Справа № 363/3743/15-ц Головуючий у І інстанції Баличева М. Б.
Провадження № 22-ц/780/1073/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 18 01.06.2016
УХВАЛА

Іменем України

01 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Лівінського С. В.

суддів: Мережко М.В.

ОСОБА_2

за участю секретаря судового засідання Бобка О.В.,

розглянувши справу за позовом ОСОБА_3 до Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської державної адміністрації «Київреклама» про встановлення факту розірвання (припинення) трудового договору, зміни формулювання звільнення, визнання незаконним наказу про звільнення, стягнення вихідної допомоги та середньої заробітної плати за час затримки розрахунку та вимушеного прогулу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 грудня 2015року,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом і з врахуванням уточнених позовних вимог, просив суд визнати розірваним (припиненим) трудовій договір між ним та Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київреклама» (далі КП «Київреклама») 31 липня 2015 року, визнати незаконним його звільнення відповідачем згідно з наказом №351-к від 21 серпня 2015 року за ч. 4 ст. 40 КЗпП України, зобовязати відповідача змінити дату та формулювання підстав звільнення в його трудовій книжці на «31.07.2015» та на «Звільнений із займаної посади за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України», стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку та за час вимушеного прогулу у розмірі 100124,37 грн, вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку 58835,97 грн та покласти на нього судові витрати.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 17 грудня 2015року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, з посиланням на порушення судом норм матеріального і процесуального права, а також невідповідність рішення суду фактам і дійсним обставинам справи, просив його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У своїх запереченнях на апеляційну скаргу відповідач вважав її не обґрунтованою та просив її відхилити.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення осіб, що брали участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню за такого.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно з положеннями ч.3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

За змістом ст. ст. 40, 41 КЗпП України підставами для звільнення працівника згідно, зокрема, з п. 4 ст. 40 КЗпП України є його відповідні винні дії, вчинення яких передувало виданню наказу (розпорядження) про припинення трудового договору.

Згідно вимог ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи таке.

З 19 вересня 2007 року позивач працював в КП «Київреклама» на посадах провідного юрисконсульта, заступника начальника юридичного відділу та начальника юридичного відділу.

27 березня 2015 року наказом директора КП «Київреклама» № 10-з «Про упорядкування структури КП «Київреклама» (зі змінами від 29.04.2015) відповідачем було змінено структуру підприємства(т. 1 а.с. а.с. 55-60).

В той же день тією ж посадовою особою було видано наказ № 72-к «Про зміни в організації виробництва і праці працівників КП «Київреклама»(т. 1 а.с. 54).

26 травня 2015 року позивача було попереджено про наступне вивільнення. Крім того, йому було запропоновано переведення на посади фахівця і провідного фахівця відділу юридичного супроводу та претензійної роботи у новій структурі підприємства, а також начальника цього відділу(т. 1 а.с. а.с. 61-64).

В подальшому наказом в.о. директора підприємства № 26-з від 18 червня 2015 року «Про скасування наказів щодо структури КП «Київреклама» наведені накази було скасовано(т. 1 а.с. 143).

30 липня 2015 року позивач подав відповідачу заяву про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України(т.1 а.с. 10).

Згідно наказу № 69 від 30 липня 2015року було створено комісію, та проведено внутрішнє розслідування(т. 1 а.с. а.с 136-137).

Згідно з висновками комісії з внутрішнього розслідування(Актом внутрішнього розслідування) від 30 липня 2015 року, цією Комісією зазначені в заяві ОСОБА_3 від того ж числа про звільнення у звязку з невиконанням власником(керівництвом підприємства) законодавства про працю, умов Колективного договору, документального підтвердження не знайшли і фактичним обставинам не відповідають? а також, що підстави для його звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України відсутні(т. 1 а.с. а.с. 138-142).

03 серпня 2015 року відповідачем було встановлено факт відсутності позивача на роботі(т.1 а.с. 159).

У звязку з наведеним відповідачем позивачу було надіслано рекомендованими відправленнями протокол про результати внутрішнього розслідування, а також лист з вимогою про надання письмових пояснень, щодо причини відсутності на роботі 03 серпня 2015 року(т.1 а.с. а.с. 77, 150-151).

07 серпня 2015 року ОСОБА_3 надіслав відповідачу листа про те, що вважає трудовий договір з відповідачем розірваним(припиненим) на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України(т. 1 а.с. 152).

Крім того, відповідачем був встановлений факт відсутності позивача на роботі 04 - 20 серпня 2015 року (т.1 а.с. а.с. 160-173).

21 серпня 2015 року наказом директора підприємства № 351-к відповідачем трудовий договір з ОСОБА_3 був розірваний на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. В той же день відповідач провів повний розрахунок з позивачем при звільненні та направив йому курєрским відправленням вимогу щодо необхідності зявитися для ознайомлення з наказами про звільнення і про виплату грошової компенсації у звязку з цим, отримання трудової книжки та відповідних довідок(т. 1 а.с. а.с. 153-154, 174-175).

Крім того, відповідачем 09 вересня 2015 року складено акт про відмову позивача отримати трудову книжку(т. 1 а.с. 155).

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено перед судом обставин, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог.

Розглядаючи даний спір колегія суддів прийшла до висновку, що, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, районний суд повно та всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку всім доказам, які надали сторони та прийшов до вірного висновку, що при звільненні позивача його трудові права порушені не були, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, через його недоведеність.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. ст. 57, 212 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Разом з тим, апелянтом, всупереч його твердженням, в порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не доведено перед судом обставин, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог.

Посилання апелянта на правову позицію Верховного суду України висловлену у справах № 6-120 цс12, № 6-34цс13 у даному конкретному випадку не можна вважати обґрунтованою.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду теж не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення або неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Керуючись ч. 3 ст. 209, ст. ст. 218, 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. ст. 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя С.В.Лівінський

Судді: М.В.Мережко

ОСОБА_2