Номер провадження: 22-ц/785/1945/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.06.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді - Сидоренко І.П., суддів Погорєлової С.О., Цюри Т.В., при секретарях Колмакові В.І, ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 Тамер на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2015р. по справі за позовом ОСОБА_3 Тамера до ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, -

встановила:

18 вересня 2014р. ОСОБА_3 Тамер звернувся до суду з позовом, який остаточно уточнив, просив суд:

-визнати недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію, інформацію, поширену позивачкою ОСОБА_4 в поданій нею 17вересня 2013р. заяві до Міністерства закордонних справ України та до Посольства Сирійської Арабської Республіки в України;

-зобовязати ОСОБА_4 не пізніше місяця з дня набрання рішенням законної сили спростувати поширену нею в даній заяві інформацію, наступного змісту: «Мною, ОСОБА_4 в своїй заяві від 17 вересня 2013р., направленій до Міністерства закордонних справ України та до Посольства Сирійської Арабської Республіки в Україні, вказана інформація щодо причетності ОСОБА_3 Тамера до злочинної діяльності. Повідомляю, що зазначена інформація є недостовірною»;

-стягнути з ОСОБА_4 на його користь моральну шкоду в розмірі 5000грн. і судові витрати.

В обґрунтування позову позивач ОСОБА_3 Тамер вказав, що відповідач ОСОБА_4 подала 17 вересня 2013р. заяву до Посольства Сирійської Арабської Республіки в Україні та до Міністерства закордонних справ України, в якій, на його думку, виражена неповага до його честі, гідності та ділової репутації.

Позивач вважає, що написання вищезазначеної заяви було спричинене бажанням відповідачки будь-яким способом помститися за свого чоловіка та в заяві вона вказала, що він нібито причетний до порушення кримінальної справи стосовно її чоловіка ОСОБА_5.

Позивач послався на те, що в даній заяві ОСОБА_4 зазначає негативну та недостовірну інформацію щодо нього, заява містить наклеп, оскільки відповідачка вказала, що саме внаслідок «злочинної домовленості» між ним (ОСОБА_3 Тамер) та співробітниками Хмельницького відділу міліції Малиновського районного відділу ОМУ ГУМВС України в Одеській області було сформовано кримінальну справу щодо її чоловіка та звинувачує його в підміні пояснень сусіда ОСОБА_5, крім того безпідставно звинувачує його в організації викрадення її чоловіка із м. Харкова працівниками Управління Державної служби боротьби з економічною злочинністю ГУМВС України в Одеській області, зневажливо називаючи його «хозяином фирмы «Тунси».

Позивач зазначив, що відомості викладені в заяві відповідачки є неправдиві, оскільки ті події, що дійсно відбувались, були перекручені заявником та доповнені взагалі неіснуючими фактами. Своїми протиправними діями відповідачка нанесла йому моральну шкоду, обмовивши його у скоєнні злочинів, змусила виправдовуватися перед Посольством Сирійської Арабської Республіки в Україні, Міністерством закордонних справ України та доводити, що він і надалі має право носити статус почесного консула та він із оприлюдненням недостовірної інформації відповідачем, став втрачати свій авторитет та престиж в Україні. Позивач вважає, що направляючи свою заяву до Посольства ОСОБА_6 в Україні та Міністерства закордонних справ України, відповідачка мала умисел підірвати його авторитет та дискредитувати, як почесного консула та намагалася позбавити його цього статусу, що і змусило його звернутися з вказаним позовом до суду (а.с.4-8, 57-58, 129).

Відповідачка позов не визнала, надала відповідні письмові заперечення відносно заявлених позивачем вимог та стверджувала, що метою її звернення з заявою було бажання просити компетентні органи прийняти міри по захисту прав її чоловіка.

Рішенням суду від 18 грудня 2015р. у задоволені позову ОСОБА_3 Тамер відмовлено (а.с.208-213).

Не погодившись з рішенням суду, позивач ОСОБА_3 Тамер подав апеляційну скаргу про скасування рішення суд з ухваленням нового рішення про задоволенні його позову, посилаючись на те, що рішення суду було ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом безпідставно не були прийняті до уваги усі обставини по справі (а.с.217-220).

Заслухавши доповідача, який доповів зміст оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, заслухавши представника апелянта, відповідача ОСОБА_4, адвоката в її інтересах ОСОБА_7, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Згідно ст. 309 п.п.3,4 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 Тамер, суд першої інстанції, виходив із того, що поширена ОСОБА_4 інформація про позивача відповідно до положень ст.277 ЦК України містить оціночні судження, що розповсюджена інформація не призвела до негативних наслідків, які дискредитують позивача, що позивач не довів суду обґрунтованість своїх вимог, тому не має підстав для задоволення його позову.

Зазначені висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам матеріального та процесуального закону та зроблені при неповному зясуванні всіх обставин справи.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтями 297, 299 ЦК України встановлено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Зміст права на ділову репутацію полягає в можливості правомочної особи претендувати на те, щоб репутація про неї складалась на підставі достовірного сприйняття третіми особами її поведінки і щоб суспільна моральна оцінка відповідала дійсності виконуваних нею вимог закону, моралі, ділових звичаїв, ділової етики.

Відповідно до вимог ч.ч.3, 4 ст.277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Таким чином, діючим цивільним законодавством закріплена презумпція добропорядності особи, а тому згідно з положеннями статті 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена про позивача інформація є достовірною, покладається на відповідачів.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009р., визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною.

Судом першої інстанції було встановлено, що відповідачка ОСОБА_4 подала заяву від 17 вересня 2013року до Міністерства закордонних справ України і до Посольства Сирійської Арабської Республіки в України, в якій зазначила, що її звернення полягає в обставинах, які склалися навколо її сімї, як результат злочинної змови громадян ОСОБА_6, які направлені Тунсі Тамером, 1972р.н., та правоохоронних органів, а саме:

«За змовою ТОВ «Тунсі інвестментс» із слідчим Хмельницького ВМ м. Одеси ОСОБА_8 24.07.2012р. довільно вибрав адресу місця пригоди Новомосковська дор. 21 м. Одеса, використовуючи підроблені накладні на суму 933104грн., підмінив пояснення сусіда ОСОБА_5 ОСОБА_9 за допомогою о/у УГСБЕП ГУ МВС в Одеській обл., була сформована кримінальна справа № 3 (ст. 190 ч.4) у відношенні ОСОБА_5, мого чоловіка. Моріса про кримінальну справу не повідомили. Згідно заяви і пояснення від 23.07.2012р. бухгалтера/директора ТОВ «Тунсі інвестментс» ОСОБА_10, ОСОБА_5 отримав у нього товар, знаходячись на території складу по Новомосковській дор. 21, по накладним в пяти епізодах, а потім сховався від керівництва ТОВ. Керівництвом ТОВ «Тунсі інвестментс» являються Тунсі Тамер, Хошу Махмед, ОСОБА_10 В той час адреса ОСОБА_5 м. Одеса, пер. Онілової, 6/5 завжди доступна для переписки, ніякої кореспонденції від ТОВ «Тунсі» не надходило. …… Злочинному формуванні кримінальної справи передувало вимагання грошей з погрозами «разобраться по-плохому», скоєне 14.07.12р. співробітниками ТОВ «Тунсі» ОСОБА_11 та 7-ма невідомими особами в магазині на БЦ «Барабашово» в м. Харкові /фото прик./. 06.09.12р. ранком на БЦ «Барабашово» в м. Харкові. 06.09.12р. Моріс був побитий о/у ОГСБЕП Одеської обл. ОСОБА_12 і ОСОБА_13 /фото прик./, потім був викрадений із м. Харкова співробітниками ТОВ ОСОБА_14, Альджума Монісом і ін. з метою попереднього вивезення в м. Одесу до Тунсі Тамера «хозяина фирмы «Тунси». ………. 07.09.12р. після нічних пошуків чоловіка по Одесі, я знайшла його в СВ ОМУ побитим, голодним, втомленим, наляканим, без телефону та документів. Слідчий Пантелєєв С.Н., увійшовши у змову з ТОВ, примушував ОСОБА_5 дзвонити його племіннику Маджару в м. Харків зі стороннього телефону для видачі товару працівникам ТОВ. Шантажувати і мене. Будучи психологічно роздавленим, втомленим, реально боячись за своє життя, майбутнє моєї доньки, щоб не сидіти у вязниці, ОСОБА_5 дав розпорядження племіннику відкрити склад в м. Харкові для працівників ОСОБА_15 цьому племінник чув в телефоні чоловічі голосні викрики: «говори по-русски». На складі вилучали товар ОСОБА_16, Мульгом і ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19. Маджеру дзвонив декілька разів ОСОБА_20 і погрожував, у разі відмови, посадити ОСОБА_5 до вязниці. ОСОБА_10 і ОСОБА_11, знаходячись в каб. 12 СВ ОМУ слідчого Пантелєєва С.Н., а також в присутності мене видали розписку про отримання товару на 1 млн. грн. Таким чином, було скоєне завчасно сплановане викрадення ОСОБА_5 і майна в м. Харкові гр. ОСОБА_6, направлених Тунсі Тамером. Морісу був вибраний запобіжний захід у виді підписки про невиїзд. 08.09.12р. я і ОСОБА_5 повернулися із СВ ОМУ додому. 18.10.12р. кримінальна справа у відношенні ОСОБА_5 була припинена по ст. 6 п. 2 і перекваліфіковано в фактове. Який товар і від кого хотіли ще отримати гр.ОСОБА_6? ТОВ «Тунсі інвестментс» продовжує функціонувати в сел. Авангард Овідіопольського р-ну Одеської обл., ховаючись від ДПС м. Одеси. З огляду на вищевикладене, прошу ОСОБА_10 прийняти заходи по захисту моєї сім`ї від свавілля гр. ОСОБА_6. Додат. на 12 стр. і 16 фото».

При цьому суд першої інстанції послався на а.с.105, де і знаходиться копія вказаної заяви від 17 вересня 2013р., яка була надіслана відповідачем ОСОБА_4 до Міністерства закордонних справ України і до Посольства Сирійської Арабської Республіки в Україні.

Оглянув вказану копію заяви в судовому засіданні апеляційної інстанції відповідачка ОСОБА_4 намагалася відмовитися від того, що вказана заява написана саме нею, але пояснила, що почерк в даній заяві і підпис в заяві схожі на її почерк і на її підпис.

Вказану поведінку відповідачки суд апеляційної інстанції розцінює як бажання уникнути відповідальності при встановлені невідповідності викладеного нею у даній заяві.

Але звернення відповідачки ОСОБА_4 з заявою від 17 вересні 2013р. до Міністерства закордонних справ України і до Посольства Сирійської Арабської Республіки в Україні підтверджується матеріалами справи, а саме:

-листом Посольства, направленим до Малиновського районного суду м. Одеси від 07 липня 2014р. на а.с.14;

-листом Посольства Сирійської Арабської Республіки в Україні від 26 березня 2015р. на а.с.52, 53;

-листом Міністерства закордонних справ України від 04 червня 2014р. на а.с.15;

-листом від 30 грудня 2014р. на а.с.35, також направленим до Малиновського районного суду м. Одеси, що звернення громадянки ОСОБА_4 від 17 вересня 2013р. було разом з додатками надіслано за належністю до Міністерства внутрішніх справ України відповідно до ст.7 Закону України «Про звернення громадян»;

-листом на а.с.39 Міністерства закордонних справ України від 11 квітня 2014р., який був направлений на імя ОСОБА_4 відносно її звернення до Міністерства саме 17 вересня 2013р. та сповіщення її, що вказане звернення було направлено до Міністерства внутрішніх справ України, оскільки у зверненні були викладені питання, які не входять до компетенції Міністерства закордонних справ України.

Безпідставним є письмове твердження відповідачки на а.с.89-91 відносно того, що лист Посольства САР в Україні від 26 березня 2015р. ні є доказом у розумінні закону, оскільки в листі Посольства Сирійської Арабської Республіки в Україні від 26 березня 2015р. на а.с.52, 53 чітко викладені усі обставини, які відповідачка вказала в своїй заяві від 17 вересня 2013р. та підтверджено, що вказана заява була зареєстрована у Посольстві 20 вересня 2013р. за вхідним номером 146, та інших заяв від ОСОБА_4 до Посольства не надходило.

Тобто судом першої і апеляційної інстанції чітко встановлено, що відповідачка ОСОБА_4 зверталася з заявою від 17 вересня 2013р. до Міністерства закордонних справ України і до Посольства Сирійської Арабської Республіки в Україні, в якій виклала відомості відносно позивача ОСОБА_3 Тамер.

Судова колегія звертає увагу на те, що судом першої інстанції було відмовлено у задоволені позову ОСОБА_3 Тамер ні з підстав того, що відповідач ОСОБА_4 взагалі не зверталась з заявою від 17 вересня 2013року, а з інших підстав та відповідач ОСОБА_4 не оскаржила рішення суду в частині визнання судом такого її звернення.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009р. № 1 звернуто увагу на те, що у позовах про захист честі і гідності особи, що подаються у звязку з поширенням недостовірної інформації про особу юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:

а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;

г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальнообовязкових правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і які на думку позивача,порушує його права на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Судом першої інстанції вимоги вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009р. № 1 і статті 277 ЦК України не були належним чином враховані, тому суд помилково дійшов до висновку, що позивач не довів суду обґрунтованість своїх вимог і не має підстав для задоволення його позову.

Не відповідає вимогам закону і висновок суду першої інстанції відносно того, що ОСОБА_4, звернувшись зі заявою від 17 вересня 2013р. до державного органу, реалізувала свої права на захист, оскільки вважала, що своїми діями громадяни ОСОБА_6 порушують її права та права членів її сім'ї, та відповідачем у вищезазначеній заяві не було посилання, що ОСОБА_3 Тамер являється почесним консулом Сирійської Арабської Республіки в Україні, тому його ділової репутації заплямовано не було.

Також судова колегія не погоджується з висновком суду відносно того, що причиною звернення ОСОБА_4 до Міністерства закордонних справ України та Посольська Сирійської Арабської Республіки в Україні, в якій було зазначено ім'я Тунсі Тамер, було не порушення його честі, гідності та ділової репутації, а її страх, переживання за членів своєї сім'ї та попередження про можливість скоєння Тунсі Тамером злочину, та заява ОСОБА_4 від 17 вересня 2013р. не мала публічного розповсюдження, факту розповсюдження інформації, що слугувала б причиною порушення особистих немайнових прав.

Судом першої інстанції помилково було зроблено посилання на те, що звернення до правоохоронного та державного органу з заявою або скаргою про неправомірні дії іншої особи, якщо цей орган наділений владними повноваженнями щодо поновлення законності у відповідних відносинах чи застосування передбачених законом санкцій до правопорушника у розумінні статті 277 ЦК України не може розцінюватись як поширення неправдивих відомостей, якщо не встановлено, що фактично метою цих дій було приниження честі, гідності та ділової репутації певної особи.

Відповідно до змісту ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд на порушення вищезазначених вимог матеріального та процесуального закону, не звернув уваги на те, що інформація, яка поширена відповідачкою ОСОБА_4 в заяві від 17 вересня 2013р. подана в формі фактичних тверджень (даних) та не може кваліфікуватись як оціночні судження, з огляду на використання мовних оборотів та застосованих у заяві висловлювань відносно позивача.

Тому безпідставним є посилання суду першої інстанції на рішення Європейського суду з прав людини у справі Лінгенс проти Австрії де суд розрізняє факти та оціночні судження, оскільки викладене в заяві відповідачки ОСОБА_4 від 17 вересня 2013р. ні є критичними висловлюваннями, які не підлягають доведенню.

Ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції відповідачка ОСОБА_4 не надала докази відносно того, що вона не зверталася з заявою від 17 вересня 2013р. до Міністерства закордонних справ України та Посольства Сирійської Арабської Республіки в Україні та не довела, що її звернення було спрямовано ні на порушення честі, гідності та ділової репутації ОСОБА_3 Тамер, а було обумовлено її страхом, переживаннями за членів своєї сім'ї та попередження про можливість скоєння Тунсі Тамером злочину.

Відповідачка відповідно до вимог закону не довела, що ОСОБА_3 Тамер нібито причетний до порушення кримінальної справи стосовно її чоловіка ОСОБА_5, що саме внаслідок «злочинної домовленості» між ОСОБА_3 Тамер та співробітниками Хмельницького відділу міліції Малиновського районного відділу ОМУ ГУМВС України в Одеській області було сформовано кримінальну справу щодо її чоловіка та є вина ОСОБА_3 Тамер в підміні пояснень сусіда ОСОБА_5, що позивач нібито причетний в організації викрадення її чоловіка із м. Харкова працівниками Управління Державної служби боротьби з економічною злочинністю ГУМВС України в Одеській області.

Судом першої інстанції не було прийнято до уваги, що відомості викладені в заяві відповідачки ОСОБА_4 від 17 вересня 2013р. є неправдиві.

Судова колегія дійшла до переконливого висновку, що відповідачка ОСОБА_4, звертаючись із заявою від 17 вересня 2013року до Посольства САР в Україні та МЗС України, мала умисел підірвати авторитет та дискредитувати позивача ОСОБА_3 Тамер, оскільки вона зверталася з вказаними висловленнями і до правоохоронних органів, а саме до прокуратури Малиновського району м. Одеси, до начальника Малиновського РО м.Одеси, що підтверджується матеріалами справи на а.с.153, 154. Тому відповідачці був відомий порядок звернення з вказаними заявами.

Відповідно до ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

У частинах 1, 2, 5 ст. 17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Суд першої інстанції не врахував положення Конституції України та Кримінального процесуального Кодексу України щодо дії презумпції невинуватості, не звернув уваги на те, що відповідач не надала доказів достовірності інформації, яка є предметом судового розгляду.

Враховуючи те, що судом не встановлено фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не враховано вищезазначених норм матеріального та процесуального права, судове рішення не відповідає вимогам ст.213ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення.

Судова колегія вважає, що поширенням недостовірної інформації позивачу завдано моральної шкоди, яка має бути компенсованою. Виходячи з принципів розумності та справедливості, а також з врахуванням рівня доведеності перед судом обставин заподіяння моральної шкоди позивачу, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення таких вимог, а саме у розмірі 100грн.

З урахуванням встановленого і вимог закону судова колегія вважає, що викладена ОСОБА_4 інформація в заяві від 17 вересня 2013року до Посольства САР в Україні та МЗС України порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача ОСОБА_3 Тамер, а тому слід вимоги позивача ОСОБА_3 Тамер підлягають задоволенню частково, а саме:

-визнати недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію, інформацію, поширену позивачкою ОСОБА_4 в поданій нею 17вересня 2013р. заяві до Міністерства закордонних справ України та до Посольства Сирійської Арабської Республіки в України;

-зобовязати ОСОБА_4 не пізніше місяця з дня набрання рішенням законної сили спростувати поширену ОСОБА_4 в заяві від 17 вересня 2013р. інформацію в той саме спосіб, в якій вона була поширена, а саме шляхом направлення до Посольства Сирійської Арабської Республіки в України листа наступного змісту: «17 вересня 2013р. мною, ОСОБА_4 в своїй заяві від 17 вересня 2013р., направленій до Посольства Сирійської Арабської Республіки в Україні, була вказана інформація щодо причетності ОСОБА_3 Тамера до злочинної діяльності. Повідомляю, що зазначена інформація є недостовірною»;

-стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 Тамера моральну шкоду в розмірі 100грн.

Разом з тим, судова колегія вважає, що вимоги позивача ОСОБА_3 Тамера щодо зобовязання ОСОБА_4 спростувати поширену нею в заяві від 17 вересня 2013р. інформацію шляхом направлення відповідного листа до Міністерства закордонних справ України не підлягають задоволенню, оскільки судом першої і судом апеляційної інстанції було встановлено, що Міністерство закордонних справ України дійсно отримало заяву громадянки ОСОБА_4 від 17 вересня 2013р., яку було разом з додатками надіслано за належністю до Міністерства внутрішніх справ України відповідно до ст.7 Закону України «Про звернення громадян», тобто вказану заяву фактично Міністерство закордонних справ України по суті не розглядало.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 Тамер задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2015р. скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 Тамера до ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Зобовязати ОСОБА_4 не пізніше місяця з дня набрання рішенням законної сили спростувати поширену ОСОБА_4 в заяві від 17 вересня 2013р. інформацію в той саме спосіб, в якій вона була поширена, а саме шляхом направлення до Посольства Сирійської Арабської Республіки в Україні листа наступного змісту: «17 вересня 2013р. мною, ОСОБА_4 в своїй заяві від 17 вересня 2013р., направленій до Посольства Сирійської Арабської Республіки в Україні, була вказана інформація щодо причетності ОСОБА_3 Тамера до злочинної діяльності. Повідомляю, що зазначена інформація є недостовірною».

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 Тамера моральну шкоду в розмірі 100грн.

В іншій частині позову ОСОБА_3 Тамера відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: І.П.Сидоренко

Судді: Т.В.Цюра

ОСОБА_21