АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження №22ц/790/1712/16
Головуючий1 інстанції: Лазюк С.В.
Категорія: договірні Доповідач: Гуцал Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Котелевець А.В.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 15 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення неповернутої частини боргу за договором позики, процентів за користування позикою та трьох процентів річних; за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання договору позики та додаткового договору до договору позики недійсними, визнання договору про задоволення вимог іпотекодержателя та додаткового договору до договору про задоволення вимог іпотекодержателя припиненими,

встановила:

У серпні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом.

Посилався на те, що 26 серпня 2008 року між ним та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 було укладено нотаріально посвідчений договір позики. За умовами цього договору позичальникам надано грошові кошти у розмірі 54000 доларів США до 26 серпня 2009 року, які вони зобов'язались повертати у порядку та строки, визначені цим договором, з розстроченням одинадцятьма платежами, а саме по 1000 доларів США не пізніше 26 числа кожного місяця та здійснити остаточне повернення позичених коштів не пізніше 26 серпня 2009 року в сумі 43000 доларів США. Проте позичальники порушили порядок та строки виконання взятих на себе зобов'язань і повернули позикодавцю лише 12 000 доларів США. 28 серпня 2009 року, коли настав остаточний строк повернення коштів, позичальники попросили розстрочити повернення боргу ще на один рік та позичили додатково ще 12000 доларів США, про що між сторонами було укладено додатковий договір до указаного договору позики, збільшено суму боргу до 66000 доларів США та визначено порядок та строки повернення позики. Оскільки позичальники не виконали умов зазначених договорів й борг не повернули, в уточнених позовних вимогах ОСОБА_2 просив стягнути солідарно з відповідачів залишок неповернутої відповідачами частини позичених коштів в сумі еквівалентній 48000 доларів США, проценти за користування позиченими коштами у сумі еквівалентній 21417 доларів США та три проценти річних від простроченої поверненням суми богу в сумі еквівалентній 4227 доларам США на час ухвалення рішення. Крім того, ОСОБА_2 просив стягнути на його користь моральну шкоду, завдану йому відповідачами внаслідок неналежного виконання договірних зобов'язань, що негативно впливає на його психологічний стан, у розмірі 60863,50 гривень.

У грудні 2014 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулись з зустрічним позовом, в якому просили визнати договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 26 серпня 2008 року та додатковий договір до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 28 серпня 2009 року, які було укладено між ними на забезпечення виконання умов договору позики, укладеного з порушенням вимог закону, предметом якого була квартира АДРЕСА_1, яка є їхньою власністю, припиненими.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 січня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задоволено - визнано недійсним договір позики від 26 серпня 2008 року; визнано недійсним додатковий договір до договору позики від 28 серпня 2009 року; визнано припиненим договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 26 серпня 2008 року; визнано припиненим додатковий договір до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 28 серпня 2009 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, в особі свого представника, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права й порушення норм процесуального права просив рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 15 січня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги та відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 10 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_2 задоволено частково - на користь останнього стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - 1600704, 62 гривень; вирішено питання про розподіл судових витрат; у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

У березні 2015 року ОСОБА_2 в особі свого представника звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі, у якій просив стягнути з відповідачів на його користь передбачену умовами договору позики неустойку у розмірі 850500 гривень за період з 08 квітня 2010 року по 0 5 серпня 2013 року.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 12 травня 2015 року у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 грудня 2015 року касаційні скарги представника ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, та представника ОСОБА_2 задоволено частково - рішення Апеляційного суду Харківської області від 10 березня 2015 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до з ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення суми боргу за договором позики, процентів за користування позикою та трьох відсотків річних та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 12 травня 2015 року про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення у справі скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції; в іншій частині рішення Апеляційного суду Харківської області від 10 березня 2015 року залишено без змін.

Отже предметом апеляційного розгляду по даній справі на даний час є лише позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики, процентів за користування позикою та трьох відсотків річних.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив із того, що спірний договір позики та додатковий договір до нього укладені з порушенням вимог закону, та вважав договір про задоволення вимог іпотекодержателя і додатковий договір до нього, які були укладені на забезпечення виконання умов незаконного договору позики, припиненими.

Такого висновку суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального права, що встановленого судовими рішення, які набрали законної сили.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 15 січня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення неповернутої частини боргу за договором позики, процентів за користування позикою та трьох процентів річних підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позову з наступних підстав.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частинами 1,3 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними у справі письмовими доказами, що 26 серпня 2008 року між ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір позики.

За умовами цього договору ОСОБА_2 (позикодавець) надав ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (позичальники) грошові кошти у розмірі 54000 доларів США до 26 серпня 2009 року, які вони зобов'язались солідарно повертати у порядку та строки, визначені цим договором, з розстроченням одинадцятьма платежами, а саме по 1000 доларів США не пізніше 26 числа кожного місяця, та здійснити остаточне повернення позичених коштів не пізніше 28 серпня 2009 року в сумі 43000 доларів США. Позичальники виконали взяті на себе зобов'язання лише частково, повернувши 12000 доларів США.

Умовами договору (п.4) сторони також передбачили що у разі порушення зобов'язань по поверненню позики позичальники повинні сплатити солідарно на користь позикодавця штраф в розмірі 700 гривень за кожен день прострочки.

На забезпечення виконання умов указаного договору позики 26 серпня 2008 року між тими ж сторонами було укладено нотаріально посвідчений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, предметом якого є квартира квартира АДРЕСА_1, яка є власністю позичальників.

28 серпня 2009 року між ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено додатковий нотаріально посвідчений договір до указаного договору позики, який є невід'ємною частиною договору позики від 26 серпня 2008 року. Відповідно до умов додаткового договору позичальникам додатково надано ще 12000 доларів США, та збільшено суму боргу до 66000 доларів США. Цим додатковим договором сторони визначили графік повернення позики щомісячно, починаючи з 28 вересня 2009 року, двадцяти трьома платежами по 1000 доларів США кожний, і останній платіж - 43000 доларів США повинен бути сплачений не пізніше 28 серпня 2010 року.

28 серпня 2009 року між тими ж сторонами було укладено нотаріально посвідчений додатковий договір до указаного договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідачі належним чином не виконали зобов'язання за указаними договорами позики, повернули лише частину позики - 18000 доларів США.

Отже судом встановлено, що право позивача є порушеним, оскільки відповідачами не виконані зобов'язання за договором та додатковим договором по поверненню позики в розмірі 48000 доларів США та неустойки.

Разом з тим позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення неповернутої частини позики підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін.

Згідно з ч.3 ст.254 ЦК України строк виконання кожного щомісячного зобов'язання спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремо частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Як встановлено судом, згідно з умовами договору позики та додаткового договору позичальники зобов'язані були здійснювати повернення боргу частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені графіком повернення позики. Отже початок позовної даності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116 цс13, яка згідно зі ст. 360 -7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Оскільки останній платіж за договором позики було здійснено відповідачами 26 лютого 2010 року, а ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом 09 серпня 2013 року то позовні вимоги в частині стягнення платежів в розмірі 5000 доларів США за період з 28 березня 2010 року по 28 липня 2010 року заявлені поза межами загального строку позовної давності.

Враховуючи, що під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачі заявили про застосування до спірних правовідносин позовної давності, позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики за період з 28 березня 2010 року по 28 липня 2010 року задоволенню не підлягають за спливом строку позовної давності.

За приписами ст.266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Посилання представника позивача на те, що позовні вимоги у повному обсязі заявлено в межах строку позовної давності, оскільки 01 лютого 2011 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання за ним права на стягнення на його користь солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 суми боргу за спірним договором позики, задоволення вимог за договором позики шляхом набуття права власності на предмет іпотеки є помилковим, з огляду на те, що подання такого позову не перериває перебіг позовної давності в розумінні ст.264 ЦК України.

Своїм правом на подання заяви про визнання поважними причин пропущення позовної давності позивач не скористався.

Позовні вимоги про стягнення позики в розмірі 43000 доларів США є обгрунтованими, заявлені в межах строку позовної давності та підлягають до задоволення.

Обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню на суму 9615 доларів США є і вимоги про стягнення процентів за користування позичальниками коштами позикодавця в розмірі 43000 доларів США за період з 28 серпня 2010 року по 05 серпня 2013 року.

Згідно ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України; у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Сторони договору позики та додаткового договору не погоджували, що даний договір є безпроцентним. Отже позивач має право на одержання від позичальників процентів від суми позики. Враховуючи, що договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

При визначенні розміру процентів, які підлягають до стягнення суд виходить з наступного розрахунку:

-за період з 28 серпня 2010 року по 23 березня 2012 року облікова ставка НБУ становила 7,75; період днів користування позикою - 573, розмір процентів становить 5231 доларів США (43 000 х 573 х 7,75 : 100% : 365 днів);

-за період з 23 березня 2012 року по 10 червня 2013 року облікова ставка НБУ становила 7,50; період днів користування позикою - 444, розмір процентів становить 3923 доларів США (43 000 х 444 х 7,50 : 100% : 365 днів);

-за період з 10 червня 2013 року по 05 серпня 2013 року облікова ставка НБУ становила 7,00; період днів користування позикою - 56, розмір процентів становить 461 доларів США (43 000 х 56 х 7,00 : 100% : 365 днів).

Грунтуються на законі та підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення з позичальників на користь позикодавця трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості за період з 08 вересня 2010 року по 05 серпня 2013 року в розмірі 3753 доларів США.

Так, ч.1 ст.1050 ЦК України передбачено - якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стягнення з боржника, який порушив грошове зобов'язання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов'язання, оскільки відповідно до ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Визначаючи розмір трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості за період з 08 вересня 2010 року по 05 серпня 2013 року суд виходить з наступного розрахунку: 43000 (прострочене зобов'язання) : 100 х 3% : 365 днів х 1062 днів прострочення = 3753 доларів США.

Позовні вимоги про стягнення неустойки підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч.3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

За змістом ст.551 ЦК України ящо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства; розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

Як зазначено вище, у договорі позики від 26 серпня 2008 року сторони передбачили, що у разі порушення зобов'язань по поверненню позики позичальники повинні сплатити солідарно на користь позикодавця штраф в розмірі 700 гривень за кожен день прострочки.

За загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати один рік (п.1 ч.2 ст.258 ЦК України). При цьому виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Оскільки право на стягнення пені в позикодавця виникло з наступного дня після порушення позичальниками договірних зобов'язань, а до суду він звернувся лише - 09 серпня 2013 року, то пеня підлягає стягненню лише в межах одного року до дня пред'явлення позову з 09 серпня 2012 року по 09 серпня 2013 року в розмірі 255500 гривень з наступного розрахунку: 700 гривень х 365 днів.

З огляду на положення ч.2 ст.551 ЦК України, посилання представника ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на необґрунтованість вимог про стягнення неустойки з тих підстав, що її розмір визначений у твердій грошовій сумі, а не відсотках, не можна визнати правильним.

Доводи представника ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про відсутність у позивача права стягнення коштів за договором позики з тих підстав, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 23 травня 2012 року було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 за вимогою про визнання за ним права стягнення з відповідачів суми боргу за договором позики, не ґрунтуються на законі, оскільки підстави відмови у задоволенні таких позовних вимог не створюють преюдициї для вирішення даного спору.

Таким чином на користь позивача з відповідачів підлягає стягненню у солідарному порядку неповернута частина позики в розмірі 43000 доларів США проценти в порядку ст.1048 ЦК України в розмірі 9615 доларів США, три проценти річних за прострочення виконання зобов'язання в порядку ст.625 ЦК України в розмірі 3753 доларів США та неустойка в розмірі 255 500 гривень.

Згідно з ч.1 ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення (п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»).

Враховуючи, що офіційний курс гривні по відношенню до долара США, встановлений Національним банком України станом на 12 квітня 2015 року дорівнював 25,57 гривень за 1 долар США, стягненню підлягає сума з наступного розрахунку: (43000 доларів США+9615 доларів США+3753 доларів США) х 25,57 гривень + 255500 гривень = 1696829,76 гривень.

Позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають.

В обгрунтування позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, позивач послався на ст.23 ЦК України.

Пленум Верховного Суду України в пункті 2 постанови «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року надав роз'яснення, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами Конституції України або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Враховуючи той факт, що правовідносини між сторонами виникли на підставі договору позики, правові підстави для застосування до даного спору положень ст.1167 ЦК України відсутні.

Умовами укладеного між сторонами договору, відшкодування моральної шкоди у разі невиконання позичальниками взятих на себе зобов'язань, також не передбачено.

Керуючись ст. 303, ст. 304, п.3 ч.1 ст. 307, п.3 ч.1 ст. 309, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 316,317,319 ЦПК України, судова колегія

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 15 січня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення неповернутої частини боргу за договором позики, процентів за користування позикою та трьох процентів річних скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4 (ІІН НОМЕР_1), ОСОБА_5 (ІІН НОМЕР_2), ОСОБА_6 (ІІН НОМЕР_3) на користь ОСОБА_2 (ІІН НОМЕР_4) - 16966829 (один мільйон шістсот дев'яносто шість тисяч вісімсот двадцять дев'ять) гривень 76 копійок.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІІН НОМЕР_1), ОСОБА_5 (ІІН НОМЕР_2), ОСОБА_6 (ІІН НОМЕР_3) на користь ОСОБА_2 (ІІН НОМЕР_4) судові витрати по 1756 (одна тисяча сімсот п'ятдесят шість) гривень з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді