01.06.2016 Справа № 363/651/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2016 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі: головуючого судді: Баличевої М.Б., при секретарі Кашоїди М.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду м.Вишгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2016 року позивачка звернулась до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 04.11.2015 року вона була призначена на посаду приймальника товару супермаркету мережі «ЕКО» в м. Вишгород по вул. Набережній 2-Б відповідно до наказу № 212-к від 03.11.2015 року. 15.12.2015 року керівництвом супермаркету її було поставлено до відома, що з 19.12.2015 року вона буде переведена на посаду касира торгівельного залу. 15.01.2016 року її було повідомлено про те, що вона буде працювати в супермаркеті до 20 січня і після цього підлягає звільненню. На її прохання про переведення її в іншу торгівельну точку за адресою: м. Вишгород, вул. Шолуденка, 1 або надання двотижневого відпрацювання було відмовлено. 20.01.2016 року позивачка була звільнена без видачі трудової книжки та наказу про звільнення. Позивач вказує, що за її заявою трудова книжка після її звільнення мала бути надіслана їй за місцем проживання. Копію наказу про звільнення вона отримала на руки 02.02.2016 року за власним проханням. Звільнення вважає незаконним і необґрунтованим у зв'язку з грубим порушенням трудового законодавства, у зв'язку з чим змушена була звернутись до суду з зазначеним позовом.

У судовому засіданні позивачка підтримала заявлені позовні вимоги, просила позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві.Пояснила також суду, що заяву про звільнення за власним бажанням писала власноручно при прийнятті на роботу, але не ставила на ній дату. Керівництвом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» з нею було проведено повний розрахунок.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, просив суд відмовити у їх задоволенні.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 КЗпП України.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, зокрема доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, зокрема кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи 04.11.2015 року позивач була призначена на посаду приймальника товару супермаркету мережі «ЕКО» в м. Вишгород по вул. Набережній 2-Б відповідно до наказу № 212-к від 03.11.2015 року (а.с. 3, 20).

20.11.2015 року позивач була переведена з посади приймальника товару супермаркету на посаду касира торгівельного залу супермаркету мережі «ЕКО» в м. Вишгород по вул. Набережній 2-Б відповідно до наказу № 225-к від 20.11.2015 року, та заяви позивача про її переведення на посаду касира від 20.11.2015 року (а.с. 3, 25,26).

Так, відповідно до заяви позивача про звільнення за власним бажанням від 13.01.2016 року директором департаменту управління персоналом ТОВ «ЕКО» Васюковою Т.В. видано наказ № 013-к від 19.01.2016 року про припинення трудового договору з ОСОБА_1 відповідно до ст. 38 КЗпП України (а.с. 3,4, 27).

Також відповідно до акту від 20.01.2016 року про відмову ознайомлення з наказом про припинення трудового договору № ЄК/К -013 від 19.01.2016 року вбачається, що 20.01.2016 року в магазині, що знаходиться за адресою: м. Вишгород, вул. Набережна, 2Б в присутності свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позивачка була ознайомлена з наказом про припинення трудового договору № ЄК/К -013 від 19.01.2016 року, що був складений в м. Києві, дата звільнення 20.01.2016 року, але відмовилась поставити на наказі підпис, що засвідчує ознайомлення з документом (а.с. 55).

Однак, після звільнення позивачка звернулась до директора департаменту управління персоналом ТОВ 2ЕКО» з заявою про надіслання на її адресу поштою трудової книжки (а.с. 28).

Відповідно до п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена наказом Міністерства праці, Міністерства юстиції та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року видно, що пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

З списку № 13 від 21.01.2016 року відправлень ТОВ «ЕКО» департаменту з управління персоналом/відділу кадрів, який розташований за адресою: м. Київ, вул. Польова, 24 вбачається, що позивачу було направлено поштове відправлення за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 21,22).

З витягу пересилання поштових відправлень видно, що 26.01.2016 року було отримано поштове відправлення за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 23-24).

Відповідно з свідоцтва про шлюб вбачається, що позивачка 19.03.2016 року уклала шлюб з ОСОБА_1, який був зареєстрований Виконавчим комітетом Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області, за актовим номером № 3, після чого змінила прізвище на ОСОБА_1 (а.с. 56).

Відповідно до приписів ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Зі змісту ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Так, з огляду на п. 5 Постанови Пленуму ВСУ про судову практику відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року, відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Судом встановлено, що звільнення позивача з роботи відповідачем було здійснено без порушення трудового законодавства, на підставі власноруч написаної заяви ОСОБА_1, що також не заперечувалося позивачем у судовому засіданні, а також позивачем не було надано належних та допустимих доказів для вирішення спору, всі свої доводи позивач грунтує на припущеннях.

Оскільки не встановлено за обставинами справи порушення прав, свобод чи інтересів позивача, то позовні вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України, також не підлягають задоволенню.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 5-11, 60, 61,209. 212-215, 218 ЦПК України, ст. 232, 233, 235, 237-1 КЗпП України, п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена наказом Міністерства праці, Міністерства юстиції та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року, п. 5 Постанови Пленуму ВСУ про судову практику відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня його отримання копії цього рішення в апеляційний суд Київської області через Вишгородський районний суд Київської області.

Головуючий: М.Б.Баличева