У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Журавель В.І.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про розірвання депозитного договору та повернення грошових коштів за договорами банківських вкладів, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 10 вересня 2013 року між нею та публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк»), в особі регіонального відділення ПАТ КБ «Приватбанк» у м. Євпаторії було укладено договір (вклад «Стандарт»), за умовами якого вкладник внесла банку грошові кошти в сумі 23 тис. євро на строк до 10 березня 2014 року з відсотковою ставкою 6, 5 % річних. У зв'язку із закінчення строку дії договору від 10 вересня 2013 року грошові кошти за цим договором були переведені на картковий рахунок ОСОБА_6 на якому станом на 07 листопада 2014 року знаходилась сума у розмірі 23 751,26 євро.

Крім того, 15 листопада 2013 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір (вклад «Стандарт»), за умовами якого вкладник внесла банку грошові кошти в сумі 21 тис. євро на строк до 15 травня 2014 року з відсотковою ставкою 6 % річних. Згідно інформації банку на рахунку за цим договором знаходиться сума у розмірі 21 417,26 євро.

Посилаючись на те, що вона зверталась до банку із заявою про повернення їй вказаних сум депозитних вкладів, але відповідач відмовляється це зробити, чим порушуються її права, позивач просила суд розірвати договір від 15 листопада 2013 року, стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у розмірі 21 417,26 євро за договором від 15 листопада 2013 року, стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у розмірі 23 751,26 євро, які знаходяться на картковому рахунку згідно договору від 10 вересня 2013 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2015 року у позові ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2015 року скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2015 року.

Ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_6 задоволено.

Розірвано договір №SAMDNWFD600 від 15 листопада 2013 року (вклад «Стандарт»), укладений між ОСОБА_6 та ПАТ КБ «Приватбанк».

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_6 за договором № SAMDNWFD600 від 15 листопада 2013 року 21 417 євро 26 центів на повернення депозитного вкладу та процентів.

Стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_6 за договором № SAMDN7522 від 10 вересня 2013 року 23 751 євро 26 центів на повернення депозитного вкладу та процентів.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування нормматеріального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Судами встановлено, що 10 вересня 2013 року між ОСОБА_6 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір (вклад «Стандарт»), за умовами якого вкладник внесла банку грошові кошти в сумі 23 тис. євро на строк до 10 березня 2014 року з відсотковою ставкою 6, 5 % річних.

У зв'язку із закінчення строку дії договору від 10 вересня 2013 року грошові кошти за цим договором були переведені на картковий рахунок ОСОБА_6 на якому станом на 07 листопада 2014 року знаходилась сума у розмірі 23 751,26 євро.

Крім того, 15 листопада 2013 року між ОСОБА_6 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір (вклад «Стандарт»), за умовами якого вкладник внесла банку грошові кошти в сумі 21 тис. євро на строк до 15 травня 2014 року з відсотковою ставкою 6 % річних. Згідно інформації банку на рахунку за цим договором знаходиться сума у розмірі 21 417,26 євро.

При цьому, апеляційним судом указано, що суду були надані оригінали документів, які долучені до справи, а саме: договір №SAMDN7522 від 10 вересня 2013 року на суму 23 тис. євро; договір №SAMDNWFD600 від 15 листопада 2013 року на суму 21 тис. євро; квитанції про внесення грошових коштів та перевірки їх наявності; видані ПАТ КБ «Приватбанк» електронні ощадні книжки №1201 0001 6945 2286 та №1201 0001 8802 0916, золоту платіжну картку №5168 7420 6306 5340, яка не суперечить довідці банку від 07 листопада 2014року № 42262348. Зазначено також, що електронні ощадні книжки та золота платіжна картка не втратили строку дії до часу апеляційного розгляду справи.

Судом апеляційної інстанції установлено також, що ПАТ КБ «Приватбанк» не заперечував самого факту укладення жодного із договорів та суми грошових коштів за цими договорами, а лише пов'язував неможливість виплати вкладів із фактом окупації території АРК, дією законів та нормативних актів, які регулюють правове становище на цих територіях, та обов'язок країни-окупанта відповідати за завдану шкоду.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що спірні договори було укладено між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк», як юридичною особою, місцезнаходження якої розташоване на території України у м. Дніпропетровську.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

За правилами ч. 1, 2 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 527 ЦК України встановлено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти зобов'язання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні оригінали договору банківського вкладу та квитанції про внесення грошових коштів і вони не надавалися позивачем для дослідження під час судового засідання. Крім того, позивач не надав суду належних та допустимих доказів відкриття депозитного рахунку у відповідача, знаходження залишку спірних грошових сум на депозитному рахунку на час розгляду справи. Також позивачем належним чином не доведено дотримання порядку звернення до банку із заявою про повернення грошових вкладів, оскільки для отримання коштів по вкладу клієнт зобов'язаний особисто звернутися до відділення банку із заявою про розірвання договору банківського вкладу, у зв'язку із чим позов не підлягає задоволенню.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що між сторонами було укладено спірні договори банківських вкладів і оскільки однією із сторін таких договорів зазначено саме ПАТ КБ «ПриватБанк», а не регіональне відділення банку у м. Євпаторії, то згідно з чинним законодавством зобов'язання за указаними договорами має виконувати саме юридична особа - банк, а ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов'язків по укладених і дійсних договорах. Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позов ОСОБА_6 підлягає задоволенню шляхом розірвання договору від 15 листопада 2013 року, стягнення з банку на користь позивача за договором від 15 листопада 2013 року 21 417 євро 26 центів та за договором від 10 вересня 2013 року 23 751 євро 26 центів на повернення відповідних депозитних вкладів та процентів.

Проте, повністю з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

В частині позовних вимог ОСОБА_6 про розірвання договору від 15 листопада 2013 року колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ виходить з такого.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України).

Судом установлено та не заперечувалось сторонами, що договір від 15 листопада 2013 року укладено на строк до 15 листопада 2014 року.

Умовами спірного договору передбачена можливість розірвання договору до закінчення строку його дії.

Із позовною вимогою про розірвання спірного договору, строк дії якого закінчився 15 листопада 2014 року, ОСОБА_6 звернулась до суду 21 листопада 2014 року.

З огляду на зазначене, судом апеляційної інстанції, у порушення ст. 10, 60, 212 ЦПК України не перевірено чи підлягає задоволенню позовна вимога ОСОБА_6 про розірвання договору, строк дії якого закінчився до моменту звернення до суду із такою вимогою.

В частині позовних вимог ОСОБА_6 про стягнення з банку на її користь грошових коштів за договором від 10 вересня 2013 року колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ виходить з наступного.

Звертаючись до суду із даним позовом, указану позовну вимогу ОСОБА_6 обґрунтовувала тим, що грошові кошти за договором від 10 вересня 2013 року у сумі 23 751,26 євробули переведені на картковий рахунок ОСОБА_6, однак вона не має можливості скористатися цими коштами, оскільки відповідні операції з карткою заблоковані.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Враховуючи вимоги процесуального законодавства щодо обов'язкового встановлення обставин, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, доказів, якими вони підтверджуються, а також інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи (214 ЦПК України), для правильного вирішення справи в указаній частині суду слід належним чином з'ясувати чи виконано банком передбачену договором від 10 вересня 2013 року умову щодо перерахування суми вкладу на картковий рахунок вкладника, чи позбавлена ОСОБА_6 можливості користуватися указаними грошима у передбачений законом спосіб, у зв'язку із чим з'ясувати чи порушено відповідні права позивача, вказати якими діями/бездіяльністю відповідача такі права порушені і у зв'язку із цим зазначити правову підставу та спосіб захисту відповідних порушених прав.

Вирішуючи спір в цій частині, суд апеляційної інстанції обмежився встановленням факту укладення спірного договору від 10 вересня 2013 року, не перевіривши при цьому чи виконано зобов'язання за цим договором у спосіб, який визначено сторонами.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги шляхом стягнення з банку на користь ОСОБА_6 сум депозитних вкладів в іноземній валюті суд апеляційної інстанції не врахував наступне.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та Закон України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Також у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України; Декрет Кабінету Міністрів України від 9 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю).

Проте апеляційний суд не врахував, що банківський вклад не підпадає під визначення: «операції, пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності»; «операції, пов'язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей».

Задовольняючи позов, апеляційний суд на зазначені вище положення закону уваги не звернув, не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та дійшов передчасного висновку про те, що кошти можуть бути стягнуті на користь позивача в іноземній валюті.

Оскільки судом апеляційної інстанцій, у порушення вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України, не враховані вказані вимоги норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, відповідно до ст. 338 ЦПК України рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:Б.І. Гулько
В.І. Журавель
С.Ф. Хопта
С.П. Штелик