВДВС ГТУЮ ОСОБА_4 в судовому засіданні щодо фактичного виконання рішення суду, не проведення примусових дій щодо вилучення майна у боржника та передачі його стягувану в звязку з відсутністю у рішенні суду посилання на те, що майно підлягає вилученню та передачі, так як вони не узгоджуються із нормами міжнародного та національно права.

Так, згідно з ч. 2 ст. 2 Закону примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону державний виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За змістом зазначених норм права, після звернення заявника із заявою та виконавчим листом про примусове виконання, рішення суду підлягало примусовому виконанню та передбачало сукупність, визначених законом, виконавчих дій державного виконавця.

Суд вважає, що в.о. начальника ВДВС в межах наданих державному виконавцю прав, не вчинила виконавчих дій, направлених на виконання рішення суду про виділення майна у власність заявника, чим порушила права заявника на суд та на мирне володіння майном.

Також суд не приймає до уваги заперечення в.о. ВДВС в тій їх частині, що відділ державної виконавчої служби Іванівського районного управління юстиції Херсонської області не є субєктом оскарження в звязку з реформуванням його у Іванівський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, так як згідно наказу Міністерства юстиції України від 01 березня 2016 року № 571/5 реформування не проводилось, а змінено підпорядкування та перейменування відділів державної виконавчої служби із збереженням статусу юридичної особи. Як зазначено в.о. начальника ВДВС зміна найменування відділу державної виконавчої служби відбулася 28 квітня 2016 року, тобто після закінчення виконавчого провадження. Після зміни підпорядкування та перейменування відділу державної виконавчої служби до його компетенції відносяться питання, порушені заявником у скарзі.

На підставі викладено та керуючись ст. 10, ст. 11, ст. 387 ЦПК України, ст. 8, ст. 41 Конституції України, ст. 1, ч. 2 ст. 2, ч. 1 ст. 6, ч. 1 ст. 11, п. 3 ч. 1 ст. 32, ч. 1 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV, ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Романов проти України» (п.42), рішення Європейського суду з прав людини у справі «ОСОБА_5 проти України» (п.53), суд

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_1 на дії в.о. начальника відділу державної виконавчої служби Іванівського районного управління юстиції Херсонської області ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати незаконною та скасувати постанову в.о. начальника відділу державної виконавчої служби Іванівського районного управління юстиції Херсонської області ОСОБА_2 від 18 квітня 2016 року про закінчення виконавчого провадження по виконавчому листу № 656/515/15-ц від 05 квітня 2016 року, виконавчий лист повернути у відділ державної виконавчої служби Іванівського районного управління юстиції Херсонської області для подальшого виконання.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Херсонської області шляхом подачі апеляційної скарги до Іванівського районного суду Херсонської області протягом пяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення протягом пяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СуддяОСОБА_5