У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Закропивного О.В., Мазур Л.М.,

ПисаноїТ.О., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 10 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 25 липня 2007 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого боржник отримав грошові кошти у розмірі 59 400 доларів США на строк до 23 липня 2010 року зі сплатою 15 % річних за користування кредитом.

Також 25 липня 2007 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_3, ОСОБА_5 укладено окремі договори поруки, відповідно до яких останні зобов'язалися відповідати у повному обсязі за виконання ОСОБА_3 усіх зобов'язань, що виникли з кредитного договору.

З метою забезпечення своєчасного та повного виконання зобов'язання 25 липня 2007 року ПАТ «КБ «Надра» уклало з МПВКП «Нота-Бене» договір застави, за умовами якого МПВКП «Нота-Бене» передав у заставу рухоме майно. ОСОБА_3 не здійснював платежів для погашення суми заборгованості за кредитом та за нарахованими відсотками, у зв'язку з чим виникла заборгованість за кредитом та процентами, яка станом на 27 серпня 2014 року складала 87 524,30 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 27 серпня 2014 року становило 1 195 530 грн 12 коп. Таким чином, ПАТ «КБ «Надра» просило задовольнити позов та стягнути кредитну заборгованість.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 грудня 2015 року, позов ПАТ «КБ «Надра» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором у розмірі 87 524,30 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 27 серпня 2014 року становило 1 195 530 грн 12 коп.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_5 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором у розмірі 87 524,30 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 27 серпня 2014 року становило 1 195 530 грн 12 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що обов'язок з повернення кредитних коштів слід покласти на позичальника ОСОБА_3 та поручителів ОСОБА_3, ОСОБА_5, оскільки відповідно до ст. 554 ЦК України, у випадку невиконання боржником обов'язків за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 25 липня 2007 року між ВАТ КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра») та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 59 400 дол. США на строк до 23 липня 2010 року зі сплатою за користування кредитом 15 % річних.

З метою забезпечення своєчасного та повного виконання зобов'язання 25 липня 2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3, ОСОБА_5 укладено окремі договори поруки, за умовами якого останні зобов'язались відповідати у повному обсязі за виконання ОСОБА_3 усіх зобов'язань, що виникли з вищевказаного кредитного договору.

Згідно з пунктами 1.2, 1.4 договорів поруки поручитель відповідає перед банком у тому ж об'ємі, що і позичальник.

Позичальник і поручитель відповідають перед банком як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право банка вимагати виконання зобов'язань, передбачених кредитним договором, повністю як від позичальника та поручителя разом, так і від кожного окремо. Поручитель відповідає перед банком за виконання зобов'язань у повному об'ємі всім належним йому на праві власності майном та грошовими коштами.

Взяті на себе кредитні зобов'язання відповідачі належним чином не виконують, станом на 27 серпня 2014 року розмір кредитної заборгованості становить 87 524,30 доларів США, що за курсом Національного банку України складає 1 195 530 грн 12 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Отже, умови договору поруки про її дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не означають установлення строку припинення поруки в розумінні ст. 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

За таких обставин висновок суду апеляційної інстанції з посиланням на норми ст. 267 ЦК України є помилковим. Наявність чи відсутність заяви про застосування строку позовної давності у спірних правовідносинах не має правового значення, оскільки сплив строку договору поруки припиняє суб'єктивне право кредитора.

Також у кредитному договорі строк виконання основного зобов'язання чітко визначений, а саме: строком повного погашення кредиту є 23 липня 2010 року.

За таких обставин у банку виникло право пред'явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов`язання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з 24 липня 2010 року протягом наступних трьох років. З відповідним позовом банк звернувся у листопаді 2014 року.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що заява про застосування строку позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду.

При цьому апеляційний суд не звернув уваги, що відповідна заява про застосування строку позовної давності була подана боржником ОСОБА_3 до суду першої інстанції, який відповідної правової оцінки зазначеній заяві не надав (а. с. 49).

Таким чином, висновок судів про стягнення кредитної заборгованості із відповідачів є передчасним.

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Виходячи з наведеного, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги із скасуванням судових рішень та направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 10 грудня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: О.В. Закропивний

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

І. М. Фаловська