Справа № 127/2619/16-ц
Провадження № 2/127/2109/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2016 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі : головуючого судді Овсюка Є.М.,

при секретарі Олійник І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_3 про визнання оспорюваного правочину недійсним, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_3Ц про визнання оспорюваного правочину недійсним. В позові зазначає, що з відповідачем шлюб зареєстровано 29.07.2003 року в міському відділі РАГС управління юстиції Вінницької області, про що було вчинено актовий запис № 1401. Зазначений шлюб було розірвано 27.12.2011 року.

В період з 2003 по 2011 роки вони сімєю проживали ІНФОРМАЦІЯ_1 по ІІІ провулку Шевченка, село Вінницькі Хутори, Вінницького району Вінницької області власником якого є батько позивача ОСОБА_3.

Батько позивача ОСОБА_3 за власні кошти здійснював поліпшення в будинку, робив добудови, підводив газ та водопостачання, а він позивач допомагав йому своїми фізичними та організаційними зусиллями.

Після розірвання шлюбу між ним і відповідачем ОСОБА_2 склались вкрай неприязні стосунки, відповідач вимагала від нього сплати їй грішми значної суми коштів, як частину спільно нажитого з ним майна.

В результаті вони погодили загальну суму його і її вартості в спільно нажитому майні. Вартість майна, яке повинно було перейти до нього складалося біля 60 000 гривень, а поналежній їй вартість спільно нажитого майна він вимушений був написати розписку, відповідно до якої він зобовязався повернути відповідачу 6000 доларів США в строк до 01.11.2014 року. Відповідно до змісту зазначеної розписки 6000 доларів США являються компенсацією за належну відповідачу 1/3 частки в спільному майні подружжя, а саме: за здійснення поліпшення будинку № 12 по ІІІ провулку Шевченко в с.Вінницькі Хутори або передачі їй у власність 7 соток земельної ділянки.

Зміст даної розписки не відповідає дійсності, поскільки поліпшення будинку проводилось його батьком, а не ним та дружиною, але щоб уникнути конфлікту він вимушений був написати дану розписку, впевнений що в подальшому розписка буде знищена як непотрібна.

Але відповідач не повернула йому його частку в спільному майні і замість цього звернулась до Вінницького районного суду Вінницької області з позовом про стягнення з нього 6000 доларів США на підставі написаної ним розписки.

Поскільки зміст розписки не відповідає дійсності, ніякої участі в будівництві і добудові приватного будинку по ІІІ провулку Шевченка, 12 в с.Вінницькі Хутори відповідач не приймала, а використовує розписку як інструмент тиску на нього з ціллю незаконно одержати кошти, просить суд визнати дану розписку недійсним правочином та застосувати до розписки правові наслідки недійсного правочину, що не створює юридичних наслідків.

30.03.2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третьої особи без самостійних вимогна стороні позивача ОСОБА_3 про стягнення 156 000 гривень, що еквівалентно 6000 доларів США як виконання грошового зобовязання відповідача.

В позові вказує, що з 2003 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який був розірваний рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 27.12.2011 року.

За час спільного проживання вона з чоловіком провели значні вартісні поліпшення в будинку № 12 по ІІІ провулку Шевченка в с. Вінницькі Хутори в якому проживали з 2003 року по 2011 рік, здійснили всі внутрішні роботи, підвели газ та водопостачання. З урахуванням того, що проведення поліпшення в будинку проведене за спільні кошти зі згоди власника будинку, ОСОБА_3, відповідач взяв на себе зобовязання повернути їй 6000 доларів США, як її частку в спільно нажитому майні в строк до 01.2014 року, про що добровільно без будь якого примусу написав розписку, але свої зобовязання не виконує, в звязку з чим вона вимушена звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, вважає що способом захисту її цивільного права є стягнення з відповідача на її користь коштів в сумі 156 000 гривень, що еквівалентно 6000 доларів США.

В судовому засіданні позивач і його представник по первісному позову його підтримали, обґрунтовуючи його викладеними в позові обставинами.

З цих же підстав не визнали зустрічний позов і просили відмовити в його задоволенні.

Позивач і його представник по зустрічному позову підтримали свій позов обґрунтовуючи його викладеними в ньому обставинами. З цих же підстав не визнали первісний позов і просили відмовити в його задоволенні.

ІІІ особа ОСОБА_3 просив відмовити в зустрічному позові як без підставному.

Заслухавши пояснення сторін і їх представників, дослідивши матеріали справи, встановивши факти і відповідні їм правовідносини суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову і відмови в задоволенні зустрічного позову з огляду на наступне.

По справі встановлено, що 29.07.2003 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище Франкевич) шлюб який був зареєстрований Вінницьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану управління юстиції у Вінницькій області, про що було вчинено актовий запис № 1401.

Від спільного проживання мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Даний шлюб було розірвано рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 27.12.2011 року.

Під час спільного проживання їх сім»я проживала з 2003 року по 2011 рік в будинку № 12 по ІІІ провулку Шевченка в с. Вінницькі Хутори, Вінницького району Вінницької області в якості квартирантів в будинку який належить батькові позивача ОСОБА_3.

Позивачка по зустрічній позовній заяві стверджує, що за час спільного проживання з відповідачем вони разом зробили значні вартісні поліпшення у зазначеному будинку, добудували будинок, здійснили всі внутрішні роботи, побудували господарські будівлі, підвели газ та водопостачання.

З даним твердженням категорично не згодні позивач по первісному позову ОСОБА_1 і власник будинку ІІІ особа по справі ОСОБА_3, стверджуючи, що це не відповідає дійсності.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як видно з рішення № 128/1101/15 від 27.12.2011 року Вінницького районного суду Вінницької області в березні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до Вінницького районного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя та стягнення частини майна в грошовому виразі, в якому посилаються на те, що перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_1 зробила поліпшення будинку № 12 по ІІІ провулку Шевченка в с. Вінницькі Хутори добудували будинок, провели внутрішні роботи, побудували господарські будівлі, підвели газ та водопостачання і тому її чоловік ОСОБА_1 при розірванні шлюбу погодив з нею її вклад в прибудову і оцінив їх в розмірі 6000 доларів США, про що написав розписку, в якій зобовязався повернути ці гроші їй в строк до 01.11.2014 року, або передати їй у власність 7 соток земельної ділянки, що знаходиться в с.Лука-Мелешківська Вінницького району Вінницької області, але поскільки свої зобовязання не виконує вони вимушені звернутись до суду з зазначеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача 137 340 гривень коштів, що еквівалентно 6000 доларів США, зазначеним в розписці написаній ОСОБА_1

Рішенням суду від 15.02.2016 року , яке набрало законної сили, в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя та стягнення частини майна в грошовому виразі відмовлено.

В мотивувальній частині даного рішення зазначено, що проаналізувавши фактичні обставини справи та надані докази суд прийшов до висновку, що позивач ОСОБА_2 не довела суду належними доказами, що нерухоме майно, яке знаходиться по ІІІ провулку Шевченка в с. Вінницькі Хутори вінницького району Вінницької області і проведені до нього прибудови до будинку, побудова сараю, інших господарських будівель, підведення газу та водопостачання є спільною сумісною власністю подружжя. Як зазначається в рішенні позивач не надала суду доказів, які б свідчили, про здійснення нею та відповідачем добудови до будинку та доказів що на це були потрачені кошти подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Крім того, відсутні докази того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власником земельної ділянки на ній здійснювалось добудова до будинковолодіння.

Таким чином, твердження позивача по первісному позову проте, що зміст розписки, яку він вимушений написати 18.08.2014 року про зобовязання в строк до 01.11.2014 року повернути ОСОБА_2 6000 доларів США або передати їй у власність 7 соток земельної ділянки, як компенсацію за належну їй (ОСОБА_2В.) 1/3 частку в спільному майні подружжя, а саме: за здійснення поліпшення будинку № 12 по ІІІ провулку Шевченка в с.Вінницькі Хутори не відповідає дійсності являється вірним, поскільки рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 15.02.2016 року встановлено, що зазначене будинковолодіння з прибудовами не являється спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2, а належить ОСОБА_3

Таким чином, зміст розписки суперечить встановленим судовим рішенням обставинам.

Позивач по первісному позову вважає дану розписку удаваним правочином та просить застосувати до нього правові наслідки недійсного правочину.

Ця вимога обгрнутована і підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням інших, крім актів цивільного законодавства нормативно правових актів прийнятих відповідно до Конституції України ( ст.. 1, 8 Конституції України.

Відповідно до ст.. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 215 ЦК України Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 2016 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

В п.7 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ, про визнання правочинів недійсними» зазначається, що у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, однозначно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

По даній справі написана ОСОБА_1 розписка про зобовязання виплатити ОСОБА_2 6000 доларів США, як компенсацію за належну їй 1/3 частку у спільному майні подружжя, а саме за здійснення поліпшення будинку № 12 по ІІІ провулку Шевченка в с.Вінницькі Хутори не відповідає встановленим судовим рішенням обставинам, що прибудова до зазначеного жилого будинку не являється спільною сумісною власністю подружжя і що спірна розписка не є договором про поділ спільного майна подружжя, яке їм не належить, а отже саме розписка є недійсним правочином, до якого застосовується норма ст.. 216 ЦК України про правові наслідки недійсного правочину.

Позивач по зустрічному позову ОСОБА_2 свої вимоги про стягнення коштів обґрунтовує виходячи зі змісту ст. 509 ЦК України відповідно до якої боржник зобов'язаний вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку, посилаючись на розписку від 18.08.2014 року відповідно до якої ОСОБА_1 взяв на себе обовязок сплатити їй 6000 доларів США як компенсацію за належну їй 1/3 частки в спільному майні подружжя за здійснення прибудови до будинку № 12 по ІІІ провулку Шевченка в с.Вінницькі Хутори. Дана вимога є безпідставною і не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст.. 11 ЦК України Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

ОСОБА_2 обґрунтовує свої вимоги тим, що нею з чоловіком здійснено за спільні кошти поліпшення в будинку № 12 по ІІІ провулку Шевченка в с.Вінницькі Хутори, що відповідач визнав і взяв на себе зобовязання компенсувати їй 6000 доларів США. Але ці поліпшення будинку, який належить ОСОБА_3 не являються спільною сумісною власністю подружжя, що встановлено судовим рішенням, а інших передбачених ст.. 11 підстав виникнення цивільних прав і обовязків і як наслідок цього підстав виникнення зобовязання ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 позивач по зустрічному позову не надав. З врахуванням наведеного, відсутні будь які підстави для задоволення зустрічної позовної заяви.

Відповідно до ст.. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому суд стягує з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати.

З врахуванням наведеного, керуючись ст..ст. 11, 203, 204, 509, 526, ЦК України, ст..ст. 10, 57-60, 88, 212-215, 218 ЦПК України

ВИРІШИВ :

Первісний позов задоволити.

Визнати розписку від 18.08.2014 року написану ОСОБА_1 на імя ОСОБА_2 недійсним правочином та застосувати до нього правові наслідки недійсного правочину, що не створює юридичних наслідків.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 551,20 гривень понесених витрат на оплату судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: