Справа № 0907/1136/2012
Провадження № 2/344/719/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Хоростіля Р.В.,

секретаря Басюк С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя та встановлення порядку користування квартирою та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна набутого в шлюбі, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з вказаним позовом до відповідача, в обґрунтування якого покликався на те, що 25.09.1999р. між ним та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, який 10.02.2009р. розірвано. За час шлюбу за спільні кошти придбано квартиру НОМЕР_3 та нежитлове приміщення - мансарду, що по АДРЕСА_1 Згоди на добровільний поділ майна між ними не досягнуто. Просив визнати за ним право власності на 1/2 частину спільного майна подружжя - квартири та нежитлового приміщення, встановити порядок користування вказаним житловим приміщенням, виділивши йому житлову кімнату площею 15,7кв.м. та лоджію площею 2,5кв.м., а відповідачу - житлову кімнату площею 22,8кв.м. і лоджію площею 1,6кв.м., підсобні приміщення - кухню площею 10,7кв.м., ванну кімнату площею 6,4кв.м., коридор площею 14,4кв.м. та мансарду площею 70,8кв.м. залишити в спільному користуванні.

ОСОБА_2 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна набутого в шлюбі, в обґрунтування якого покликалась на те, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі з 25.09.1999р. У них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 Рішенням суду від 21.11.2008р. шлюб розірвано, сина залишено на проживання з нею. За час спільного проживання в шлюбі вони придбали квартиру АДРЕСА_1 з нежитловим приміщенням, а також розпочали будівництво житлового будинку - споруджено фундамент по АДРЕСА_3 на земельній ділянці, що приватизована відповідачем в 2007р. Вважає, що квартира з нежитловим приміщенням, як неподільна річ, повинна залишитись у її особистій власності, оскільки в 2004-2005рр. вона оплатила забудовнику 19900грн. особистих коштів, які вона отримала від продажу квартири АДРЕСА_2. Для остаточного розрахунку та ремонту квартири вона отримала кредит в сумі 15000доларів США, який погашено достроково - 28.05.2012р. внесено останній платіж. Після припинення сімейних відносин та розірвання шлюбу ОСОБА_2 самостійно, без будь-якої участі ОСОБА_1 повернула банку 94944грн. боргу та 53596грн. відсотків, що значно перевищує сплачену за договором на дольову участь вартість квартири. Крім цього, вона брала безвідсоткову позику на підприємстві, де працює, в розмірі 85000грн., борг повертала також після розірвання шлюбу особистими коштами. Просила також врахувати, що з нею проживає неповнолітній син, якого вона матеріально утримує, а відповідач сплачує аліменти на утримання в розмірі 350грн. на місяць і станом на 01.10.2012р. має заборгованість в розмірі 8050грн.

Просила визнати її особистою власністю квартиру АДРЕСА_1 з нежитловим приміщенням, стягнути з відповідача в її користь грошову компенсацію за вартість 2/3 часток будівельних матеріалів та робіт, вкладених у будівництво будинку на земельній ділянці кадастровий номер НОМЕР_4, що по АДРЕСА_3 в розмірі 40000грн., та стягнути з відповідача судові витрати.

В судовому засіданні позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 позовні вимоги підтримали в повному обсязі, покликаючись на викладені в заяві обставини, просили позов задоволити, а в задоволенні зустрічного позову - відмовити.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 власні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, покликаючись на викладені в заяві обставини, просили зустрічний позов задоволити, а в задоволенні первісного позову - відмовити, при цьому представник ОСОБА_6 усно заявила про сплив позовної давності у спорі, оскільки строк звернення до суду з позовом ОСОБА_1 пропущено.

Заслухавши сторін та їх представників, дослідивши докази у справі в їх сукупності, суд вважає наступне.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.09.1999р. (а.с.5 т.1), який рішенням Івано-Франківського міського суду від 21.11.2008р. розірвано (а.с.6,56 т.1). Від шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4, який проживає з позивачем (а.с.59 т.1).

Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з вимогами ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вказано, що вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Крім цього, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти - ч. 3 ст. 70 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Так, в судовому засіданні встановлено, що за час шлюбу сторонами у 2006 році придбано двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 74,1кв.м., житловою площею 38,5кв.м. (а.с.9,10,11,12-13 т.1), та нежитлове приміщення № IV, А, що по АДРЕСА_1, площею 70,8кв.м. (а.с.123 т.1), правовстановлюючі документи на які видано ні ім'я ОСОБА_3 Договір на дольову участь у будівництві житлового будинку по АДРЕСА_1 укладено ОСОБА_3 з ПП ОСОБА_7 ще 15.10.2004р. (а.с.7-8 т.1).

Відповідно до висновку № 2/10/15 судової будівельно-технічної експертизи від 07.10.2015р. (а.с.187-208 т.1), ринкова вартість двокімнатної квартири НОМЕР_3, площею 74,1кв.м. та розташованих над нею нежитлових приміщень № IV (горища) площею 70,8кв.м., що по АДРЕСА_1 на час проведення експертизи становить 1786853,69грн. З врахуванням того, що 2-х кімнатна квартира площею 74,1кв.м. розташована на 6-му поверсі житлового будинку, а вхід на нежитлові приміщення № IV (горище) площею 70,8кв.м. облаштовано через сходовий марш у квартирі АДРЕСА_1 - облаштувати дві окремо ізольовані квартири із виділенням житлових і нежитлових приміщень у квартирі та нежитловому приміщенні № IV кожному із співвласників у відповідності із вимогами ДБН В.22-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення» не надається можливим. Не надається можливим і виділити одному із співвласників нежитлові приміщення № IV (горища), а іншому - житлові і нежитлові приміщення двокімнатної квартири НОМЕР_3. Такий розподіл порушує п.2,22, 2,23, 2,24 ДБН В.22-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення». Розподіл квартири НОМЕР_3 площею 74,1кв.м. та розташованих над нею нежитлових приміщень № IV (горища) площею 70,8кв.м. можна здійснити у грошовому еквіваленті. Здійснити фактичний (в натурі) розподіл квартири НОМЕР_3 площею 74,1кв.м., що по АДРЕСА_1 та розташованими над нею приміщеннями № IV (горища) площею 70,8кв.м. - технічно не можливо. Варіантом поділу кв. НОМЕР_3 загальною площею 144,9кв.м., що по АДРЕСА_1 можливо визначити відповідно до 1/2 часток співвласників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у грошовому еквіваленті. Кожному із співвласників належить по 1/2 частині, що у грошовому еквіваленті становить по 893426,85грн. для кожного із співвласників.

В той же час такі обставини, як купівля спірного майна - квартири з нежитловим приміщення в період шлюбу, оплата першого внеску за квартиру у сумі 19900грн. за особисті кошти ОСОБА_3, погашення після розірвання шлюбу отриманого у 2006 році в АКБ «Укрсоцбанк» кредиту (а.с.45-48, 49-53 т.1) на оплату частини вартості квартири та проведення її ремонту за особисті кошти ОСОБА_3, - позивачем не заперечено, визнано. Обставини з приводу аліментних зобов'язань, зокрема наявності заборгованості, яка згодом була погашена позивачем, відповідачем також визнано.

Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Крім цього, відповідно до довідки № 824/10/17/275, виданої Тисменицькою МДПІ 20.03.2013р. (а.с.30 т.2), вбачається, що ОСОБА_1 перебував на податковому обліку в Тисменицькій МДПІ з 22.09.2006р. по 27.04.2007р., згідно поданої декларації про доходи за 2006 рік сума чистого оподатковуваного доходу становить 15000грн., з 06.05.2008р. по 17.07.2009р., згідно поданих звітів суб'єкта малого підприємництва - фізичної особи-платника єдиного податку, обсяг виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) за 2008 рік становить 10000грн., за 1 кв. 2009 року обсяг виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) - 6000грн.

Станом на 01.03.2016р. ОСОБА_1 перебував на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Тисменицькому районі і отримував пенсію по інвалідності по другій групі (а.с.21 т.2), а з довідки МСЕК (а.с.34 т.2) вбачається, що інвалідність встановлена до червня 2016 року, дата чергового переогляду 05.05.2016р., доказів про проходження якого позивачем не подано.

Крім цього, як вбачається з довідок, виданих ТзОВ «555» та ТзОВ «555-Фарм», ОСОБА_2 по місцю своєї праці отримувала 07.11.2005р. та 17.10.2008р. безвідсоткові позики в даних товариствах, які нею повністю погашені (а.с.131,132 т.1).

В той же час позивачем на подано жодного доказу тих обставин, що будівельні матеріали, які були необхідні для здійснення ремонту квартири, були надані його батьками.

Не подано і доказів, які б давали суду підстави визнати за відповідачем - зустрічним позивачем особистою її власність все спірне нерухоме майно.

Отже, з урахуванням викладеного, а також того, що з зустрічним позивачем у спірній квартирі спільно проживає неповнолітній син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 інтереси якого слід безумовно врахувати при вирішенні даного спору, суд вважає, що частку ОСОБА_2 при поділі нерухомого майна необхідно збільшити та визнати право власності: за ОСОБА_1 на 1/4, а за ОСОБА_2 на 3/4 спірного нерухомого майна.

Щодо вимог ОСОБА_1 про виділення йому житлової кімнати площею 15,7кв.м. та лоджії площею 2,5кв.м., то суд вважає, що такі з урахуванням висновку № 2/10/15 судової будівельно-технічної експертизи від 07.10.2015р. (а.с.187-208 т.1), попередньо визначеного розміру часток у спільній власності, а також інтересів неповнолітнього сина, який проживає у квартирі, до задоволення не підлягають.

Не підлягають до задоволення і вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача в її користь грошової компенсації вартості 2/3 часток будівельних матеріалів та робіт, вкладених у будівництво будинку на земельній ділянці кадастровий номер НОМЕР_4, що по АДРЕСА_3 у розмірі 40000грн., оскільки такі не обґрунтовані жодними належними та допустимими доказами.

Так, відповідно до архівного витягу від 15.10.2013р. № 976/01-12 з протоколу № 3 засідання виконкому Тисменицької міської Ради народних депутатів від 26.05.1993р., рішенням № 4 від 26.05.1993р. «Про розгляд заяв» вирішено виділити земельні ділянки під будівництво житлових будинків: ОСОБА_1 по АДРЕСА_5 площею 0,10га (а.с.140 т.1).

Згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку, ОСОБА_1 належить земельна ділянка площею 0,1108га, що розташована по АДРЕСА_3 (а.с.65 т.1).

Експерт у висновку № 2/10/15 судової будівельно-технічної експертизи від 07.10.2015р. (а.с.187-208 т.1) зазначила, що шляхом проведеного огляду було встановлено, що на земельній ділянці за адресою - АДРЕСА_3 відсутні будь-які будівлі.

Згідно з ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.ст. 58, 60 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтується на припущеннях. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відтак, оцінюючи зібрані у справі докази за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні, виходячи з меж заявлених первісних та зустрічних позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, суд вважає, що первісні та зустрічні позовні вимоги слід задоволити частково, визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину спірного майна, за ОСОБА_2 - на 3/4 частини спірного майна, відмовивши в задоволенні решти первісних та зустрічних позовних вимог.

Щодо усної заяви представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 про сплив давності у спорі за позовом ОСОБА_1, то суд вважає, що така до задоволення не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Ст. 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Згідно з ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

В той же час суд не погоджується з твердженнями представника відповідача про те, що ОСОБА_1 знав про порушення свого права ще 31.07.2008р., коли звертався до суду з позовом про реальний поділ майна (а.с.22 т.2), і відповідно позовна давність починає свій відлік з цього дня, оскільки строк позовної давності для захисту майнових прав подружжя у розумінні вимог ст. 72 СК України не застосовується незалежно від того, коли подружжя припинили шлюбні стосунки, для застосування цього строку необхідно, щоб шлюб був розірваний, оскільки після розірвання шлюбу майно стає спільною частковою власністю, а колишні подружжя відносно нього - співвласниками. Судом встановлено, що шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення суду від 21.11.2008р., яке набрало законної сили 02.12.2008р. Тобто, зазначена вище заява була складена позивачем до моменту розірвання шлюбу, а відтак не може бути врахована та слугувати підставою для застосування позовної давності у спорі за позовом ОСОБА_1

Судові витрати суд вважає правильним розподілити відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, при цьому з сторін необхідно стягнути недоплачений судовий збір.

Керуючись ст.ст. 60, 63, 69, 70, 71 СК України, ст. 368 ЦК України, вимогами Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 10, 11, 57-60, 61, 88, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Первісний та зустрічний позови задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2., проживаючим по АДРЕСА_4 ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності на:

- 1/4 частину квартири АДРЕСА_1;

- 1/4 частину нежитлового приміщення № IV, А, що по АДРЕСА_1

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, проживаючою по АДРЕСА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_2, право власності на:

- 3/4 частини квартири АДРЕСА_1;

- 3/4 частини нежитлового приміщення нежитлового приміщення № IV, А, що по АДРЕСА_1

В решті вимог первісного та зустрічного позовів - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2., проживаючого по вул. по АДРЕСА_4 ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь на користь держави (в спеціальний фонд Державного бюджету України з зарахуванням на рахунок 0002, отримувач коштів УДКСУ в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області, код за , банк отримувача ГУДКС України в Івано-Франківській області, код банку отримувача (МФО) 836014, код класифікації доходів бюджету 22030001, код ЄДРПОУ суду 02891693) недоплачений судовий збір в розмірі 2714 (дві тисячі сімсот чотирнадцять) гривень 85коп.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, проживаючої по АДРЕСА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_2, на користь держави (в спеціальний фонд Державного бюджету України з зарахуванням на рахунок 0002, отримувач коштів УДКСУ в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області, код за , банк отримувача ГУДКС України в Івано-Франківській області, код банку отримувача (МФО) 836014, код класифікації доходів бюджету 22030001, код ЄДРПОУ суду 02891693) недоплачений судовий збір в розмірі 1819 (одна тисяча вісімсот дев'ятнадцять) гривень.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з дня його проголошення через Івано-Франківський міський суд.

Головуючий-суддя Р.В. Хоростіль

Повне рішення складено 16 червня 2016 року.