АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 215/5730/15-ц 22-ц/774/1119/К/16
Справа № 215/5730/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1119/К/16 Мельник Ю.П.
Категорія - 26 (ІІІ) Суддя-доповідач - Барильська А.П.
РІШЕННЯ

Іменем України

15 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Ляховської І.Є., Михайлів Л.В.,

секретар - Євтодій К.С.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_3, представника відповідача - Черевика Олександра Миколайовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 19 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПАТ «Центральний ГЗК») про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що працюючи протягом тривалого часу у відповідача в шкідливих умовах праці, він отримав професійне захворювання, у зв'язку із чим висновком МСЕК від 11.06.2016 року йому первинно встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 35%, з 25 травня 2015 року по 01 червня 2016 року, з датою переогляду 01 травня 2016 року.

Позивач вважає, що у зв'язку з отриманим професійним захворюванням, йому спричинено моральну шкоду, а тому просив суд стягнути на його користь з ПАТ «Центральний ГЗК» в рахунок відшкодування моральної шкоди 137800 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 19 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Центральний ГЗК» на користь ОСОБА_5 у відшкодування моральної шкоди - 35000 грн.

Стягнуто з ПАТ «Центральний ГЗК» на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн. В іншій частині позовних вимог - відмолено.

В апеляційній скарзі представник відповідача ПАТ «Центральний ГЗК», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким відмовити ОСОБА_5 у задоволенні його позовних вимог.

Зокрема, на думку апелянта, судом не враховано, що ОСОБА_5 працював протягом значного періоду часу в шкідливих умовах праці і на інших підприємствах, що позначилось на виникненні у позивача професійного захворювання, а ПАТ «Центральний ГЗК» не відповідає за шкоду, яка могла бути заподіяна іншими підприємствами.

Представник відповідача вважає, що позивачем не було надано до суду доказів вини відповідача в отриманні ним професійного захворювання, оскільки у п.19 акту розслідування хронічного професійного захворювання, не вказано конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійного захворювання позивача. Таким чином, суд першої інстанції самостійно встановив причини виникнення профзахворювання та коло винних осіб, котрі порушили норми з охорони праці, що призвело до ухвалення неправильного рішення.

Також, представник ПАТ «Центральний ГЗК» посилається на те, що відповідачем виконуються функції для забезпечення працівникам безпечних умов праці, а саме: створено спеціалізований відділ охорони праці, розроблені інструкції з охорони праці, здійснюються передбачені колективним договором заходи щодо поліпшення умов праці.

Крім того, представник відповідача вказує, що зазначена позивачем потреба у лікуванні не відноситься до категорії моральних страждань і витрати ОСОБА_5 на лікування мають відшкодовуватись за рахунок Фонду соціального страхування, а не підприємством.

Також представник відповідача вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості. Крім того, суд визначаючи розмір моральної шкоди не звернув увагу на практику розгляду аналогічних спорів іншими судами.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_5,працюючи в періоди з 17 березня 2000 року по 19 листопада 2001 року та з 25 червня 2004 року по 12 лютого 2015 року, в шкідливих умовах праці в параметрах, що перевищували гранично допустимі норми, підземним машиністом електровоза дільниці №2, підземним гірником очисного забою на дільницях №1, №2, №23 на шахті ім. Орджонікідзе ПАТ «Центральний ГЗК», отримав професійне захворювання. (а.с.6-10)

Відповідно до медичного висновку лікарсько-експертної комісії Українського НДІ промислової медицини, протокол №276 від 12 лютого 2015 року у позивача встановлено професійне захворювання з діагнозом: радикулопатія шийна С5, С6, С7 та попереково-крижова L5, S1 з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим та периферичним нейросудинним синдромами, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФС другого ст.), деформуючого остеоартрозу, в поєднанні з періартрозом, ліктьових (ПФ першого-другого ст.) та колінних (ПФ другого ст.) суглобів; хронічний (пиловий) бронхіт. легенева недостатність першого ступеня. (а.с.21-22)

Згідно Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 02 квітня 2015 року причиною зазначеного професійного захворювання є робота в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища і трудового процесу (підвищені параметри аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, концентрація в мг/м3: з вмістом кристалічного кремнію діоксиду пилу від 10% до 70% - 5,22 м3 при гранично допустимій до 2,0 мг/м3; важкість праці: маса вантажу, що підіймається та переміщується вручну, кг: підіймання та переміщення (разове) вантажів - 32 при гранично допустимій до 30; робоча поза, знаходження у нахиленому положенні до 300/ понад 300, % зміни - -/30 при гранично допустимій до 25/0), внаслідок неможливості використовувати транспортувальні засоби та засоби малої механізації, у зв'язку з технологічним обмеженням робочого простору; недосконалості технології підземного видобутку руди, порушень систем вентиляції, пилоподавлення та режимів експлуатації гірничого обладнання, що виникли в результаті порушення керівництвом підприємств, де працювала хворий, ст. 153 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці». (а.с.11-14)

Висновком МСЕК від 11.06.2015 року (а.с.20) ОСОБА_5первинно встановлено ступінь втрати професійної працездатності в загальному розмірі 35%, з 25 травня 2015 року по 01 червня 2016 року, з датою переогляду 01 травня 2016 року.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_5 посилався на те, що у зв'язку з отриманим професійним захворюванням та встановленням ступеня втрати професійної працездатності, йому спричинено моральну шкоду, яку має компенсувати відповідач, який не забезпечив позивачу безпечних та нешкідливих умов праці, у зв'язку з чим він отримав професійне захворювання.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_5, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 153, ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, ст. 13 ЗУ «Про охорону праці» й виходив з обов'язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв'язку з отриманими ним на виробництві професійним захворюванням.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, однак не може погодитись з визначеним судом розміром грошових коштів у відшкодування моральної шкоди та розміром судового збору, стягнутого з відповідача на користь держави, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до підп. «Є» п.1 ч.1 ст.21 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», у редакції від 22.07.2005 року, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку, своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Частиною 3 ст. 28 цього Закону, у редакції від 22.07.2005 року, зазначено, що при наявності факту спричинення моральної шкоди потерпілому проводиться страхова виплата за моральну шкоду.

Відповідно до п. 27 ст. 77 Закону України «Про державний бюджет України на 2006 рік» та п. 22 ст. 71 Закону України «Про державний бюджет на 2007 рік» зупинено дію абз. 4 ст. 1, підп. «Є» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28 та ч. 3 ст. 34 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», а з 01.01.2008 року відшкодування Відділенням Фонду моральної (немайнової) шкоди застрахованим особам і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припинено.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008р. 20-рп/2008 (справа про страхові виплати), визначено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України (для потерпілих) та ст. 1167 ЦК України (для членів сімей потерпілих) їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Враховуючи те, що на час виникнення у ОСОБА_5 права на відшкодування моральної шкоди вищезазначені положення ст.ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», котрі передбачали відшкодування моральної шкоди, не діяли, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди судом першої інстанції обґрунтовано покладено на підприємство, під час роботи на якому позивач отримав професійне захворювання.

Тому посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що зазначена позивачем потреба у лікуванні не відноситься до категорії моральних страждань і витрати ОСОБА_5 на лікування мають відшкодовуватись за рахунок Фонду соціального страхування, а не підприємством, не ґрунтуються на законі та відхиляються колегією суддів.

Також колегією суддів враховується, що позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «Центральний ГЗК» про стягнення моральної шкоди, завданої йому в результаті незабезпечення йому відповідачем безпечних та нешкідливих умов праці, у зв'язку з чим він отримав професійне захворювання, а не з позовом про відшкодування відповідачем витрат, понесених позивачем на лікування отриманого професійного захворювання.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з Акту розслідування професійного захворювання від 02 квітня 2015 року, причиною професійного захворювання позивача є робота в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних і шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, які виникли в результаті порушення, у тому числі, і керівництвом відповідача ПАТ «Центральний ГЗК»ст. 153 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов'язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Відповідно до п.19 зазначеного акту, конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійного захворювання ОСОБА_5, встановити неможливо, враховуючи тривалість роботи позивача протягом 22 років 9 місяців в умовах впливу шкідливих виробничих факторів.

При цьому, не можливість встановити конкретних посадових осіб, які допустили порушення законодавства про охорону праці, гігієнічних регламентів і нормативів, не знімає з відповідача ПАТ «Центральний ГЗК» обов'язку виконувати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність в законом вставленому порядку за їх невиконання.

У зв'язку з цим, колегія суддів не може взяти до уваги доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що позивачем не було надано до суду доказів вини відповідача в отриманні ним професійного захворювання, оскільки у п.19 акту розслідування хронічного професійного захворювання, не вказано конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійного захворювання позивача.

Посилання представника ПАТ «Центральний ГЗК» на те, що суд першої інстанції самостійно встановив причини виникнення профзахворювання та коло винних осіб, котрі порушили норми з охорони праці, що призвело до ухвалення неправильного рішення, не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки причини виникнення професійного захворювання позивача та обставини щодо незабезпечення відповідачем позивачу безпечних та нешкідливих умов праці встановлені Актом розслідування професійного захворювання від 02 квітня 2015 року, складеного комісією з розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання та затвердженого Головним державним санітарним лікарем м. Кривого Рогу, який міститься у матеріалах справи відповідачем не оспорюється та є дійсним. (а.с.11-14).

Спростовуються й доводи відповідача щодо відсутності підстав відшкодування моральної шкоди ОСОБА_5, оскільки факт заподіяння моральної шкоди у зв'язку з отриманим ним професійним захворюванням встановлений в судовому засіданні.

Так, позивач час від часу змушений проходити стаціонарний курс лікування та періодичні обстеження, переносить щоденний фізичний біль та моральні переживання, позбавлений нормальних життєвих зв'язків, у зв'язку з тим, що професійне захворювання обмежує його життєву активність і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що ПАТ «Центральний ГЗК» виконуються функції для забезпечення працівникам безпечних умов праці, а саме: створено спеціалізований відділ охорони праці, розроблені інструкції з охорони праці, здійснюються передбачені колективним договором заходи щодо поліпшення умов праці, не приймаються колегією суддів, оскільки здійснення відповідачем заходів для забезпечення працівникам безпечних умов праці, які не усунули впливу негативних факторів, не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови доведеності такої шкоди.

Разом з тим, на думку колегії суддів, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що так як ОСОБА_5 працював протягом значного періоду часу в шкідливих умовах праці і на інших підприємствах, що позначилось на виникненні у позивача професійного захворювання, а ПАТ «Центральний ГЗК» не відповідає за шкоду, яка могла бути заподіяна іншими підприємствами.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 у період з 04 липня 1984 року по 14 серпня 1997 року працював у шкідливих умовах праці електрослюсарем з ремонту обладнання, підземний прохідником, підземним машиністом на шахтах «П-1» та «Першотравнева» ВО «Кривбасруда». (а.с.8-14)

Однак вказані обставини залишись поза увагою суду першої інстанції.

Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції не в повному обсязі врахував вищевказаних обставини справи та не звернув уваги на роз'яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, та не обґрунтував розмір моральної шкоди в сумі 35000 грн., у зв'язку з чим знаходять своє підтвердження та заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Вирішуючи питання щодо розміру компенсації позивачу завданої йому моральної шкоди, колегія суддів також враховує відповідну практику Європейського суду з прав людини (далі - Суд). Зокрема в рішенні Нечипорук та Йонкало проти України, № 42310/04, 21.04.2011 року, Суд визнав вимогу заявників про відшкодування їм нематеріальної шкоди в розмірі 80000 євро надмірною і встановив відшкодування в розмірі 35000 євро, і лише першому заявникові, а в у справі Юрій Волков проти України № 45872 19.12.2013 року була встановлена Судом компенсація нематеріальної шкоди в розмірі 4500 євро, попри те, що заявник просив 30000 євро.

Колегія суддів, беручи до уваги тяжкість ушкоджень здоров'я позивача та моральні страждання ОСОБА_5, які виражаються у фізичному болю у зв'язку з отриманим професійним захворюванням, а також враховуючи стаж роботи позивача в шкідливих умовах праці саме на підприємстві відповідача ПАТ «Центральний ГЗК», конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, вважає необхідним змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і визначивши справедливу компенсацію моральної шкоди позивачу у розмірі 15000 гривень, зменшивши розмір моральної шкоди стягнутої судом першої інстанції на користь позивача.

Крім того,вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд не дотримався норм ст. 4 Закону України «Про судовий збір», в редакції, чинній на момент подання позовної заяви, якою визначено, що за подання позовної заяви немайнового характеру встановлена ставка судового збору у розмірі 0,4 мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

Отже, на думку колегії суддів, розмір судового збору, стягнутого судом першої інстанції з ПАТ «Центральний ГЗК» на користь держави, необхідно зменшити з 551,20 грн. до 487,20 грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ПАТ «Центральний ГЗК» підлягає частковому задоволенню, а рішення суду підлягає зміні, на підставі п.3,4 ч.1 ст.309 ЦК України, та підлягає зменшенню розмір моральної шкоди, стягнутої з ПАТ «Центральний ГЗК» на користь ОСОБА_5 з 35000 грн. до 15000 грн. Крім того, рішення суду підлягає зміні, в частині вирішення питання про визначення розміру судового збору, стягнутого з ПАТ «Центральний ГЗК» на користь держави, на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦК України, зменшивши його з 551,20 грн. до 487,20 грн.

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права, тому в цій частині воно має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.3,4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» - задовольнити частково.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 19 лютого 2016 року змінити в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_5, зменшивши цей розмір з 35000 грн. до 15000 грн.

Рішення суду в частині визначення розміру судового збору, стягнутого з Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави, змінити, зменшивши його з 551,20 грн. до 487,20 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: І.Є.Ляховська

Л.В. Михайлів