У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В., Ковалевича С.П., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання: Коробчук А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія" Еталон" на рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 19 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія" Еталон" про захист прав споживача та стягнення коштів,

заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 19 квітня 2016 року визнано недійсним договір фінансового лізингу № 003589 від 29 лютого 2016 року з додатками, укладений між ТзОВ "Лізингова компанія "Еталон" та ОСОБА_1

Стягнуто з ТзОВ "Лізингова компанія "Еталон" на користь ОСОБА_1 сплачені кошти в розмірі 30 000 грн.

Стягнуто з ТзОВ "Лізингова компанія "Еталон" на користь держави 551 грн. 21 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ТзОВ "Лізингова компанія "Еталон" покликається на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування обставини, що мають значення для справи.

Вказує, що договір фінансового лізингу № 003589 вчинений у письмовій формі відповідно до ч. 1 ст. 6 ЗУ "Про фінансовий лізинг", підписаний ОСОБА_1 добровільно на кожному аркуші зазначеного договору, в якому передбачені усі істотні умови, а тому не може бути визнаний недійсним, оскільки відсутні підстави недійсності правочину передбачені ст. 215 ЦК України.

Безпідставними є висновки суду про невідповідність пункту 3.5 договору ст. 808 ЦК України, оскільки у відповідності до ч. 1 вказаної статті лізингодавець та продавець (постачальник) несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем.

Зазначає, що висновки суду про несправедливість п. 5.4 договору є помилковими, оскільки лізингодавець не бере участі в формуванні ціни предмету лізингу, ціна надається продавцем на момент перерахування коштів за товар, про що і зазначено в договорі.

Звертає увагу, що вказати у договорі відомості про продавця не можливо, оскільки вони на момент підписання договору не відомі та зазначаються в акті приймання-передачі предмету лізингу.

Не відповідає дійсності висновок суду, що в спірному договорі відсутня відповідальність лізингодавця, адже п. 12.1 договору передбачає, у випадку невиконання своїх зобов'язань по договору лізингодавцем, повернення всіх сплачених коштів лізингоодержувачу та сплату штрафу у розмірі 10% від вартості предмету лізингу.

З наведених підстав просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, з наступних підстав.

Встановлено, що 29 лютого 2016 року між ТзОВ "Лізингова компанія "Еталон" та ОСОБА_1 укладено договір фінансового лізингу №003589, відповідно до п.1.1 якого лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобовязується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору.

Згідно п. 3.1 договору та додатку №3 до договору предметом лізингу є міні трактор ДТЗ 4244 К (244,4С).

Відповідно до додатку №1 до договору вартість предмета лізингу становить 300000 грн., відсоток платежів 50%, авансовий платіж 150 000 грн., місячний платіж 12 500 грн., комісія за організацію (10%) 30 000 грн., комісія за передачу (3%) 9 000 грн. (а.с.16).

Згідно з додатком №2 до договору вартість предмета лізингу становить 300000 грн., авансовий платіж 50%, сума лізингу 150 000 грн., викупна вартість 4500 грн., відсоткова ставка 12,5 %, комісія 5 %, період лізингу 60 місяців, щомісячний платіж 3768 грн.33 коп., авансовий платіж 150 000 грн., комісія за передачу предмета лізингу 9 000 грн.

На виконання умов договору лізингу 29 лютого 2016 року ОСОБА_1 сплатив на рахунок ТзОВ "Лізингова компанія "Еталон" 30000 грн., що підтверджується квитанцією №23 від 29 лютого 2016 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції проаналізував положення договору фінансового лізингу та дійшов висновку про те, що умови, викладені в пунктах 5.4, 8.3, 8.8,8.12, 8.13 цього договору, є несправедливими, договір забезпечує захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін. Суд зазначив також, що нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмета лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови надає лише одному учаснику правовідносин право збільшувати платежі та вартість у формально правильній поведінці і позбавляє іншого учасника можливості будь-яким чином впливати на зміну істотних умов договору.

Такий висновок суду ґрунтується на досліджених судом доказах та відповідає вимогам закону.

Відносини, що виникають за договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Проаналізувавши норми цієї статі закону суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Частини друга, пята та шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначають підстави для визнання недійсним окремих положень договору або в цілому.

За змістом частини п'ятої статті 11 цього Закону до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Тобто, несправедливими є положення договору фінансового лізингу, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення.

Суд першої інстанції установив, що аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 29 лютого 2016 року, укладеного між сторонами, дає підстави дійти висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки та значно розширені права лізингодавця, нечітко визначено підстави зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядок перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови; виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача; передбачена сплата лізингоодержувачем штрафів, пені, при цьому адекватного захисту його прав від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем умови договору не передбачають; договором установлено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, однак таке право не передбачається для лізингоодержувача, якому встановлено жорсткі зобов'язання та непропорційно великий розмір штрафу; п.3.5 договору виключає будь-які гарантійні претензії споживача, які зазвичай забезпечуються при придбанні товару .

За наведеного, суд першої інстанції, встановивши наявність несправедливих умов договору, наявність різкого дисбалансу прав і обов'язків лізингодавця і лізингоодержувача на користь лізингодавця, дійшов вірного висновку про визнання укладеного договору недійсним в цілому.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність висновку суду щодо невідповідності пункту 3.5 договору вимогам ст. 808 ЦК України не заслуговують на увагу, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, однак в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, а тому п. 3.5 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та інше суперечить положенням ст. 808 ЦК України.

Не обґрунтованими є доводи щодо помилковості висновку суду про несправедливість п. 5.4 договору, так як вказаним пунктом встановлено обов'язок лізингоодержувача у разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту його замовлення лізингодавцем, сплатити різницю комісії за організацію, однак у разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії поверненню не підлягає.

Також, не свідчать про справедливість умов спірного договору покликання відповідача на те, що п. 12.1 договору передбачено його відповідальність за невиконання своїх зобов'язань по договору, оскільки умовами зазначеного пункту договору встановлено відповідальність лізингодавця лише у разі порушення строків передачі предмету лізингу, а будь-яка відповідальність відповідача за порушення інших зобов'язань за договором його умовами не передбачена.

Враховуючи викладене, рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, судом в повній мірі з'ясовано обставини, що мають значення для справи, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, а тому колегія суддів не знаходить підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 315, 317, 319, 323-325 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" відхилити.

Рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 19 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В.

ОСОБА_2

ОСОБА_3