Справа №585/66/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1099/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Кононенко О. Ю.,

суддів - Дубровної В. В. , Бойка В. Б.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 10 травня 2016 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6,

про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

в с т а н о в и л а:

14 січня 2015 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у неї, відповідачів і третьої особи у спільній частковій власності перебувають по 1/3 частині земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по вул. Щучки, 40 у м. Ромни. Сторони також є власниками квартир у цьому будинку і між ними ще з 50-х років склався порядок користування земельною ділянкою для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1000 га, за яким вона перебуває у загальному користуванні. Оскільки відповідачі, відгородивши частину спільної земельної ділянки огорожею та, утримуючи в дворі собаку, створюють їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою, просила захистити порушене право, як співвласника, шляхом зобовязання відповідачів знести паркани і зобовязати утримувати собаку поза межами земельної ділянки.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 10 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення суду, порушення норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

При цьому зазначає, що суд першої інстанції не встановив площу земельної ділянки, яка використовується відповідачами для власних потреб. Вказує, що не надавала відповідачам згоди на розміщення на земельній ділянці, яка перебуває у спільній частковій власності, парканів і собаки. Вважає, що відповідачі позбавили її можливості здійснювати володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності.

Сторони, їх представники повідомлені про час і місце розгляду справи в установленому законом порядку, але в судове засідання не з'явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вищевказаним вимогам закону оскаржуване рішення у повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 на підставі свідоцтва на право на спадщину за законом від 01 грудня 1994 року є власницею 1/3 частини житлового будинку по вул. Щучки, 40 в м. Ромни Сумської області з відповідною частиною надвірних будівель, які розташовані на земельній ділянці площею 2730 кв.м. (а.с. 6).

Також за вказаною адресою ОСОБА_3 належить на праві спільної часткової власності 1/3 частина земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1 га, а також 1/3 частина земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1816 га (а.с. 7-10).

Відповідачам ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 18 квітня 2014 року в рівних частках (по 1/6) належить 1/3 частка вказаного вище житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами і 1/3 частина земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1 га, які розташовані по вул. Щучки, 40 у м. Ромни (а.с. 54-58).

Третій особі ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом належить 1/3 частина вказаного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, а також на підставі державного акта про право власності на земельну ділянку їй на праві спільної часткової власності належить 1/3 частка земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1 га за цією ж адресою (а.с. 37-38).

Таким чином, у спільній частковій власності ОСОБА_3, відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, а також ОСОБА_6 перебуває по 1/3 частині як житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, так і по 1/3 частині земельної ділянки, яка призначена для будівництва і обслуговування вказаного жилого будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,1 га (двір).

Вказана земельна ділянка (двір) знаходиться у загальному користуванні всіх її співвласників, у натурі частки не виділялись, порядок землекористування відносно двору між співвласниками будинку, у тому числі і попередніми, не встановлювався.

Впродовж тривалого часу володіння частками житлового будинку, прибудинковою земельною ділянкою та землею для городництва у співвласників хоча і склався умовний порядок використання належних часток земельних ділянок (а.с. 39, 42), проте ані усної, ані письмової угоди відносно використання двору не досягнуто (а.с. 40-41, 67).

У звязку з цим між попередніми і теперішніми співвласниками домоволодіння неодноразово виникали спори з приводу усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою (двором) через розміщення парканів, дерев, будівельних матеріалів, тощо (а.с. 31-35).

Взаємні порушення в користуванні двором між співвласниками щодо розміщення огорож, дерев, собачої будки і собаки також встановлювалися міжвідомчими комісіями міськвиконкому, які згодом усувалися (а.с. 13-16).

Крім того, 22 грудня 2015 року судом першої інстанції під час виїзного судового засідання оглянутий двір загального користування за місцем знаходження домоволодіння сторін та встановлено, що перед входом до частини будинку, де розташована квартира відповідачів побудований паркан з металевого профілю червоного кольору з хвірткою, який відгороджує частину двору біля вказаної квартири від частини двору з боку квартири позивача.

Також встановлено, що від кута квартири відповідачів до сараю побудований деревяний паркан з хвірткою, який відгороджує земельну ділянку відповідачів від частини двору, що прилягає до їх квартири. Собача будка з собакою знаходиться за деревяним парканом, не відгороджені, проте вільно проходити під стіною будинку собака не заважає (а.с. 138).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не довела порушення відповідачами її прав чи інтересів, оскільки паркани встановлені поза межами її квартири і не перешкоджають її обслуговуванню, паркани замків на хвіртках не мають, а собака утримується поза межами території загального користування.

Суд вважав, що перешкод у вільному проході по огородженій території загального користування позивач не має, а демонтаж парканів може призвести до порушення права відповідачів на користування територією у належному санітарному стані.

Проте, такий висновок суду не в повній мірі відповідає встановленим у справі обставинам і вимогам закону.

Згідно з ч. 1 ст. 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди у судовому порядку.

Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав або застосування інших, передбачених законом, способів.

Статтею 321 ЦК України встановлено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання права власності особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Проте, вірно встановивши обставини справи, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність порушень прав позивача.

Зокрема, не відповідають встановленим у справі обставинам висновки суду щодо розміщення парканів на території земельної ділянки, яка є прилеглою до квартири відповідачів, оскільки зазначена територія, тобто двір, а також земля, призначена для ведення особистого селянського господарства (город), є у спільній частковій власності всіх співвласників будинку і земельної ділянки, призначеної для його обслуговування, а відтак облаштування цих ділянок, будівництво на території двору, постійне чи тимчасове розміщення будь-яких обєктів (транспорт, будівельні матеріали, тощо), у тому числі розміщення парканів, має бути узгоджено з іншими співвласниками домоволодіння.

Відповідне узгодження у формі нотаріально посвідченого договору про порядок землекористування між співвласниками, які є сторонами даного спору, не досягалося, судові рішення з цього питання не ухвалювалися.

Таким чином, обставини порушення прав ОСОБА_3 на вільне використання всієї території земельної ділянки для обслуговування будинку та господарських споруд є доведеними, а відтак права позивача є порушеними та підлягають захисту шляхом зобовязання відповідачів усунути відповідні перешкоди, а саме: демонтувати існуючі на території земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд (двору) паркани.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 про зобовязання відповідачів утримувати собаку поза межами земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. При цьому колегія суддів виходить з того, що всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, позивач не надала суду належних та допустимих доказів того, що утримання собаки відповідачами у дворі загального користування створює їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою. Крім того, ОСОБА_3 не конкретизувала, де потрібно зобовязати відповідачів утримувати собаку, щоб судове рішення можна було реально виконати.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у зобовязанні відповідачів усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, на підставі п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, ухвалити в цій частині нове рішення про зобовязання ОСОБА_4, ОСОБА_5 усунути перешкоди ОСОБА_3 в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення парканів, встановлених в межах земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. В іншій частині рішення суду необхідно залишити без змін.

Враховуючи положення ст. 88 ЦПК України та, виходячи з часткового задоволення позову та апеляційної скарги, з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 належить стягнути в дольовому порядку на користь ОСОБА_3 компенсацію судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 121 грн. 80 коп., тобто по 60 грн. 90 коп. з кожного (243,60 : 2 : 2) та компенсацію судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 133 грн. 98 коп., тобто по 66 грн. 99 коп. з кожного (267,96 : 2 : 2).

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 3 ч. 1 ст. 307, п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Скасувати рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 10 травня 2016 року в частині відмови у зобовязанні відповідачів усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Зобовязати ОСОБА_4 і ОСОБА_5 усунути перешкоди ОСОБА_3 в користуванні земельною ділянкою та знести паркани, встановлені в межах земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1 га по вул. Щучки, 40 у м. Ромни Сумської області, кадастровий номер :05:015:0105.

В іншій частині рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 10 травня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 в дольовому порядку на користь ОСОБА_3 компенсацію судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 121 грн. 80 коп., по 60 грн. 90 коп. з кожного та за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 133 грн. 98 коп., по 66 грн. 99 коп. з кожного.

Рішення набрало законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді -