Справа 206/392/16-ц
Провадження 2/206/294/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" квітня 2016 р. Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Сухоруков А. О.,

при секретарі Гуртовий В. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

08 грудня 2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач з урахуванням уточненої позовної заяви посилається на те, що 14 червня 2013 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно якого він передав відповідачу 30 000 грн., а відповідач зобов'язався виплачувати щомісячно проценти в розмірі 8% від отриманої суми та повернути гроші до 14 травня 2014 року. Так як відповідач не повернув гроші в передбачений договором строк, позивач звернувся з позовом до суду і рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2014 року ( справа №206/3217/14-ц) з відповідача на його користь було стягнено 60 552 грн., з яких: 30000 грн. - сума позики; 24 000 грн. - відсотки за користування грошима; 6 552 грн. - пеня. З моменту набрання рішенням суду законної сили воно виконується в примусовому порядку і за станом на час його звернення до суду по цій справі рішення виконано в розмірі 3211,29 грн. Крім того, позивачу відомо, що після 20 січня відповідачем на рахунок Самарського ВДВС були перераховані грошові кошти, але в якій сумі йому невідомо. Сума боргу за рішенням суду від 29 липня 2014 року складає ( 60552-3211,29) 57340,71 грн. Рішення суду від 29 липня 2014 року набрало чинності 09 серпня 2014 року. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на його користь: проценти за користування грошима за період з 16 травня 2014 року по 20 січня 2016 року; інфляційна сума за період з серпня 2014 року по 31 січня 2016 року; 3% річних за період 09 серпня 2014 року по 20 січня 2016 року (584 дні).

На підставі викладеного, просив ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на його користь проценти за користування грошима за період з 16 травня 2015 року по 20 січня 2016 року в розмірі 48 348,39 грн., інфляційну суму за період з серпня 2014 року по січень 2016 року в розмірі 35 092,51 грн., 3% річних за період з 09.08.2014 року по 20.01.2016 року в розмірі 2 497,86 грн., а всього 85 938 грн. 76 коп. (а.с. 36-37).

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, обґрунтовуючи їх з тих же підстав, що викладені у позовній заяві, просив суд задовольнити позов. Пояснив, що на сьогоднішній день він отримав від відповідача 5500грн.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував у повному обсязі та просили відмовити з підстав, викладених в письмових запереченнях. (а.с. 45-49). Пояснив, не має можливості на даний час виплатити борг відповідачу.

Вислухавши доводи, пояснення позивача та відповідача дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги позивача частково з наступних підстав, що встановлені в судовому засіданні.

В судовому засіданні було встановлено, що 14.06.2013 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики за умовами якого останній позичив у позивача 30000 грн., які зобовязався повернути 14.05.2014 року. (а.с. 6-7).

14.06.2013 року відповідач отримав у позивача 30000,00 тис. грн. в, що підтверджується розпискою (а.с.8).

29.07.2014 року заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 206/3217/14-ц було встановлено, що загальна сума заборгованості за договором позики становить 60 552 гривні (шістдесят тисяч пятсот пятдесят дві гривні) та стягнуто з відповідача на користь позивача у рахунок повернення заборгованості за договором позики у сумі 60 552 гривні (шістдесят тисяч пятсот пятдесят дві гривні), яка складається з 30000 грн. 00 коп. - суми позики, 24000 грн. 00 коп. - відсотки за користування позикою за 10 місяців та 6552 грн. 00 коп. - пеня. (а.с. 9-10).

В силу п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори й інші правочини.

У відповідності до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Змістом ст. 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст.ст. 509, 526, 530 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, у тому числі сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обовязку. Зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За змістом ст. ст. 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і відшкодування збитків та моральної шкоди.

В силу ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконанням ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник, який порушив зобовязання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобовязання, доказується кредитором. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

В силу ч.1 ст.14 ЦК України цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 особисто підписував договір позики, а також отримував грошові кошти, що свідчить про те, що договір позики було укладено і зі сторони позивача належним чином виконано його умови.

Вирішуючи позов в частині стягнення відстоків за користування грошима за період з 16 травня 2015 року по 20 січня 2016 року в розмірі 48348,39грн., то суд вважає цю вимогу не доведеною та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки згідно п. 4 Договору позики від 14 червня 2013 року "За пользование денежными средствами «Заемщик» платит «Заимодателю» 8% месяц от суммы указанной в пункте 1, что составляет 2400 гривен." Доводи позивача про те, що із відповідача підлягають стягненню відсотки за користування грошима за період з 16 травня 2015 року по 20 січня 2016 року суд до уваги не приймає, оскільки вони не відповідають умовам укладеного між сторонами договору позики. Зокрема умовами договору позики (а.с.6-7) передбачений строк надання позики до 14.05.2014 року, а тому відсотки за користування позикою нараховуються до дати повернення позики, якою сторони визначили 14.05.2014р (пункт 5 договору позики). Також чітко визначено суму, яку позичальник зобовязаний повернути щомісячний платіж 2400,00грн.

Оскільки договір позики від 14.06.2013 року діяв до 14.05.2014 року та у зв'язку з тим, відповідачем порушено вищенаведений договір, то позивач набув право лише на стягнення пені в розмірі 1% від неповернутої суми за кожен день прострочки платежу, передбаченої договором позики і, в силу ст. 625 ЦК України, суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, трьох процентів річних від простроченої суми.

У звязку з цим відсутні будь-які обєктивні підстави для стягнення 8% відсотків за користування грошима, що нараховані в період з 16 травня 2015 року по 20 січня 2016 року.

Враховуючи вище приведені висновки суду, яким встановлено наявність між сторонами відносин, що виникли з договору позики, достовірність та допустимість доказів в даній цивільній справі, встановлення факту ухилення ОСОБА_3 від виконання свого зобовязання, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат за період з серпня 2014 року по січень 2016 року включно та 3% річних.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільн14.05.2014 року і справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Керуючись ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд зокрема має вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Розглядаючи позови в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, у відповідності до вимог ст. 11 ЦПК України, оцінюючи їх в сукупності та аналізуючи зміст наведених вище норм права, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним при зверненні до суду судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,20 грн.

Керуючись ст.ст. 524, 611, 625, 1046, 1049, 1050 Цивільного кодексу України, ст.ст. 48, 10, 11, 18, 5761, 88, 131, 208, 209, 212215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості в розмірі 37590,37 грн., яка складається із: 35092,51 грн. інфляційних втрат, за період з серпня 2014 року по січень 2016 року включно, 2497,86 грн.- 3% річних з 09.08.2014 року по 20.01.2016 року, а також судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп., загалом 38141 (тридцять вісім тисяч сто сорок одну) гривню 57 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.О. Сухоруков