АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/686/К/16 суддя Рунчева О.В.
Категорія № 21 (І) Доповідач Бондар Я.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді: Бондар Я.М.,

суддів: Зубакової В.П., Соколан Н.О.,

за участю: секретаря - Чубіної А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, згідно із вимогами ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксації судового засідання технічними засобами, без участі всіх осіб, які беруть участь у справі, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Книгіна Оксана Анатоліївна про визнання договору дарування недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2012 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

Ухвалою суду від 04.06.2015 року у справі було залучено в якості правонаступника ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, ОСОБА_1.

ОСОБА_1, підтримуючи раніше заявлений позов ОСОБА_5, свої вимоги мотивує тим, що ОСОБА_5, з 1997 року перебував у шлюбі з відповідачкою у справі, ОСОБА_2.

В 2003 році вони, перебуваючи у шлюбі, придбали недобудований будинок АДРЕСА_1, розміром 1000 м2.

13 квітня 2005 року ОСОБА_2 приватизувала земельну ділянку за зазначеною адресою на своє ім'я.

08 липня 2009 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було розірвано.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2011 року, за ОСОБА_5 було визнано право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1.

Вважає, що з набуттям права власності на 1/2 частину спірного домоволодіння, ОСОБА_5 набув право власності і на 1/2 частину земельної ділянки за зазначеною вище адресою.

03 липня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Книгіною О.А., згідно якого ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 315 м2 землі.

Вважає, що ОСОБА_2 без відома та добровільної згоди ОСОБА_5 розпорядилася земельною ділянкою площею 315 м2, яка входила в їх спільну часткову власність, подарувавши цю земельну ділянку своєму батькові - ОСОБА_3

За таких обставин, ОСОБА_1 просила суд визнати договір дарування від 3 липня 2012 року земельної ділянки площею 315 м2, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - недійсним.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2016 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, поставила питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначила, що вказане рішення ухвалено суддею, якій заявлявся відвід, у зв'язку з тим, що на думку позивача цим суддею ухвалено незаконне рішення з приводу іншого спору між тими самими сторонами. Також позивач зазначила, що оскільки домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, за рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09.06.2010 року визнано спільним сумісним майном подружжя та розподілено між ними, земельна ділянка, хоч і зареєстрована на ім'я відповідача та отримувалась нею особисто під подальше будівництво вказаного домоволодіння, також є об'єктом спільної сумісної власності та мала бути розподілена між колишнім подружжям. Тому, враховуючи викладене, відповідач даруючи за спірним договором своєму батькові земельну ділянку не мала права розпорядження нею. Крім того, позивач висловила свою незгоду з трактуванням судом першої інстанції визначення поняття домоволодіння, вважаючи при цьому, що у разі поділу домоволодіння фактично відбувається і розподіл земельної ділянки, на якій його розташовано.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 за життя не набуто право власності на спірну земельну ділянку та відповідно не можуть бути успадковані його правонаступником ОСОБА_1

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2011 року, за ОСОБА_5 було визнано право власності на 1/2 частину домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.172 - 175).

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2013 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2013 року, було роз'яснено вищевказане рішення суду, а саме: було надано роз'яснення про те, що до складу домоволодіння, яке було розділено за вищевказаним рішенням суду, входить житловий будинок з усіма надвірними прибудовами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Питання про розподіл земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 під час розгляду справи за позовом про розподіл майна подружжя ОСОБА_5 позивачем не порушувалось та не вирішувалось, (а.с.176,177).

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26.11.2013 року встановлено, що ОСОБА_5 не має права вимагати захисту права на земельну ділянку по АДРЕСА_1 в м. Нікополі у зв'язку з тим, що таке його право не встановлено (а.с.183 - 187).

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16.04.2014 року, зміненим у частині підстав відмови у позові рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2014 року, додатково встановлено, що за свого життя ОСОБА_5 щодо розподілу спірної приватизованої земельної ділянки для обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 під час розгляду справи про розподіл майна подружжя ОСОБА_5 не висувалися. ОСОБА_5 навіть не звертався і з вимогами про визнання недійсними державних актів на землю на спірні ділянки до нового власника земельної ділянки - ОСОБА_3 (а.с.188 - 192).

Суд першої інстанції вірно виходив з того, що всі зазначені судові рішення набули законної сили, а встановлені у рішеннях обставини стосуються як відповідачів у справі, так первісного позивача ОСОБА_5, правонаступником якого є ОСОБА_1

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що за життя ОСОБА_5 належним чином свого права власності на спірну земельну ділянку не встановив, у належний спосіб не оформив, та за його захистом до належних відповідачів не звертався, у зв'язку із чим позовні вимоги щодо визнання недійсним договору дарування є передчасними. Відтак, слід дійти висновку про те, що доводи апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_2 не мала права розпоряджатись спірною земельною ділянкою, не знайшли свого підтвердження.

Доводи апеляційної скарги щодо ухвалення оскаржуваного рішення суддею, якій заявлявся відвід, колегія суддів не приймає до ваги з наступних підстав. Так, підстави для відводу судді встановлено ст. 20 ЦПК України, з яких зокрема: 1) під час попереднього вирішення цієї справи він брав участь у процесі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, секретар судового засідання; 2) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; 3) він є членом сім'ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім'ї або близький родич цих осіб) сторони або інших осіб, які беруть участь у справі; 4) якщо є інші обставини, які викликають сумнів в об'єктивності та неупередженості судді; 5) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи, встановлений частиною третьою статті 11-1 цього Кодексу. Так в розумінні вказаної норми, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання позивача про відвід судді.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони не спростовують висновків суду, фактично зводяться до незгоди з висновками суду по оцінці доказів та є спробою переоцінити докази. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів особами, які беруть участь у розгляді справи, діючим законодавством не передбачена.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: