АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1555/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : Клочко О. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоБондаренка С. І.
суддівХрапка В. Д., Новікова О. М.
при секретаріВинник І. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_8 про встановлення порядку користування домоволодінням та земельною ділянкою та зустрічною позовною заявою ОСОБА_6 до ОСОБА_9, ОСОБА_7, приватного нотаріуса Михайлівської Аліси Анатоліївни треті особи служба у справах дітей Черкаської міської ради, ОСОБА_11, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_8 про встановлення порядку користування домоволодінням та земельною ділянкою, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 30 жовтня 2008 року вона набула право власності на 5/12 частин домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі договору дарування частини будинку від 30 жовтня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Михайловською А.А. та зареєстровано в реєстрі за № 7444.

Домоволодіння складається з жилого будинку з прибудовами - літ. А-1 житловою площею 73,6 кв.м., погреба - літ Б, погреба - літ. Д, літньої кухні - літ. В, вбиральні - літ. Г, літньої кухні - літ. Е, вбиральні - літ. Ж, гаража - літ. З, сараю - літ. И, бані - літ. К, сараю - літ. Л, замощення - літ. І, замощення - літ. ІІ, огорожі - №1-5, 8-10, водоколонки - 6, 7.

Іншими співвласниками вказаного домоволодіння являються відповідачі ОСОБА_8, якій належить ? частина домоволодіння та ОСОБА_6, якій належить 1/12 частина домоволодіння.

Вказує, що фактичний стан користування житловим будинком склався наступним чином: позивач користується приміщеннями №№ 2-1 - 2-5 будинку загальною площею 42,3 кв.м., що є меншим від розміру ідеальної частки 5/12 (53 кв.м.); ОСОБА_8 користується приміщенням №1-1 - 1-7 будинку загальною площею 60,6 кв.м., що відповідає ? ідеальної частки у праві власності на домоволодіння; ОСОБА_6, користується приміщеннями будинку №№ 3-1 - 3-3 загальною площею 24,3 кв.м., що є значно більшим від її розміру ідеальної частки 1/12 (10,6 кв.м.).

Оскільки ОСОБА_6 фактично користується більшою частиною будинку, ніж її частка у праві власності на нього, між нею та ОСОБА_6 постійно виникають спори з приводу користування приміщеннями будинку №№ 3-1 - 3-3.

Вказане домоволодіння по АДРЕСА_1 знаходиться на земельній ділянці площею 1111 кв.м.

Фактичний стан користування земельною ділянкою склався таким чином: позивач користується частиною земельної ділянки площею 167, 2 кв.м., що є значно меншою від розміру ідеальної частки у домоволодінні (365,67 кв.м.); ОСОБА_6 користується частиною земельної ділянки площею 271,6 кв.м., що є значно більше від її ідеальної частки у домоволодінні (73,17 кв.м.); ОСОБА_8 користується частиною земельної ділянки площею 658 кв.м., що становить 55,86% від загальної площі ділянки.

Між позивачкою та ОСОБА_6 постійно виникають спори щодо користування частиною земельної ділянки загальною площею 520 кв.м.

На підставі викладеного та уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_7 просила суд встановити між власниками ОСОБА_7 та ОСОБА_6 порядок користування ? частиною домоволодіння АДРЕСА_1 відповідно до часток у праві спільної часткової власності на домоволодіння та встановити між вказаними власниками порядок користування земельною ділянкою, на якій знаходиться дане домоволодіння відповідно до часток у праві спільної часткової власності на домоволодіння.

ОСОБА_6 звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_9, ОСОБА_7, приватного нотаріуса Михайлівської Аліси Анатоліївни, треті особи служба у справах дітей Черкаської міської ради, ОСОБА_11, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування, мотивуючи свої вимоги тим, що 30 жовтня 2008 року її брат ОСОБА_9 уклав із сторонньою для нього особою ОСОБА_7 договір дарування 5/12 частин будинку.

ОСОБА_6 вказує, що ОСОБА_7 знала, що ? спірної частини будинку була єдиним цілим, але не дивлячись на це, між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 було укладено договір дарування без виділення 5/12 частин в натурі.

Також на момент укладення договору дарування 5/12 частин будинку в домоволодінні був зареєстрований її внук ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що було відомо сторонам за вказаним договором, але не дивлячись на це, договір укладено без дозволу органу опіки та піклування.

ОСОБА_6 вважає, що даний договір є нікчемним, оскільки порушує публічний порядок, що передбачено ч. 2 ст. 228 ЦК України, бо був спрямований на пошкодження її майна. Крім того, належні кожному із співвласників частини будинку в натурі виділені не були. Спірна власність, а саме кімнати 3-3, 3-2, 3-1 між нею та ОСОБА_9 є спільною сумісною власністю, а тому згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та державні реєстрації має бути встановлена письмово і нотаріально посвідчена. ОСОБА_6 таку згоду не надавала, а тому, на її думку, приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Михайловська А.А. вчинила неправомірні дії нотаріально посвідчивши даний договір.

На підставі вказаного, ОСОБА_6 просила суд визнати недійсним договір дарування 5/12 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд за АДРЕСА_1 посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Михайлівською А.А. 30 жовтня 2008 року.

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на вказану частину будинку.

Визнати незаконним технічний паспорт на будинок, виданий 9 вересня 2008 року ОСОБА_7

Визнати незаконною прописку осіб в будинковій книзі, що знаходиться в ОСОБА_7

Визнати неправомірними дії нотаріуса при посвідченні договору дарування.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 травня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила змінити рішення суду та встановити порядок користування домоволодінням АДРЕСА_2 згідно другого варіанту судової будівельно-технічної експертизи № 05/15-БТ від 12.11.2015 року.

ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просила скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог, оскільки вважає його незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції , колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, в частині первісного позову виходив з того, що технічна можливість поділити будинок в натурі відсутня, на земельну ділянку відсутня технічна документація, що не дозволяє встановити її межі та розмір, а відмову в задоволенні зустрічного позову, обґрунтував тим, що позивач за зустрічним позовом пропустила строк позовної давності.

Однак з такими мотивами суду погодитись не можна виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що будинок за адресою АДРЕСА_1 належить на праві часткової власності ОСОБА_7 (частка 5/12), ОСОБА_8 (частка ?), ОСОБА_6 (частка 1/12).

Цивільний кодекс України передбачає наступні права співвласника у праві спільної часткової власності: здійснення права спільної часткової власності (ст..358 ЦК України), виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності (ст..364 ЦК України) та поділ майна, що є у спільній частковій власності (ст..367 ЦК України).

Кожна із вказаних статей має різні юридичні наслідки щодо права часткової власності.

Ухвалюючи рішення та вирішуючи первісні вимоги, суд першої інстанції, застосовував норми статті 367 ЦК України, які регламентують поділ майна, що є у спільній частковій власності, чим вийшов за межі позовних вимог та допустив порушення частини 1 статті 11 ЦПК України, згідно якої суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, оскільки позивач звернулась до суду з позовними вимогами про встановлення порядку користування ? частиною домоволодіння, а не вимогами про поділ майна.

Частиною 2,3 статті 358 ЦК України встановлено, що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Як вбачається з договору дарування від 14 серпня 1998 року ОСОБА_14 набула права власності на ? частину будинку з належною частиною надвірних споруд, що знаходяться в АДРЕСА_1 та земельною ділянкою площею 500 кв.м. (т.1 а.с.206,207)

Оскільки будинок в натурі не поділений і не виділено частка із майна, що є у спільній частковій власності то порядок користування може встановлюватись між усіма учасниками спільної часткової власності, а не частиною, частка яких складає ?, так як при вказаних обставинах кожен із співвласників має право користуватись будь-якою частиною будинку.

Між сторонами склався порядок користування будинком, за яким ОСОБА_7 користується приміщеннями №№ 2-1 - 2-5 будинку загальною площею 42,3 кв.м.; ОСОБА_8 користується приміщенням №1-1 - 1-7 будинку загальною площею 60,6 кв.м.; ОСОБА_6, користується приміщеннями будинку №№ 3-1 - 3-3 загальною площею 24,3 кв.м.

Як вбачається з технічного паспорта житлового будинку(т.2 а.с.217-223) перше та друге приміщення, яким користується ОСОБА_6 не мають природного освітлення.

Будинок обладнаний системою опалення яка працює на природному газу, котел якого знаходиться в приміщенні яке перебуває в користуванні ОСОБА_7, що встановлено рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 1 квітня 2015 року (т.3 а.с.50-55)

Предметом спору є житло, тобто жиле приміщення, призначене та придатне для постійного чи тимчасового проживання (ст..379 ЦК України), тому вимоги до такого приміщення мають відповідати умовам, за яких буде забезпечено життєдіяльність людини, в тому числі і наявність опалення в певний період пори року.

Порядок користування житлом, не передбачає переобладнання та перепланування такого приміщення на відміну від виділу чи поділу, тому при встановленні порядку користування будинком, місця загального користування, в тому числі і приміщення в яких знаходиться обладнання для опалення (газовий котел та прилад обліку) мають залишатись в спільному користуванні.

Про це також зазначив і Пленум Верховного Суду України в пункті 6 постанови від 04.10.1991, № 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок"

Однак зі змісту як позовної заяви так і поданої апеляційної скарги, та підтверджено було ОСОБА_7 в судовому засіданні, вбачається, що вона такий порядок користування будинком встановлювати не бажає, наполягає на поділі частини будинку в натурі без зазначення такої вимоги в поданій до суду позовній заяві, а тому із вказаних підстав позовна вимога щодо встановлення порядку користування будинковолодінням не підлягає задоволенню.

Оскільки частки кожного співвласника будинку не виділені в натурі та майно яке перебуває в спільній частковій власності не поділено, відповідно кожний із співвласників має право на користування будь-якою частиною будинку, а тому не можливо встановити порядок користування земельною ділянкою, так як вказаний порядок безпосередньо залежить від того, яка частина кожному із учасників часткової власності буде виділена.

Окрім цього спірна земельна ділянка перебуває у власності Черкаської міської ради, однак вказана особа, до участі в справі, залучена не була.

Зміст рішення суду встановлено в статті 215 ЦПК України.

В п.11 Постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК). Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

В порушення вимог закону та вказаних роз'яснень, суд першої інстанції, зустрічні позовні вимоги фактично не розглянув, оскільки не навів дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини та відмовив в задоволенні зустрічного позову лише з тих підстав, що ОСОБА_6 пропустила строк звернення до суду.

Однак зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню за своєю суттю, а тому в задоволенні зустрічних позовних вимог має бути відмовлено саме із цих підстав, а не в зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Як вбачається з договору дарування частини будинку від 30 жовтня 2008 року ОСОБА_9 подарував, а ОСОБА_7 прийняла в дар 5/12 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд АДРЕСА_1, розташованого на земельній ділянці розміром 1111 кв.м.(т.1 а.с.4)

За змістом частини 1 статті 317 ЦК України, власникові належить право розпорядження своїм майно, на час укладення оспорюваного договору таким був ОСОБА_9, а частиною 1 статті 361 ЦК України встановлено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Тому такі підстави як укладення договору з сторонньою особою та без виділення частки в натурі у праві власності не є порушенням норм ЦК України і не може бути підставою для визнання договору дарування недійсним.

Частинами 1,2 статті 3 ЦПК України, встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Відповідно до частини 1 статті 39 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.

ОСОБА_6 зазначаючи про те, що при укладенні оспорюваного договору, були порушені майнові права малолітнього ОСОБА_13 не є його матір'ю, усиновлювачем або опікуном, а тому не має права звертатись до суду з позовом на захист майнового права вказаної особи.

Право баби на захист онуків передбачене статтею 258 СК України знаходиться в главі 21 СК України яка має назву «Особисті немайнові права та обов'язки інших членів сімї та родичів», а тому стосується немайнових прав.

В даній справі, таке право як право користування малолітньою дитиною житлом, відноситься до майнового права.

Згідно частин 1,2 статті 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

З оспорюваного договору дарування вбачається, що він був спрямований на безоплатний перехід права власності від дарителя до обдарованого, доказів які підтверджували б, що вказаний правочин був спрямований на знищення чи пошкодження майна позивача за зустрічним позовом суду надано не було, а наявність спору щодо користування спільною частковою власністю не підтверджує вказану обставину.

Частиною 1 статті 356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

З оспорюваного договору, свідоцтва про право на спадщину за законом, від 19 травня 1982 року та договору дарування від 10 жовтня 2008 року №4092 вбачається, що ОСОБА_9, на день укладення оспорюваного договору дарування, належала частка у розмірі 5/12 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд АДРЕСА_1, тому доводи ОСОБА_6, що будинок АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю не відповідає фактичним обставинам справи.

Оскільки наступні зустрічні позовні вимоги є похідними від вимоги про визнання недійсним договору дарування, яка з вище зазначених підстав не підлягає задоволенню, то відповідно не підлягають задоволенню вказані вимоги.

Суд першої інстанції вказані вимоги закону та обставини справи не врахував, а тому рішення суду підлягає скасуванню і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог з інших підстав.

Керуючись ст..ст.303,307,309, 313, 314,316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - задовольнити частково, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 травня 2016 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення яким:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_8 про встановлення порядку користування домоволодінням та земельною ділянкою та зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_9, ОСОБА_7, приватного нотаріуса Михайлівської Аліси Анатоліївни треті особи служба у справах дітей Черкаської міської ради, ОСОБА_11, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 243 гривни 60 копійок.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів.

Головуючий :

Судді :