АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7007/16 Справа № 179/286/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Живоглядова А.М. Доповідач - Макаров М.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі

головуючого-судді Макарова М.О.,

суддів - Максюти Ж.І., Прозорової М.Л.,

при секретарі Самокиші О.В.,

розглянувши у відритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2013 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільної сумісної власності подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, в якому просив визнати ? частину домоволодіння - АДРЕСА_1, Магдалинівського району, Дніпропетровської області, спільною сумісною власністю подружжя та поділити цю 1/2 частину домоволодіння - АДРЕСА_1, Магдалинівського району, Дніпропетровської області, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, визначивши ідеальні частки співвласників по 1/4 частки кожного зі співвласників, а також визнати право власності на 1/4 частину домоволодіння - АДРЕСА_1, Магдалинівського району, Дніпропетровської області, за ОСОБА_2

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2013 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду з пропуском позовної давності.

Колегія суддів погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову. Однак, не погоджується з мотивами відмови у позові, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом з тим, суд першої інстанції не врахував роз'яснення, викладені в абз.3 п.11 постанови Пленуму Верховного Суд України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», за яким суд, встановивши що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, зазначає у рішенні про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а згідно ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дрижини, чоловіка, є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Так, судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 28 грудня 1999 року по 26 червня 2007 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.8) та свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.9).

Крім того, згідно свідоцтва про шлюб, ОСОБА_3 (дівоче прізвище ОСОБА_4.) з 24 серпня 1985 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 (а.с.58), який було розірвано 26 листопада 1999 року (а.с.59).

Згідно рішення виконкому Магдалинівської селищної ради № 38 від 28 березня 1979 року ОСОБА_5 було відведено земельну ділянку по АДРЕСА_1.

Рішенням виконкому Магдалинівської селищної ради № 287/2 від 26 жовтня 1990 року було введено в експлуатацію індивідуальний житловий будинок по АДРЕСА_1, а рішенням цього ж виконкому від 08 лютого 2002 року № 16/2 та № 16/3 було визнано право власності по 1/2 частині за ОСОБА_5 та ОСОБА_3

З матеріалів справи вбачається, що після розірвання шлюбу в 1999 році ОСОБА_3 та ОСОБА_5 спільне майно не розділяли.

За таких обставин спірна частина домоволодіння, яку просить визнати власністю ОСОБА_2 була набута ОСОБА_3 саме до шлюбу з позивачем, а тому вона належить їй на праві особистої приватною власності, у зв'язку з чим правових підстав для задоволення позову немає.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що оскільки судом першої інстанції правильно відмовлено в задоволенні позову, але неправильно в мотивувальній частині зазначено обгрунтування відмови в задоволенні позову, а тому апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду- зміні в частині обгрунтування вимог про відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2013 року - змінити в частині підстав обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді