УХВАЛА

іменем україни

8 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

ЧерненкоВ.А., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 26 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 29 жовтня 2014 року ОСОБА_4 взяв у нього в борг 20 тис. грн, які зобов'язувався повернути протягом чотирьох місяців, про що складена розписка, проте борг не повернув, свої зобов'язання не виконав.

Ураховуючи зазначене, позивач просив стягнути з відповідача указану суму боргу.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 10 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 26 листопада 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 20 тис. грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що розписка є підтвердженням укладеного договору позики і містить зобов'язання відповідача повернути позивачу визначену суму грошей, яку відповідач у порушення вимог

ч. 1 ст. 1046 ЦК України, не повернув у визначений строк. При цьому суди відхилили доводи відповідача про те, що між ними існували відносини з відшкодування шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Проте погодитись з такими висновками судів не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом встановлено, що згідно з розпискою від 29 жовтня 2014 року ОСОБА_4 зобов'язувався віддати ОСОБА_3 борг у розмірі

20 тис. грн протягом чотирьох місяців (а. с. 5).

Відповідач свої зобов'язання не виконав, борг у визначений строк не повернув.

2 квітня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до Білоцерківського МВ ГУМВС України в Київській області з заявою, в якій просив прийняти міри до ОСОБА_4 щодо повернення заборгованості. У ході проведеної перевірки встановлено, що ОСОБА_3 є фізичною особою-підприємцем та надає послуги з перевезенням вантажів компанії «Нова пошта». До 9 грудня 2014 року ОСОБА_4 працював водієм в даній компанії.

29 жовтня 2014 року ОСОБА_4, виконуючи перевезення вантажів компанії «Нова пошта», потрапив в дорожньо-транспортну пригоду. Після чого зателефонував ОСОБА_3 та попросив у борг 20 тис. грн на відшкодування матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, про що склав відповідну розписку. При цьому дорожньо-транспортна сталася з автомобілем МАN, державний номерний знак НОМЕР_1, належного ОСОБА_3, за рулем якого перебував ОСОБА_4

Заперечуючи проти позову ОСОБА_4 посилався на те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження укладення між ним та позивачем договору позики, натомість зазначав, що розписка була написана ним у зв'язку з наявним зобов'язанням із відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, майну позивача.

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами Білоцерківського МВ ГУМВС України в Київській області.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Саме такий правовий висновок про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, який згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для суду.

Крім того, висновок апеляційного суду про новацію боргу (ст. 604 ЦК України) є суперечливим, оскільки суд першої інстанції задовольнив позов, встановивши між сторонами саме позикові договірні відносини, а не новацію боргу. При цьому висновок апеляційного суду, по суті, підтверджує доводи відповідача про те, що первинно між сторонами склалися відносини з відшкодування шкоди при дорожньо-транспортній пригоді, оскільки інакше новація боргу не могла вплинути, про те суд відхилив доводи відповідача про дорожньо-транспортну пригоду.

Апеляційний суд не звернув уваги на те, що умовами здійснення новації є, по-перше, двостороння угода (домовленість), по-друге, дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладення договору позики, а, по-третє, це дійсність первинного зобов'язання.

Зазначене судами не досліджено та не встановлено.

Отже, у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України суди на зазначені положення закону уваги не звернули, не встановили дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають з встановлених обставин, не вказали, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, та не встановили, яке зобов'язання виникло між сторонами.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 10 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області

від 26 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик