Номер провадження: 22-ц/785/5337/16
Головуючий у першій інстанції Кисельова
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.07.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

ОСОБА_1,

за участю секретаря Колмакова В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 31 травня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, а також за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору недійсним,

встановила:

17 червня 2015 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 02.02.2008 року він уклав із ОСОБА_2 договір позики, у вигляді розписки, згідно з яким передав їй грошові кошти у сумі 5000 доларів США (сума еквівалентна на той час 25250 гривням), з умовою їх повернення за його першою вимогою зі сплатою 4 відсотків кожного місяця за користування грошима.

Однак, боржником постійно порушувалися зобов'язання з повернення запозичених коштів, про що свідчить написання інших розписок, якими боржником визнавався борг та ОСОБА_3 відстрочувався строк погашення боргу. До цього часу після неодноразових звернень до відповідача кошти у повному обсязі позивачу не повернуто, основна сума боргу становить 5570 доларів США.

При цьому, позивач вважає, що стягнення заборгованості за договором позики повинно відбуватись також із співвідповідача - ОСОБА_4, оскільки він є чоловіком ОСОБА_2 та неодноразово виступав в якості поручителя ОСОБА_2

Доказом поручительства є наявність у позивача копій державних актів на право власності на земельні ділянки, які видані на підставі рішень Долинської сільської ради Арцизького району Одеської області від 15.12.2010 р. №15-УІ, які було надано позивачу ОСОБА_4, як доказ можливості повернення боргу.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути на його користь солідарно зі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 02 лютого 2008 року у розмірі 144 875,70 грн., судові витрати за подання позовної заяви у розмірі 1 448,75 грн., судові витрати за подання заяв про забезпечення позову у розмірі 121,80 грн. та 243,60 грн., судові витрати за подання апеляційної скарги у розмірі 275,60 грн.

В свою чергу, відповідач ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.

Позовні вимоги мотивував тим, що позивачу ОСОБА_3 достовірно було відомо, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебувають в офіційному шлюбі з 1982 року. Однак, за твердженням позивача, йому не було відомо, що його дружина укладала з ОСОБА_3 які-небудь договори позики. При цьому стверджував, що не надавав дружині згоди на укладення договору позики, а тому на підставі ч. 2 ст. 65 СК України просив визнати його недійсним.

Позивач також пояснив, що кошти які він передав у позику відповідачці ОСОБА_2 були використані в інтересах спільного бізнесу її сімї, оскільки вона займалась підприємницької діяльністю. Вважає, що кошти були використані відповідачами з метою придбання нерухомого майна та земельних ділянок.

Представник відповідачки ОСОБА_2 позовні вимоги визнала частково та пояснила, що кошти відповідачка отримала за курсом долара, який був станом лютий 2008р., а тому вона повинна була повертати кошти саме за цим курсом, а не за курсом на час розгляду справи. Кошти за позикою були використані особисто ОСОБА_2, при цьому вона не повідомляла свого чоловіка про позику, а також не отримувала від нього згоду на отримання коштів.

Представник відповідача ОСОБА_4 позовні вимоги не визнала та просила задовольнити позов ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним.

Також пояснила, що ОСОБА_4 було невідомо про отримання позики від ОСОБА_3, він не надавав згоди на її отримання. Крім того, він не знає на яку мету були використані ОСОБА_2 кошти, оскільки на потреби сімї вони не були використані.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 31 травня 2016 року позов ОСОБА_3 було задоволено частково, було вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 140141 гривня 20 копійок, судовий збір у розмірі 1401 гривня 41 копійка за подання позову, інші витрати повязані з розглядом справи у розмірі 241 гривня 20 копійок, а всього стягнуто суму у розмірі 141783 гривні 81 копійка.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики були залишені без задоволення.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору недійсним були залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування даного рішення та ухвалення нового, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування даного рішення, в частині відмови йому у задоволенні його позовних вимог, та в цій частині ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, заперечень проти них, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційних скарг, виходячи з наступних підстав.

Ті обставини, що 02 лютого 2008 року між позивачем ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, у вигляді розписки, згідно з яким ОСОБА_5 передав їй грошові кошти у сумі 5000 доларів США (сума еквівалентна на той час 25250 гривням), з умовою їх повернення за його першою вимогою, зі сплатою 4 відсотків кожного місяця за користування грошима, визнані сторонами та підтверджуються матеріалами справи, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України вважаються встановленими і не підлягають доказуванню.

Спірними в даному випадку є питання стосовно того, яка грошова сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, чи підлягає стягненню борг на користь позивача з відповідача ОСОБА_4, та чи є підстави для визнання недійсним договору позики.

Зазначені обставини повязані з тим, що відповідачка ОСОБА_2 вважає, що грошові кошти підлягають поверненню, виходячи із курсу долара по відношенню до гривні України, який існував на час отримання грошових коштів у борг, тобто по 4,62 грн. за 1 долар США, а не по теперішньому курсу.

В свою чергу, на думку позивача ОСОБА_5 відповідач ОСОБА_2 брала в борг кошти в інтересах сімї, з відому її чоловіка ОСОБА_4, а тому останній має нести солідарну відповідальність зі ОСОБА_2 по поверненню коштів позивачу.

Відповідач ОСОБА_4, який звернувся до суду із самостійним позовом, вважає, що договір позики має бути визнаний недійсним, з посиланням на те, що він не знав про те, що його дружина ОСОБА_2 взяла в борг грошові кошти у позивача.

Однак, всі вищевикладені доводи сторін колегія суддів вважає безпідставними, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що борг підлягає поверненню у гривневому еквіваленті по відношенню до долара США станом на час ухвалення судового рішення, а не на час передачі коштів у борг, про те, що відповідач ОСОБА_4 не має нести відповідальності по поверненню суми боргу позивачу, а також про те, що підстав для визнання договору позики недійсним, матеріали справи не містять, виходячи з наступних підстав.

Як було зазначено вище, відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України розписка відповідача свідчить про укладення договору позики між сторонами, що був укладений у простій письмовій формі, а тому борг підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача.

У відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом першої інстанції були досліджені оригінали всіх розписок відповідачки, згідно останнього запису сума неповернутих коштів склала 5570 доларів США, яка не повернута до теперішнього часу.

Частиною 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Оскільки грошові кошти брались відповідачкою у борг в доларах США, за договорами позики не встановлено будь-якого порядку розрахунку боргу, то борг має бути визначений із розрахунку курсу долара США по відношенню до гривні України на час розгляду справи в суді.

Таким чином, враховуючи, що на час розгляду справи офіційний курс НБУ по відношенню до долара США склав: (1 долар 25,16 грн.), сума невиконаного зобовязання відповідачки перед позивачем склала 140141,20 грн.

З цих підстав, доводи апелянта ОСОБА_2 про те, що грошові кошти, які нею були отримані в борг, мають бути повернуті по тому курсу долара США по відношенню до гривні, який існував на день отримання цих коштів, а не на час розгляду справи, є безпідставними і необгрунтованими, так як не містяться в жодній нормі матеріального права.

Що стосується доводів апелянта ОСОБА_2 про те, що подальші розписки вона писала під впливом психічного тиску з боку позивача ОСОБА_3, то вони є також безпідставними, оскільки не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, крім того спростовуються її ж поясненнями про те, що у неї з ОСОБА_3 були довготривалі приятельські стосунки.

В свою чергу ОСОБА_3 наполягав на написанні розписок, посилаючись на звернення до суду з позовом. Однак, вказані доводи не можуть слугувати доказом психічного впливу ОСОБА_3 на ОСОБА_2, оскільки остання писала розписки згідно свого волевиявлення, усвідомлюючи свої боргові зобовязання перед ОСОБА_3

Судом першої інстанції також встановлено, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебувають в офіційному шлюбі з 1982 року. Однак, за твердженням позивача, йому не було відомо, що його дружина укладала з ОСОБА_3 які-небудь договори позики. Він стверджує, що не надавав дружині згоди на укладення договору позики, а тому на підставі ч. 2 ст. 65 СК України просив визнати його недійсним.

При цьому ОСОБА_4 обгрунтовував свої вимоги тим, що відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Згідно ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Частиною 2 ст. 73 СК України встановлено, що стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Представник відповідачки ОСОБА_2 в суді першої інстанції пояснила, що кошти за позикою були використані особисто ОСОБА_2 в інтересах її підприємницької діяльності, при цьому вона не повідомляла свого чоловіка про позику, а також не отримувала від нього згоду на отримання коштів.

Оскільки в судовому засіданні встановлено, що письмову згоду на укладення договору позики ОСОБА_4 не надавав, що підтвердили сторони у справі, то вказаний факт вважається встановленим і також не підлягає доказуванню.

Крім того, матеріали справи не містять жодних доказів того, що дана сума позики була використана в інтересах сімї ОСОБА_4. Так, в першій розписці ОСОБА_2 вказує, що кошти бере в борг з метою придбання килимів. В судовому засіданні позивач пояснив, що ОСОБА_2 займалась підприємницькою діяльністю, та неодноразово йому пояснювала, що кошти поверне після продажу чергової партії товару.

З цих підстав, суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що саме факт відсутності письмового погодження ОСОБА_4 на отримання позики його дружиною ОСОБА_2, не може бути підставою для визнання даного договору недійсним, оскільки в даному випадку данні зобовязання є особистим боргом дружини.

Крім того, саме з цих підстав, суд дійшов правильного і обрунтованого висновку про те, що за договором позики ОСОБА_2, не має відповідати її чоловік ОСОБА_4, оскільки грошові кошти в позику брала особисто ОСОБА_2

Більш того, в суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_3 пояснив суду, що він мав справу стосовно укладення договору позики і передачі коштів у борг ОСОБА_2 особисто тільки з нею, а ОСОБА_4 ніякої участі у цьому не приймав. Однак, коли ОСОБА_2 заявив йому, що боргові кошти він буде повертати дуже довго, вирішив також предявити до нього позов, у тому числі з метою покарати його, так як впевнений, що він був обізнаний про боргові зобовязання своєї дружини.

Однак, колегія суддів зазначає, що лише сама по собі обізнаність ОСОБА_4 про боргові зобовязання своєї дружини ОСОБА_2, на чому наполягав позивач ОСОБА_3, не може бути підставою для стягнення боргу зі ОСОБА_4

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявники апеляційних скарг не надали суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти інших позовних вимог та доводів апеляційних скарг.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційних скарг його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційні скарги слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 31 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_6

ОСОБА_1