АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №644/1393/15-ц Головуючий суддя І інстанції Черняк В. Г.
Провадження № 22-ц/790/3560/16 Суддя доповідач Малінська С.М.
Категорія: Спори про право власності та інші речові права про приватну власність
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області у складі :

головуючого - судді Малінської С.М.,

суддів : Бровченка І.О., Швецової Л.А.,

за участю секретаря - Єрьоменко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою представника Харківської міської ради на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 16 березня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності в порядку спадкування за законом,-

встановила:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Харківської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності в порядку спадкування за законом, в якому просить встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 ОСОБА_2 однією сім'єю з 1983 року по час відкриття спадщини - 21 квітня 2014 року, визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_2, померлої 21 квітня 2014 року.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що вона є співвласником 1/2 частки квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.11.2014 року, після смерті чоловіка ОСОБА_3 З ОСОБА_3 позивач зареєструвала шлюб у 1983 році.

З цього часу позивач почала мешкати разом з чоловіком та його тіткою ОСОБА_2 Чоловік позивача ОСОБА_3 помер 20 березня 2014 року. Після його смерті позивач залишилась проживати з ОСОБА_2 У позивача, її чоловіка ОСОБА_3 та тітки чоловіка ОСОБА_2 був сумісний бюджет, вони спільно купували продукти та харчувалися, спільно вирішували побутові питання.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 16 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Харківської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування за законом - задоволені. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім'єю з 1983 року по час відкриття спадщини 21 квітня 2014 року.

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_2, померлої 21 квітня 2014 року.

В апеляційні скарзі представник Харківської міської ради, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, вважає, що рішення підлягає скасуванню, оскільки судом неповно зясовано обставини, що мають значення по справі.

Апелянт зазначає, що ОСОБА_2 померла 21.04.2014 року, але позивачем не надано жодного належного доказу щодо реєстрації та місця проживання ОСОБА_2

В судовому рішення відсутні докази, на які посилається суд як на підтвердження факту сумісного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на час відкриття спадщини, а саме, що вони були повязані спільним побутом, мали взаємні права та обовязки.

На думку апелянта, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не проживали разом, оскільки були зареєстровані за різними адресами та не могли проживати у розумінні ст. 3 Сімейного кодексу України.

Також вказує на те, що судом не досліджувалась інформація про осіб, що мешкали в квартирі АДРЕСА_2 на час смерті ОСОБА_2, також в судовому рішення не зазначено, кому саме належала спірна квартира на праві власності; не досліджувалась інформація щодо інших спадкоємців, які мають право на обовязкову частку у спадщині, після смерті ОСОБА_2

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1). чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2). чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3). які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4). яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Згідно положень ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Судовим розглядом встановлено, що 20 березня 2014 року помер ОСОБА_3, згідно свідоцтва про смерть серії 1-ВЛ № 434281, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 4223.

Померлий ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_1 перебували у шлюбі, зареєстрованому 09 липня 1983 року.

Після смерті чоловіка позивач ОСОБА_1 успадкувала 1/2 частину квартири АДРЕСА_3, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 листопада 2014 року.

Дана квартира належала ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право на житло від 11 грудня 2006 року реєстраційний номер 7-06-273885.

ОСОБА_2 померла 21 квітня 2014 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ВЛ № 442141, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 5912.

Згідно з п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

Згідно пояснень позивача ОСОБА_1, вона з 1983 року позивач почала мешкати разом з чоловіком та його тіткою ОСОБА_2 Спочатку вони проживали за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, а з грудня 1983 року вони переїхали до квартири № 85. Позивачка, її чоловік ОСОБА_3 та тітка чоловіка ОСОБА_2 проживали разом як сім'я, були пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. У них був сумісний бюджет, вони спільно купували продукти та харчувалися, спільно вирішували побутові питання, користувались спільним майном.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 показали, що ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали разом як одна сім'я, вони вели спільний бюджет, у них все було спільне. Вони піклувалися одне про одного, допомагали за станом здоров'я.

Сукупність показань свідків, щодо обставин сумісного проживання позивачки з ОСОБА_2 в період з 1983 року по день смерті останньої, суд вважав, достатньо свідчать про наявність обставин в підтвердження факту проживання позивачки зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом).

Згідно положень правил частини другої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки.

За таких обставин, суд вважав встановленим, що позивач ОСОБА_1 з 1983 року проживала однією сім'єю з ОСОБА_2, померлою 21.04.2014 року, будучи пов'язаними спільним побутом та маючи взаємні права та обов'язки, а не тільки мешкаючи в одній квартирі.

Доводи відповідача в заперечення позову з тих обставин, що позивачка знаходилась в зареєстрованому шлюбі зі своїм чоловіком ОСОБА_3 фактично за місяць до смерті ОСОБА_2, що на їх думку виключає визнання факту проживання однією сімєю з ОСОБА_2 суд вважає безпідставним, таким, що не має беззаперечних правових наслідків при зясуванні обставин встановлення факту проживання (не проживання ) особи однією сімєю зі спадкодавцем оскільки до спадкоємців належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки.

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за законом або заповітом.

Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 05.03.2015 року, відомості щодо заповіту ОСОБА_2 відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Згідно відповіді Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори № 1075/01-16 від 08.04.2015 року, після смерті ОСОБА_2, померлої 21.04.2014 року, заведена спадкова справа, до нотаріальної контори надійшли 19.05.2014 року заява ОСОБА_1 та 19.03.2015 року заява ОСОБА_9

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2015 року ОСОБА_9 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Згідно зі ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом, як спадкоємець четвертої черги.

Згідно відповіді Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори № 867/02-14 від 23 березня 2015 року, ОСОБА_1 рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту проживання зі спадкодавцем.

За таких обставин, оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 дійсно з 1983 року проживала однією сім'єю з ОСОБА_2, померлою 21.04.2014 року, позивач у встановлений законом строк звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до Харківської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності в порядку спадкування за законом обгрунтований та підлягає задоволенню.

Судом було встановлено, що після смерті чоловіка позивач ОСОБА_1 успадкувала 1/2 частину квартири АДРЕСА_3, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 листопада 2014 року. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації. Права власності від 25.11.2014 року № 29999163 ОСОБА_1 належить ? частини квартири за адресою: АДРЕСА_4.

Дана квартира належала ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право на житло від 11 грудня 2006 року реєстраційний номер 7-06-273885. ОСОБА_2 померла 21 квітня 2014 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ВЛ № 442141, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 5912.

Згідно довідки дільниці № 49 Комунального підприємства «Жилкомсервіс», дільниця № 49, ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, який помер 20.03.2014 року з 21.03.2014 року.

Згідно відповіді дванадцятої Харківської нотаріальної контори № 867/02-14 від 23 березня 2015 року 21 квітня 2014 року в м. Харкові померла ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка на час відкриття спадщини мешкала за адресою: АДРЕСА_5. 19 травня 2014 року ОСОБА_1 подала заяву про прийняття спадщини після спадкодавці згідно зі ст. 1264 ЦК України, як спадкоємиця четвертої черги, яка проживала зі спадкодавцем однією сімєю не менш пяти років до часу відкриття спадщини. На підставі цієї заяви заведено спадкову справу № 381/2014. Зі слів ОСОБА_1 та з матеріалів справи, ОСОБА_2 на час відкриття спадщини в шлюбі не перебувала, дітей в неї не було. Отже, право на спадкування отримають наступні черги. Отже, для того, щоб видати на її імя свідоцтво про право на спадщину за законом, як спадкоємцю четвертої черги, їй необхідно надати до нотаріальної контори документи, які підтверджують, що вона проживала зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Харківської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Рішення суду є законним і обґрунтованим, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу представника Харківської міської ради і залишає рішення без змін.

Виходячи з наведеного і керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника Харківської міської ради - відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 16 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді :