Справа № 152/467/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23 червня 2016 року Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді Славінської Н.Л.,

з участю:

секретаря судового засідання Бабиної І.Д.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача адвоката ОСОБА_2,

відповідачки ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді Вінницької області в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

встановив:

22.03.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Мотивуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначив, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 12.08.2010 року. Від шлюбу він та відповідачка дітей не мають.

ОСОБА_1 просить шлюб розірвати, зсилаючись на те, що спільне життя в шлюбі з відповідачкою не склалося через різні погляди на сімейне життя, утримання сімї. Шлюбні відносини між ним та відповідачкою припинені з березня 2016 року. Спільного господарства він та відповідачка не ведуть.

Вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе, так як шлюб існує лише формально.

Розірвати шлюб через органи ДРАЦС відповідачка не бажає.

Крім того, просить стягнути з відповідачки судові витрати по сплаті судового збору та за надання йому правової допомоги.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги, зсилаючись на ті самі обставини. Суду пояснив, що має стійке волевиявлення, спрямоване на розірвання шлюбу, так як перебування в шлюбі суперечить його інтересам. Однією сімєю з відповідачкою він не проживає з березня 2016 року. За час, наданий судом для примирення, він та відповідачка не помирилися, оскільки він не бажає миритися і не приймав заходів до примирення. Його та відповідачки стосунки не покращилися, оскільки розлад в сімї носить тривалий характер. У звязку із наведеним, просить шлюб розірвати. Також, просить стягнути з відповідачки на його користь понесені ним судові витрати в сумі 551,20 грн. по сплаті судового збору та 600 грн. за надання йому правової допомоги.

Представник позивача адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав вимоги ОСОБА_1, просить позов задовольнити, оскільки позивач має стійке волевиявлення, спрямоване на розірвання шлюбу, так як перебування в шлюбі суперечить інтересам останнього. За час, що надавався судом для примирення, позивач з відповідачкою не помирився, так як вважає примирення неможливим і наполягає на розірванні шлюбу. Просить стягнути з відповідачки на користь позивача понесені ним судові витрати: 551,20 грн. по сплаті судового збору, 600 грн. за надання ним позивачеві правової допомоги по договорах від 15.03.2016 року та від 19.03.2016 року.

Відповідачка ОСОБА_1 в судовому засіданні позов не визнала. Суду пояснила, що за час, який надавався судом для примирення, з позивачем не помирилися, хоча вживала до цього заходи, але відповідач миритися не бажає. Щодо розірвання шлюбу заперечує, зсилаючись на те, що позивач не провів з нею розрахунки за спільно придбане майно, зокрема, автомобіль, який позивач забрав собі. Також, позивач повинен їй повернути частину спільно нажитих грошових коштів. Тільки після того, як позивач проведе з нею розрахунки, вона погодиться на розірвання шлюбу.

Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 12.08.2010 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-АМ №092765 (а.с.4).

Від шлюбу позивач та відповідачка неповнолітніх дітей не мають.

Розірвати шлюб через органи ДРАЦС відповідачка не бажає.

Позивач ОСОБА_1 не бажає миритися з відповідачкою, має стійке волевиявлення, спрямоване на припинення сімейних відносин і розірвання шлюбу. Причиною розладу в сім'ї стали різні характери та погляди на сімейне життя, що призводить до сварок і непорозумінь, внаслідок яких сторони не проживають однією сімєю з березня 2016 року. Перебування в шлюбі суперечить інтересам позивача, шкодить його здоровю через конфлікти.

Наданий судом строк для примирення не покращив стосунків подружжя. За час, наданий судом для примирення подружжя, сторони не помирилися і однією сімєю не проживають.

При розгляді справи судом встановлено фактичні взаємини між ОСОБА_1 та ОСОБА_1, а саме: що у їх сімї виник не короткочасний розлад, а тривалий розлад з приводу конфліктів щодо розвязання питань спільного сімейного життя, що призвело до того, що сторони не проживають однією сімєю з березня 2016 року.

Відповідачка ОСОБА_1, за клопотанням якої судом надався сторонам строк на примирення, не навела доказів того, що рішення ОСОБА_1 про розірвання шлюбу безпідставне та передчасне, оскільки за час, наданий судом для примирення, сторони не помирилися, позивач і надалі наполягає на розлученні, маючи стійке волевиявлення до розірвання шлюбу.

Таким чином, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам позивача.

Крім того, суд, при вивченні і оцінці мотивів розлучення та фактичних взаємин подружжя, не вбачає підстав для повторного вжиття заходів до примирення подружжя. Тому, у суду склалася переконаність, що є достатні підстави для розірвання шлюбу.

Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України.

Згідно із ст.51 Конституції України та ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сімї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання.

Відповідно до ст.ст.105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України).

Згідно зі ст.112 СК України, суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що позивач наполягає на розлученні і має стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, а вжиті судом заходи до примирення, передбачені ст. 111 СК України, позитивного результату примирення не дали, що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам позивача, то суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

При цьому, суд не приймає до уваги ствердження відповідачки ОСОБА_1 про те, що розірвання шлюбу можливе лише при здійсненні між нею та позивачем розрахунків за спільно нажите майно (автомобіль) та після поділу спільно набутих у період шлюбу грошових коштів, оскільки поділ спільного майна подружжя не є предметом розгляду цієї справи. До того ж, відповідачці судом у судовому засіданні 15.04.2016 року розяснювалося право подати зустрічний позов, проте, остання зустрічного позову про поділ спільного майна подружжя не подавала. Суду ОСОБА_1 також пояснила, що тільки має намір подавати позови про поділ спільного майна подружжя та про стягнення аліментів.

Крім того, згідно із ст.51 Конституції України та ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з вимогами ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Крім того, ст.1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних і адміністративних справах» встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Позивачем додано до позову квитанцію серії 02БР №540967/62 від 19.03.2016 року про оплату 200 грн. за надання адвокатом ОСОБА_2 правової допомоги по договору від 19.03.2016 року у виді консультації, складання та подання позову до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу (а.с.16), розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу, з якого вбачається, що на консультацію позивачеві та складання і подання позову адвокатом затрачено 01 годину (а.с.17), копію договору про надання правової допомоги від 19.03.2016 року (а.с.5), копію договору про надання правової допомоги від 15.03.2016 року, квитанцію серії 10АААА №512254/134 від 30.05.2016 року про оплату 400 грн. за надання правової допомоги адвокатом ОСОБА_2 по договору від 15.03.2016 року у виді консультації та за участь у судовому засіданні (а.с.29), копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю ОСОБА_2 за №472 (а.с.15).

У квитанції від 30.05.2016 року про оплату правової допомоги (а.с.29) не зазначено тривалість часу, витраченого адвокатом ОСОБА_2 на надання консультацій позивачеві, а розрахунок суми гонорару до вказаної квитанції не додано.

В судовому засіданні 23.06.2016 року адвокат ОСОБА_2 як представник позивача, надавав останньому правову допомогу протягом 30 хвилин, що підтверджується Журналом судового засідання.

В цілому адвокатом ОСОБА_2 надано правову допомогу позивачеві у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням протягом 1 години 30 хвилин, а отримано компенсації на суму 600 грн., проте, з розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу від 15.04.2016 року (а.с.17) вбачається, що за 01 годину надання правової допомоги позивачеві поза судовим засіданням останнім сплачено адвокатові 200 грн. у виді гонорару, а не авансу за надання правової допомоги.

Зважаючи на вказані обставини, в рахунок компенсації понесених позивачем витрат на правову допомогу, повязану із наданням йому правової допомоги адвокатом ОСОБА_2, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача витрати в сумі 200 грн., сплачені по квитанції від 19.03.2016 року (а.с.16), та 275,60 грн. за надання адвокатом ОСОБА_2 правової допомоги позивачеві в судовому засіданні 23.06.2016 року протягом 30 хвилин, виходячи з того, що розмір мінімальної заробітної плати на час надання юридичної допомоги складає 1378 грн., а розмір компенсації витрат на правову допомогу не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, тобто не більше 551,20 грн. за одну годину.

Також, підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача сплачений ним при зверненні в суд судовий збір в сумі 551,20 грн. (а.с.1).

Керуючись ст.ст.3, 6, 10, 11, 60, 88, 212-215, 218, 223 ЦПК України, на підставі ст.ст.24, 105, 110, 112 СК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, зареєстрований виконкомом Мурафської сільської ради Шаргородського району Вінницької області 12.08.2010 року, актовий запис за №12.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 551 (пятсот пятдесяти однієї) гривні 20 копійок та за надання правової допомоги в сумі 475 (чотириста сімдесят пять) гривень 60 копійок.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя