Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2016 року Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого-судді - Городецької Л.М.,

при секретарях - Скочиляс І.М., Думич Р.М., Турчин З.В.

з участю представників

позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідача - Корець.І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 Маряни Михайлівни, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Комунального підприємства «Редакція газети Львівської міської ради «Ратуша», ОСОБА_5, ОСОБА_6 за участю третіх осіб ОСОБА_7, ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9 про спростування недостовірної, такої, що не відповідає дійсності, інформації, принижує честь, гідність та ділову репутацію, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

Позивачі звернулись до суду з позовною заявою до Комунального підприємства «Редакція газети Львівської міської ради «Ратуша», ОСОБА_5, ОСОБА_6 за участю третіх осіб ОСОБА_7, ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9 про спростування недостовірної, такої, що не відповідає дійсності, інформації, принижує честь, гідність та ділову репутацію, відшкодування моральної шкоди.

В подальшому уточнили позовні вимоги (а.с. 171) та зазначили наступне, у періодичному виданні газеті «Ратуша» за 25 вересня 2014 01 жовтня 2014 року була надрукована та розповсюджена стаття під назвою «Свідомо загублена», із зазначенням: «Ця історія по-справжньому дика!!!». Авторами вказаної статті були редактор газети ОСОБА_5 та журналіст ОСОБА_6 Крім того, стаття також розміщена в мережі Інтернет на офіційному сайті газети за посиланням www.ratusha lviv/ua. Позивачі зазначають, що опублікована інформація про обмін житловими помешканнями із застосуванням службового становища ОСОБА_3 не відповідає дійсності, не ґрунтується на фактах. Недостовірні відомості, викладені у статті, принижують честь, гідність і ділову репутацію працівника органів внутрішніх справ ОСОБА_3 та членів її родини, формують негативне уявлення у громадян та у професійному середовищі позивачів. Журналістське розслідування проведене однобічно, не здобуто доказів причетності ОСОБА_3 Маряни Михайлівни та зловживання нею службовим становищем під час здійснення обміну житлових приміщень. В той же час відповідні матеріали службових розслідувань, наданих в розпорядження редакції газети, свідчать про протилежне. 13 грудня 2014 року позивачі звернулися до відповідачів з заявою спростувати недостовірну інформацію, однак їм було відмовлено. Поширенням недостовірної інформації позивачам спричинено значну моральну шкоду,оскільки ускладнене їх активне життя, стосунки у професійній діяльності, з родичами, друзями, сусідами. Вони зазнали додаткових фізичних, моральних та психічних переживань, так як вимушені були надавати документи, пояснення, відриватись від виконання службових обовязків та звичних занять. З урахуванням викладеного, позивачі просять суд:

1) визнати недостовірними та такими, що не відповідають дійсності, порушують права, свободи, ганьблять честь, гідність та ділову репутацію відомості, опубліковані у газеті «Ратуша» та на офіційному веб сайті за 25 вересня 2014 01 жовтня 2014 року у статті «Свідомо загублена»;

2) зобовязати відповідачів спростувати відомості поширені у вищезазначеній статті шляхом публікації у газеті «Ратуша» та на офіційному веб сайті спростування про те, що поширена ними інформація щодо причетності до зазначених подій ОСОБА_3 Маряни Михайлівни та членів її родини є недостовірною та такою, що порушує права, свободи, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію не пізніше 15 днів з дня набрання рішенням суду законної сили із попереднім узгодженням тексту спростування;

3) зобовязати редакцію газети «Ратуша» видалити із офіційного веб-сайту статтю «Свідомо загублена»;

4) стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 Маряни Михайлівни 70000 гривень, на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 30000 гривень моральної шкоди, всього 130000 гривень;

5) стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 Маряни Михайлівни 30000 гривень, на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 10000 гривень моральної шкоди, всього 50000 гривень;

6) стягнути з відповідачів на користь позивачів судові витрати.

Представники позивачів в судовому засіданні надали свої пояснення, у яких позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити.

Представник відповідача КП «Редакція Газети Львівської міської ради «Ратуша» в судовому засіданні проти позову заперечив та дав пояснення, які відповідають письмовим запереченням (а.с. а.с.101-105), просив у задоволенні заяви відмовити.

Відповідач ОСОБА_5 проти позову заперечив з підстав аналогічних тим, на які посилається відповідач КП «Редакція Газети Львівської міської ради «Ратуша». Просить суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідач ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечила проти позову та дала аналогічні пояснення, які відповідають письмовим запереченням (а.с. 173-174), просила в задоволенні позовних вимог відмовити.

Треті особи ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_7 підтримали свої письмові пояснення (а.с. 234-236) та просили відмовити в позові.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому ЦПК України звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28).

Разом із цим, Конституцією гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України).

За правилами ст.ст.297,299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь.

Водночас, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Судом встановлено, що у періодичному виданні газеті «Ратуша» за 25 вересня 2014 01 жовтня 2014 року була надрукована та розповсюджена стаття під назвою «Свідомо загублена», співавторами якої є відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6. Інформація в даній статті йдеться про те, що у 2002-му році було загублено малолітню дитину, з родиною якої позивачі у 2003-му році здійснили обмін належної їм квартири у місті Жовква Львівської області на садибу у місті Львів, що належала родині загубленої малолітньої дитини, а також проте, що родичі загубленої дитини свідомо не впізнали дитини під час впізнання у 2002-му році, а також про те, що зниклу дитину було знято з обліку розшукуваних у 2006-му році у звязку із впізнанням розшукуваної дитини родичами (а.с.19-24).

Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

В судовому засіданні достовірно встановлено, що висвітлена інформація базується та відповідає офіційним листам та відповідям компетентних органів, зокрема Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Управління кримінальної міліції у справах дітей Міністерства внутрішніх справ, а також іншими долученими до матеріалів справи доказами, у тому числі аудіозапис інтервю з матірю загубленої дитини, копіями матеріалів із кримінальної справи щодо факту зникнення дитини тощо. А саме, постатейно відповідачами підтверджено висвітлену інформацію у такому порядку:

- інформація висвітлена у 2-му абзаці статті підтверджується листом ГУ МВС України у Львівській області №17/С-3/з від 15.08.2014 р., листом Управління КМСД Міністерства внутрішніх справ від 23.04.2014 р. №58/3-1068;

- інформація висвітлена у 3-му абзаці статті підтверджується ГУ МВС України у Львівській області №17/С-3/з від 15.08.2014 р.;

- інформацію висвітлену у 4-му абзаці статті взято з публікації на сайті МВС України у Львівській області. Звідси ж взято фото позивача ОСОБА_4 Маряни Михайлівни;

- інформація висвітлена у 5-му абзаці статті підтверджується листом ГУ МВС України у Львівській області №17/С-3/з від 15.08.2014 р.;

- інформація висвітлена у 6-му абзаці статті підтверджується листом ГУ МВС України у Львівській області №17/С-1/зі від 30.05.2014 р.;

- інформація висвітлена у 7-му абзаці статті надана третьою особою ОСОБА_10;

- інформація висвітлена у 8-му абзаці статті надана третьою особою ОСОБА_10;

- інформація висвітлена у 9-му абзаці статті надана ОСОБА_12 (матірю загубленої дитини) під час інтервю, що підтверджується аудіозаписом інтервю;

- інформація висвітлена в абзацах з 10-го до 13-го статті надана третьою особою ОСОБА_10 та третьою особою ОСОБА_7 під час інтервю;

- інформація висвітлена у 14-му абзаці статті надана ОСОБА_13 в ході інтервю;

- інформація висвітлена в абзацах 15-му та 16-му статті надана ОСОБА_13 в інтервю;

- інформація висвітлена у 17-му абзаці статті підтверджується листом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області №17/С-1/зі від 30.05.2014 р.;

- інформація висвітлена у 18-му абзаці статті підтверджується листом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області №17/С-3/з від 15.08.2014 р.;

- інформація висвітлена у 19-му абзаці статті підтверджується ГУ МВС України у Львівській області №17/С-3/з від 15.08.2014 р. та листом служби у справах дітей Львівської обласної державної адміністрації №564/4 від 26.05.2014 р.;

- інформація висвітлена у 20-му, 21-му та 22-му абзацах статті підтверджується листом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області №17/С-3/з від 15.08.2014 р., листом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області №17/С-1/зі від 30.05.2014 р., інтервю із ОСОБА_13, у тому числі довідкою про те, що малолітніх осіб ОСОБА_14 (2000 р.н.) та ОСОБА_15 (2002 р.н.) виписано з адреси м. Львів, вул. Доробок, 22, у 2004-му році;

- інформація висвітлена у 23-му абзаці статті є субєктивними судженнями та логічними припущеннями авторів статті як підсумок.

Таким чином, зміст вказаних документів вказує, що інформація у статті «Свідомо загублена» не є недостовірною в розумінні ЦК України та Закону України «Про інформацію».

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду.

Так, рішенням від 21 лютого 2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» Європейський суд встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження».

Відповідну правову позицію наведено в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Лінгенс проти Австрії» (12/1984/84/131), у пункті 41 якого зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи; за умови додержання пункту 2 статті 10 цієї Конвенції свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій; такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких демократичне суспільство неможливе.

Суд вважає за необхідне зазначити, що журналістська свобода та громадська діяльність також включають можливість перебільшень або навіть провокацій. Повідомлення новин, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль "сторожового пса суспільства" (див. рішення ЄСПЛ у справі "TheObserverandTheGuardian v. theUnitedKingdom", від 26 листопада 1991 року).

Таким чином, за змістом норми цієї статті Конвенції, свобода слова, преси, виступи та звернення громадських організацій як захисника інтересів громадськості, критика представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини, і втрутитись у процес реалізації особою права на свободу дотримуватись своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію тощо, національна влада може лише у випадках, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди. Крім того, позивачами під час судового розгляду не доведено, що інформація порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

На підставі ст. 88 ЦПК України сплачений судовий збір позивачем йому не відшкодовується.

Керуючись ст.ст. 212, 215-218 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У позові ОСОБА_4 Маряни Михайлівни, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Комунального підприємства «Редакція газети Львівської міської ради «Ратуша», ОСОБА_5, ОСОБА_6 за участю третіх осіб ОСОБА_7, ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9 про спростування недостовірної, такої, що не відповідає дійсності, інформації, принижує честь, гідність та ділову репутацію, відшкодування моральної шкоди відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Львівської області протягом 10-ти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.М.Городецька