Ухвала

іменем україни

01 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М, Нагорняка В.А.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення забезпечувального платежу за договором про наміри, неустойки та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення забезпечувального платежу за договором про наміри, неустойки та відшкодування моральної шкоди.

Позивачка посилалась на те, що між нею та ОСОБА_5 укладений договір про наміри від 10 серпня 2014 року № 201408191, відповідно до умов якого відповідач виразив намір продати, а позивач придбати нерухоме майно, розташоване по АДРЕСА_1.

Під час підписання договору про наміри позивачем передано відповідачу забезпечувальний платіж у сумі, яка еквівалентна 5 тис. дол. США. Відповідно до п. 7.1 вказаного договору основний договір (договір купівлі-продажу) повинен бути укладений сторонами не пізніше 30 листопада 2014 року.

У вказаний в договорі про наміри термін основний договір купівлі-продажу не укладений з вини відповідача, оскільки виявилось, що адреса земельної ділянки, зазначена у правовстановлюючих документах на таку земельну ділянку, не відповідає адресі, зазначеній у правовстановлюючих документах на житловий будинок, розташований на цій земельній ділянці.

Враховуючи вказане, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь суму забезпечувального платежу за договором про наміри у розмірі 79 700 грн та неустойку в розмірі 79 700 грн, а також моральну шкоду в розмірі 4 000 грн.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2015 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму забезпечувального платежу за договором про наміри в розмірі 79 700 грн та неустойку в розмірі 79 700 грн.

У решті вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить змінити зазначені судові рішення в частині стягнення неустойки та відмовити у задоволенні вказаних вимог.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються ( ст. 335 ЦПК України).

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення не відповідають вказаним вимогам.

Судами встановлено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладений договір про наміри від 10 серпня 2014 року № 201408191, відповідно до умов якого відповідач виразив намір продати, а позивач придбати нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Під час підписання договору про наміри позивачем передано відповідачу забезпечувальний платіж, який складає суму в гривнях, яка еквівалентна 5 000 дол. США за курсом продажу на момент укладення даного договору.

Відповідно до п. 7.1 вказаного договору основний договір (договір купівлі-продажу) повинен бути укладений сторонами не пізніше 30 листопада 2014 року.

Згідно з постановою про відмову у вчинені нотаріальної дії, винесеної 03 грудня 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, відмовлено ОСОБА_5 у вчиненні нотаріальної дії щодо посвідчення договорів купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, та земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, оскільки адреса земельної ділянки, зазначена у правовстановлюючих документах на земельну ділянку, не відповідає адресі, зазначеній у правовстановлюючих документах на житловий будинок, розташований на цій земельній ділянці. Крім того, ОСОБА_5 не надані документи про оплату нотаріальних дій, сплати до бюджету податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів.

Пунктом 9 договору про наміри передбачено, що продавець зобов'язаний до укладання основного договору підготувати усі документи, необхідні для укладання основного договору.

Згідно з п. 13 договору про наміри, у випадку неукладання (відмови від укладання) основного договору у термін, зазначений у п. 7.1 договору, з вини продавця, продавець зобов'язується повернути покупцю забезпечувальний платіж, а також сплатити неустойку (штраф) у розмірі 100 % від суми забезпечувального платежу.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що договором про наміри встановлено інший, ніж перелічено у ст. 546 ЦК України забезпечення виконання зобов'язання - забезпечувальний платіж, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у подвійному розмірі як неустойку.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав встановлених ст. 11 ЦК України (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Однією з встановлених ч. 2 ст. 11 ЦК України підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Згідно із ч. 3 цієї ж статті зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку, встановленого попереднім договором, або якщо жодна сторона не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання.

Частиною 2 ст. 570 ЦК України встановлено презумпцію авансу, якщо в правочині не визначено, що така сума є завдатком.

З огляду на викладене на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати.

При цьому у разі видачі авансу кредитор не може бути зобов'язаний до повернення його в подвійному розмірі.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, не звернув уваги на те, що сплачені покупцем кошти виконують функцію попередньої оплати, а тому відповідач не може бути зобов'язаний повернути цю суму в подвійному розмірі за договором, зобов'язання за яким припинено у зв'язку з неукладенням основного договору.

За таких обставин судові рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення неустойки підлягають скасуванню із направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2015 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення неустойки скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.М. Коротун

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана