Провадження № 2/161/731/16
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

19 травня 2016 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі: головуючого-судді Пушкарчук В.П.,

при секретарі Сіньчук Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Закритого акціонерного товариства «Західпромбуд» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Луцького міськрайонного суду з позовом до Закритого акціонерного товариства «Західпромбуд» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 21 березня 2008 року його було прийнято на посаду штукатура в ЗАТ «Західпромбуд», згідно наказу № 52-к від 21.03.2008 року. Штатним розписом посадовий оклад штукатура був встановлений у розмірі мінімальної заробітної плати.

Відповідно до наказу № 02-к від 10.01.2013 року позивача було звільнено з роботи з посади штукатура згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін (за взаємною згодою сторін). Фактично на підприємстві відповідно до даного наказу проведено звільнення працівників, в тому числі і позивача, з ініціативи роботодавця (п. 1 ст. 40 КЗпП України), що підтверджується вступною частиною наказу про звільнення, в якій як підстава для звільнення працівників зазначено «у зв'язку з порушенням Господарським судом Волинської області справи про банкрутство ЗАТ «Західпромбуд» № 7/79-Б, відсутністю об'ємів робіт та господарської діяльності, зупинкою підприємства». Таким чином з цього вбачається, що фактично позивача було звільнено відповідно до ч. 1 ст. 40 КЗпП України, з ініціативи роботодавця у зв'язку із змiною в органiзацiї виробництва i працi, в тому числi лiквiдацiї, реорганiзацiї, банкрутства або перепрофiлювання пiдприємства, установи, органiзацiї, скорочення чисельностi або штату працівників. Тому позивач вважає, що його було звільнено за ініціативою роботодавця, а не за угодою сторін, як помилково (заздалегідь незаконно) вказано в трудовій книжці.

Оскільки фактично звільнення проведено з ініціативи роботодавця, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, позивачу згідно вимог ст. 44 КЗпП України необхідно було виплатити вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку, який визначений відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів № 100 від 08.02.1995 року.

Згідно штатного розпису посадовий оклад штукатура був встановлений у розмірі мінімальної заробітної плати.

Впродовж 2012 року працівники підприємства не були забезпечені роботою, нарахування заробітної плати не проводилось, тому визначення середньої заробітної плати повинно бути проведено відповідно до абз. 3 п. 4 вищезазначеного Порядку, яким визначено «в інших випадках, коли нарахування проводиться із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу».

Розмір заробітної плати на 2012 рік був встановлений згідно ЗУ «Про державний бюджет на 2012 рік». З врахуванням вищенаведеного при звільненні ОСОБА_1 (10.01.2013 року) не було виплачено вихідну допомогу у розмірі 1126 грн.

Згідно з відомостями нарахування та виплати заробітної плати на день звільнення з роботи (10.01.2013 року) та по даний час ЗАТ «Західпромбуд» не виплатило заробітну плату за період з серпня 2008 року по 31 грудня 2011 року (оскільки з січня 2012 року по день звільнення працівники підприємства не були забезпечені роботою) в сумі 4367,27 грн., що підтверджується відповідними документами.

В порушення вимог ст. 83 КЗпП України позивачу при звільненні не було виплачено компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 21 березня 2008 року по 10 січня 2013 року тривалістю 115 календарних днів (оскільки відповідно до вимог статті 82 КЗпП України до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (ст. 75 цього Кодексу), зараховуються: час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка; час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

Відповідно до абз. 6 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів № 100 від 08.02.1995 року, «час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду», тобто простій який фактично був на підприємстві, не включається в розрахунковий період і нарахування компенсації повинно проводитись виходячи з мінімальної заробітної плати з 01 січня по 31 грудня 2012 року.

З врахуванням вищезазначеного компенсація за невикористані дні щорічної відпустки становить 4251,55 грн. (розрахунок проведено з заробітної плати за 2012 рік (розрахованої з мінімального розміру заробітної плати встановленої на 2012 рік Законом України «Про державний бюджет» та діленням на кількість робочих днів у 2012 році визначених відповідно до Розрахунку норми тривалості робочого часу на 2012 рік, який зазначений у листі Міністерства соціальної політики України від 23.08.2011 року № 8515/о/14-11/13).

З червня 2009 року по грудень 2011 року всі працівники підприємства, в тому числі і позивач, працювали 4 дні в місяць (2 години в день), решту часу працівники у зв'язку з відсутністю роботи перебували на простоях. З 1 січня 2012 року по 10 січня 2013 року працівники не працювали взагалі, а перебували на простоях, при цьому в порушення вимог ст. 113 КЗпП України роботодавець не провів належну позивачу оплату у розмірі не нижче двох третин тарифної ставки (посадового окладу). Оскільки на підприємстві було встановлено посадовий оклад в розмірі мінімальної заробітної плати нарахування за час простою становить - 26019,99 грн.

Загальна сума невиплачених ОСОБА_1 ЗАТ «Західпромбуд» коштів становить 35764,81 грн.

Позивач вважає дії роботодавця незаконними, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України виплата всіх сум, що належить працівнику від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки, підприємство, установа, організація згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

На день пред'явлення позову до суду сума середнього заробітку (розрахунок проведено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів № 100 від 08.02.1995 року), який відповідач зобов'язаний сплатити на користь позивача за час затримки розрахунку складає 36032 грн. (1126 грн. середій заробіток х 32 місяці / кількість місяців затримки/). Розрахунок середнього заробітку визначається відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений Постановою Кабінетів Міністрів № 100 від 08.02.1995 року. Визначення середньої заробітної плати повинно бути проведено відповідно до пункту 8 вищезазначеного Порядку.

На підставі наведеного, позивач просив суд змінити формулювання причини його звільнення з п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін на ч. 1 ст. 40 КЗпП України, як звільнення з ініціативи роботодавця ЗАТ «Західпромбуд»; стягнути з закритого акціонерного товариства «Західпромбуд» на його користь 35764,81 грн. в рахунок погашення заборгованості по виплаті заробітної плати, заробітку за час простою не з вини працівника, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та вихідної допомоги та 36032 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В судове засідання позивач та його представник подали заяву, в якій позовні вимоги підтримали з підстав, які викладено у позовній заяві, просили їх задовольнити та розгляд справи проводити у їх відстуності.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. За погодженням позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.

Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 був прийнятий на на посаду штукатура в ЗАТ «Західпромбуд», згідно наказу № 52-к від 21.03.2008 року. Штатним розписом посадовий оклад штукатура був встановлений у розмірі мінімальної заробітної плати.

Зі слів позивача та представника позивача встановлено, що відповідно до наказу № 02-к від 10.01.2013 року позивача було звільнено з роботи з посади штукатура згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін (за взаємною згодою сторін). Фактично на підприємстві відповідно до даного наказу проведено звільнення працівників, в тому числі і позивача, з ініціативи роботодавця (п. 1 ст. 40 КЗпП України), що підтверджується вступною частиною наказу про звільнення, в якій як підстава для звільнення працівників зазначено «у зв'язку з порушенням Господарським судом Волинської області справи про банкрутство ЗАТ «Західпромбуд» № 7/79-Б, відсутністю об'ємів робіт та господарської діяльності, зупинкою підприємства» (а.с. 10).

Згідно ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним, або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, то орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Таким чином, з вищевикладеного вбачається, що фактично ОСОБА_1 було звільнено відповідно до ч. 1 ст. 40 КЗпП України, з ініціативи роботодавця у зв'язку із змiною в органiзацiї виробництва i працi, в тому числi лiквiдацiї, реорганiзацiї, банкрутства або перепрофiлювання пiдприємства, установи, органiзацiї, скорочення чисельностi або штату працівників.

Тому суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 було звільнено за ініціативою роботодавця, а не за угодою сторін, як помилково (заздалегідь незаконно) вказано в трудовій книжці.

Відповідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Оскільки фактично звільнення ОСОБА_1 проведено з ініціативи роботодавця, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, останньому згідно вимог ст. 44 КЗпП України необхідно було виплатити вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку, який визначений відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів № 100 від 08.02.1995 року.

Згідно штатного розпису посадовий оклад штукатура був встановлений у розмірі мінімальної заробітної плати.

С судовому засданні встановлено, що впродовж 2012 року працівники підприємства не були забезпечені роботою, нарахування заробітної плати не проводилось, тому визначення середньої заробітної плати повинно бути проведено відповідно до абз. 3 п. 4 вищезазначеного Порядку, яким визначено «в інших випадках, коли нарахування проводиться із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу».

Розмір заробітної плати на 2012 рік був встановлений згідно ЗУ «Про державний бюджет на 2012 рік». З врахуванням вищенаведеного при звільненні ОСОБА_1 (10.01.2013 року) не було виплачено вихідну допомогу у розмірі 1 126,00 грн.

Згідно з відомостями нарахування та виплати заробітної плати на день звільнення з роботи (10.01.2013 року) та по даний час ЗАТ «Західпромбуд» не виплатило заробітну плату за період з серпня 2008 року по 31 грудня 2011 року (оскільки з січня 2012 року по день звільнення працівники підприємства не були забезпечені роботою) в сумі 4 367,27 грн., що підтверджується відповідними документами.

В порушення вимог ст. 83 КЗпП України позивачу при звільненні не було виплачено компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 21 березня 2008 року по 10 січня 2013 року тривалістю 115 календарних днів (оскільки відповідно до вимог статті 82 КЗпП України до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (ст. 75 цього Кодексу), зараховуються: час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка; час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

Відповідно до абз. 6 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів № 100 від 08.02.1995 року, «час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду», тобто простій який фактично був на підприємстві, не включається в розрахунковий період і нарахування компенсації повинно проводитись виходячи з мінімальної заробітної плати з 01 січня по 31 грудня 2012 року.

З врахуванням вищезазначеного компенсація за невикористані дні щорічної відпустки становить 4251,55 грн. (розрахунок проведено з заробітної плати за 2012 рік (розрахованої з мінімального розміру заробітної плати встановленої на 2012 рік Законом України «Про державний бюджет» та діленням на кількість робочих днів у 2012 році визначених відповідно до Розрахунку норми тривалості робочого часу на 2012 рік, який зазначений у листі Міністерства соціальної політики України від 23.08.2011 року № 8515/о/14-11/13).

З червня 2009 року по грудень 2011 року всі працівники підприємства, в тому числі і позивач, працювали 4 дні в місяць (2 години в день), решту часу працівники у зв'язку з відсутністю роботи перебували на простоях. З 1 січня 2012 року по 10 січня 2013 року працівники не працювали взагалі, а перебували на простоях, при цьому в порушення вимог ст. 113 КЗпП України роботодавець не провів належну позивачу оплату у розмірі не нижче двох третин тарифної ставки (посадового окладу). Оскільки на підприємстві було встановлено посадовий оклад в розмірі мінімальної заробітної плати нарахування за час простою становить - 26019,99 грн.

Загальна сума невиплачених ОСОБА_1 ЗАТ «Західпромбуд» коштів становить 35764,81 грн.

Згідно з ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу.

У відповідності до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно з п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, дії роботодавця є незаконними, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України виплата всіх сум, що належить працівнику від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки, підприємство, установа, організація згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

На день пред'явлення позову до суду сума середнього заробітку (розрахунок проведено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів № 100 від 08.02.1995 року), який відповідач зобов'язаний сплатити на користь позивача за час затримки розрахунку складає 36 032,00 грн. (1 126,00 грн. середій заробіток х 32 місяці / кількість місяців затримки/). Розрахунок середнього заробітку визначається відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений Постановою Кабінетів Міністрів № 100 від 08.02.1995 року. Визначення середньої заробітної плати повинно бути проведено відповідно до пункту 8 вищезазначеного Порядку.

Проаналізувавши вищенаведене в сукупності суд прийшов до висновку, що дії відповідача щодо звільнення ОСОБА_1 з посади штукатура згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін є неправомріними, а тому слід змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін на ч. 1 ст. 40 КЗпП України, як звільнення з ініціативи роботодавця ЗАТ «Західпромбуд», та стягнути в користь позивача 35 764,81 грн. в рахунок погашення заборгованості по виплаті заробітної плати, заробітку за час простою не з вини працівника, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та вихідної допомоги та 36 032,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Керуючись ст.ст. 10, 57, 208, 209, 212-215 ЦПК України, на підставі ст.ст. 3, 47, 116, 117, 232 КЗпП України, постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін на ч. 1 ст. 40 КЗпП України, як звільнення з ініціативи роботодавця ЗАТ «Західпромбуд».

Стягнути з Закритого акціонерного товариства «Західпромбуд» на користь ОСОБА_1 35 764,81 (тридцять п'ять тисяч сімсот шістдесят чотири гривні вісімдесят одну копійку) грн. в рахунок погашення заборгованості по виплаті заробітної плати, заробітку за час простою не з вини працівника, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та вихідної допомоги.

Стягнути з Закритого акціонерного товариства «Західпромбуд» на користь ОСОБА_1 36 032,00 (тридцять шість тисяч тридцять дві) грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Заочне рішення може бути переглянуте Луцьким міськрайонним судом за письмовою заявою Закритого акціонерного товариства «Західпромбуд», яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 (десяти) днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.П. Пушкарчук