АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Винту Ю.М., Перепелюк Л.М.

секретар Чубрей І.І.

за участю: ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні нерухомомим майном за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 15 березня 2016 року,

встановила:

В квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом.

Просив зобов'язати ОСОБА_1 знести за власний рахунок перегородку, вхідні двері в перегородці, які розташовані в коридорі на першому поверсі, між квартирами 1 та 2 будинку АДРЕСА_1 та привести коридор у попередній стан.

Посилався на те, що квартира №1, яка розташована на першому поверсі в будинку АДРЕСА_1 належить позивачу на праві приватної власності. Навпроти даної квартири знаходиться квартира №2, що належить відповідачу на праві власності.

Між двома вказаними квартирами знаходиться коридор, який перебуває у спільній власності власників квартир у вказаному вище багатоквартирного будинку.

ОСОБА_1 без згоди позивача встановила перегородку, зменшивши площу коридору, що створює йому перешкоди щодо вільного користування всією площею коридору. Також в середині коридору відповідачем непровомірно обладнаний санвузол.

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 15 березня 2016 року позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_1 знести за власний рахунок перегородку та вхідні двері в перегородці, які розміщені на площі 2,1 кв.м. в коридорі загального користування між квартирами 1 та 2 будинку АДРЕСА_1 та привести коридор у попередній стан.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Посилається на те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що коридор, який розташований між квартирами сторін є об'єктом спільної сумісної власності власників квартир цього будинку.

ОСОБА_1 без дозволу на проведення будівельних робіт та без згоди позивача здійснено самовільне переобладнання квартири АДРЕСА_1, а саме обладнано приміщення коридору 2-1 площею 2,1 кв.м. в коридорі загального користування.

Влаштована відповідачкою у коридорі загального користування перегородка порушує права позивача на вільне володіння, користування та розпорядження належним йому на праві спільної сумісної власності коридором загального користування та квартирою.

Відповідачкою не надано доказів існування можливості перебудови здійсненого нею самочинного перепланування квартири із зайняттям частини коридору загального користування відповідно до проекту або відповідного до норм та правил, визначених державними правилами та санітарними нормами.

Підстави для застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску позовної давності відсутні.

Такі висновки суду є правильними.

Так, в частині 1 статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом статті 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як вбачається зі змісту рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004 року у справі №4-рп/2004 (Справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Відповідно до пункту 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 визначено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57-59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 на праві власності належить квартира №1, яка розташована на першому поверсі в будинку АДРЕСА_1, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №16073159 від 13 січня 2014 року (а.с.4).

ОСОБА_1 належить на праві власності квартира №2, яка розташована на першому поверсі в будинку АДРЕСА_1, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав №32211204 від 28 листопада 2011 року (а.с.29).

Коридор, який розташований між квартирами сторін є об'єктом спільної сумісної власності власників квартир даного будинку й відповідно до вимог статті 369 ЦК України співвласники даного майна володіють, користуються та розпоряджаються ним за спільною згодою, якщо між ними не встановлено домовленостей.

Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 25 жовтня 2011 року №671 замінено правовстановлюючі документи на свідоцтво про право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 у зв'язку з виконаним перепланування квартири (а.с.39).

На підставі вказаного рішення ОСОБА_1 28 жовтня 2011 року отримала свідоцтво про право власності на вказане вище нерухоме майно (а.с.40).

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 25 липня 2014 року, що залишено без змін рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 22 жовтня 2014 року визнаного незаконним пункт 1.6 рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 25 жовтня 2011 року №671/18 про заміну правовстановлюючих документів квартири №2 житлового будинку АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1

Скасовано свідоцтво про право власності ОСОБА_1 на квартири АДРЕСА_2 загальною площею 40,8 кв.м., що належить ОСОБА_1 в частині самовільно зайнятого коридору спільного користування площею 2,10 кв.м. (а.с.69-74).

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 без дозволу на проведення будівельних робіт та без згоди позивача здійснено самовільну реконструкцію квартири АДРЕСА_1, а саме добудувала приміщення коридору 2-1 площею 2,1 кв.м. за рахунок площі коридору загального користування.

Влаштована відповідачкою у коридорі загального користування перегородка порушує права позивача на вільне володіння, користування та розпорядження належним йому на праві спільної сумісної власності коридором загального користування та квартирою.

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема, помилковими є доводи скарги про те, що в результаті виконаної реконструкції не було порушено права та інтереси позивача.

Позивач має рівні права з відповідачем на користування загальним коридором.

Частина коридору загального користування, яку використала відповідач з метою реконструкції своєї квартири є спільною сумісною власністю власників квартир в багатоквартирному будинку та відповідно не належить відповідачці на праві приватної власності.

Влаштування перегородки у коридорі відбулось з порушенням норм чинного законодавства, що в результаті призвело до порушення прав позивача , які підлягають відновленню.

Помилковими є доводи скарги про можливість застосування до спірних правовідносин строку позовної давності з огляду на наступне.

Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Відповідно до 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 визначено, що за змістом статті 391 ЦК позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 15 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: