Справа № 2/489/730/2016
РІШЕННЯ

Іменем України

14.06.2016 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді - Тихонової Н.С.,

при секретарі - Бреженюк Н.С.,

за участю:

позивачки - ОСОБА_1,

представника позивачки - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна,

ВСТАНОВИВ:

В січні 2015 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна.

Вказувала на те, що з січня 1997 року по травень 2014 року вона проживала однією сімєю, без реєстрації шлюбу з відповідачем та вела з ним спільне господарство. 16.10.2003 р. після продажу належної їй двокімнатної квартири та однокімнатної квартири, яка належала на праві власності відповідачу, ними було придбано житловий будинок № 8 по провул. Пятому Прибузькому в м. Миколаєві. Також за час спільного проживання сторонами було придбано , у липні 2003 р., трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, а в 2007 р. автомобіль марки OPEL модель ASTRA 1.4, 2004 р.в., д/н НОМЕР_1, право власності на які було оформлено на відповідача ОСОБА_3

Посилаючись на викладене та бажаючи захистити своє право на частку в спірному майні, позивач, керуючись ст. 74 СК України, просила позов задовольнити, встановити факт її та ОСОБА_3 проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу починаючи з січня 1997 р. по травень 2014 р. та визнати за нею право власності на ? частку вищезазначених квартири та автомобіля.

В подальшому позивачка неодноразово уточнювала свої вимоги. Так ОСОБА_1 посилалась на те, в 2005 р. внаслідок переобладнання житлової квартири в нежитлове приміщення, відповідач ОСОБА_3 набув право власності на нежитлові приміщення № 43 магазин промислових товарів, що знаходиться за адресою: м. Миколаїв, вул. Молодогвардійська, 53. Крім того зазначала, що відповідач без її згоди продав куплений за час спільного проживання автомобіль.

Враховуючи викладене, остаточно ОСОБА_1 просила суд:

-встановити факт сумісного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в період з січня 1997 р. по травень 2014 р.;

- визнати нежитлові приміщення № 43 магазину промислових товарів, що знаходиться за адресою м. Миколаїв, вул. Молодогвардійська, 53, обєктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину нежитлових приміщень № 43 магазину промислових товарів, що знаходиться за адресою м. Миколаїв, вул. Молодогвардійська, 53;

-визнати автомобіль НОМЕР_2, дата реєстрації 25.09.2007 р., обєктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3;

-стягнути з ОСОБА_3 на її користь компенсацію вартості ? частки автомобіля НОМЕР_2, дата реєстрації 25.09.2007 р., з урахуванням індексу інфляції, у загальному розмірі 98 656 грн. 00 коп.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник в судовому засіданні позов не визнали. ОСОБА_3 погодився із тим, що підтримував близькі стосунки із позивачем, проте категорично заперечував проти проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_1 та наявності спільного побуту, бюджету, ведення спільного господарства. Наполягав на придбанні спірного майна квартири та автомобіля за власні кошти.

Вислухавши пояснення сторін, представників, свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 познайомились, відповідно до їх пояснень, у 1997 році, підтримували близькі стосунки.

На той час ОСОБА_1 , разом із неповнолітньою донькою ОСОБА_5, мешкала за адресою АДРЕСА_2, а ОСОБА_3 мешкав у житлову будинку, який належав йому на праві власності.

Після продажу будинку, згідно договору купівлі-продажу, зареєстрованого на товарній біржі «Нерухомість-Південь» міста Миколаєва від 14.07.1999 року за р. № 3485 ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_3. В подальшому, згідно договору купівлі-продажу від 08.09.2003 року, ОСОБА_3 продав зазначену квартиру.

18.07.2003 р. відповідно до Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ММНО ОСОБА_7, ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_3 купив трикімнатну квартиру № 43, що знаходиться в м. Миколаєві по вул. Молодогвардійська, 53.

Згідно Рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1622 від 24.10.2003 р. ПП ОСОБА_3 було дозволено переведення житлових приміщень квартири АДРЕСА_4 в нежитлові.

01.07.2005 р. Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради було видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, відповідно до якого ОСОБА_3 на праві приватної власності належать нежитлові приміщення № 43 магазину промислових товарів по вул. Молодогвардійська, 53 в м. Миколаєві.

16.10.2003 р. на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого ПН ММНО ОСОБА_9, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 купили будинок № 8 по провулку Пятому Прибузькому в м. Миколаєві наступним чином: 2/3 частини - ОСОБА_1, 1/3 частина - ОСОБА_3

При цьому, згідно тверджень позивача у судовому засіданні, що не заперечував відповідач, частки було оформлено таким чином, оскільки фактично відбувся обмін, за яким продавець цього житлового будинку ОСОБА_10 (на підставі договору дарування) отримала замість коштів - квартиру за адресою АДРЕСА_2, яка належала ОСОБА_1, а ОСОБА_3 вклав свої особисті кошти у ремонт будинку, які залишились у нього від продажу належної йому квартири АДРЕСА_3 та після придбання ним за власні кошти квартири АДРЕСА_4.

Також, згідно тверджень сторін у судовому засіданні, ОСОБА_3, з 1997 року неодноразово продавав автомобілі, які належали йому на праві приватної власності, замість яких купував нові транспортні засоби. У 2007 році ОСОБА_3 також продав старий автомобіль, замість якого ним було придбано автомобіль НОМЕР_2, шляхом укладання кредитного Договору. Також між ним та банком було укладено договір застави цього транспортного засобу.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль OPEL ASTRA 1.4, 2004 р.в., д/н НОМЕР_1, було зареєстровано за ОСОБА_3

У відповідності до Довідки ПАТ «УкрСиббанк» від 10.08.2009 р. за вих. № 138-3/34-4/435 станом на 10.08.2009 р. заборгованість за кредитним договором на придбання автомобіля OPEL ASTRA погашена ОСОБА_3 в повному обсязі.

В подальшому, 26.12.2014 р. згідно довідки-рахунку серії ВІА № 900290 ОСОБА_3 продав належний йому на праві власності автомобіль НОМЕР_2, ОСОБА_11 Згідно вказаної довідки вартість автомобіля склала двісті (виправлено на «сто») тисяч гривень.

Право спільної власності виникає з підстав, що не заборонені законом, в тому числі у звязку з його набуттям у шлюбі.

За загальним правилом, проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя (ч. 2 ст. 21 СК України).

Водночас ст. 74 СК України презюмує, що майно, набуте жінкою та чоловіком, що проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку, доходу, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.

Вважається, що кожна річ, набута зазначеними особами за період їх проживання однією сім`єю без шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із ч. 1 Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01.01.2004 р.

З заявлених вимог вбачається, що ОСОБА_1 просить суд встановити факт її сумісного проживання з відповідачем в період з січня 1997 р. по травень 2014 р.

Однак до січня 2004 р. діяв КпШС України, яким не було передбачено можливості визнання факту спільного проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, як підстави для визнання набутого ними майна їх спільною власністю.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності. Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, повязані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону Про власність, статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України Про власність"), тощо.

Отже майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У звязку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Аналогічний правовий висновок був здійснений Верховним Судом України при розгляді справи № 6-135цс13.

Також суд вважає, що встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу встановлюється у випадках, коли це має юридичне значення. Вимоги особи про встановлення факту має обумовлюватись певною конкретною матеріально-правовою метою.

Водночас судом встановлено, що спірне майно, яке позивачка просить визнати спільною сумісною власністю з відповідачем (автомобіль НОМЕР_2 та нежитлові приміщення № 43 магазину промислових товарів по вул. Молодогвардійська, 53 в м. Миколаєві) було придбано ОСОБА_3 в період дії Сімейного кодексу України, а не КпШС України,

отже встановлення факту проживання сторін однією сімєю з січня 1997 року до 1.01.2004 р. на думку суду, не мають юридичного значення, а тому вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Стосовно періоду з 01.01.2004 року по травень 2014року, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, яке є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене для застосування ст. 74 СК України до спірних правовідносин суду необхідно встановити: факт проживання жінки та чоловіка однією сімєю, які не перебувають у шлюбі між собою або в іншому шлюбі; спірне майно набуто сторонами саме у визначений час; письмовим договором між ними не встановлено, що набуте майно належить їм не на праві спільної сумісної власності.

Звертаючись з позовом до відповідача про визнання за нею права власності на ? частину нежитлових приміщень магазину та компенсацію вартості ? частки автомобіля, ОСОБА_1 посилається на положення ст. 74 СК України.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за звернення фізичних чи юридичних осіб , поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог ст. ст. 58-59, 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень.

Недоведеність обставин, на яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові.

З поданого позову вбачається, що позивачка ОСОБА_1 наполягає на тому, що в період, на час придбання спірного майна, та до травня 2014 року вона проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу з відповідачем.

При цьому, на підтвердження вказаної обставини посилається на покази свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, яких було опитано у судовому засіданні та фотографії, на яких вона зображена разом із відповідачем. Однак суд не може прийняти вказані пояснення до уваги та розцінювати їх як належні, достовірні та допустимі докази заявлених вимог, оскільки ці особи не є безсторонніми, вказані свідки є донькою та близькою подругою позивачки та виявляють прихильність до вирішення спору на користь позивача. Фотографії, за своїм характером, лише засвідчують перебування осіб поряд у певний час та місці, проте не є доказом сімейних відносин, спільного ведення господарства, бюджету та побуту.

Також позивач, в якості доказу проживання з відповідача однією сімєю, посилається на те, що вона та відповідач в 2003 р. спільно придбали житловий будинок № 8 по пров. 5 Прибузькому в м. Миколаєві.

Однак суд не може прийняти вказану обставину як достовірний та достатній доказ того, що сторони проживали однією сімєю, оскільки сам факт спільного придбання фізичними особами нерухомості та навіть проживання за однією адресою, не свідчить про ведення ними спільного господарства, підтримання подружніх відносин тощо.

Крім того, самою позивачкою у судовому засіданні неодноразово зазначалось, що спірний автомобіль у 2007 році було придбано та оформлено у кредит відповідачем, з урахуванням його особистих коштів, які було ним отримані від продажу попереднього транспортного засобу, який належав ОСОБА_3 на праві власності. Кредит сплачено ОСОБА_3

Також позивач наголошувала у судовому засіданні на тому, що хоча по датам укладання договорів не збігається отримання коштів, через пізніше оформлення, проте особисто ОСОБА_3 придбав за власні кошти квартиру АДРЕСА_4 , які отримав від продажу належної йому квартири АДРЕСА_3, для розташування у неї магазину, для подальшого заробітку.

Це узгоджується із тим, що з 01.04.2002 року ОСОБА_3 зареєстрований як фізична особа - підприємець та платник єдиного податку.

Таким чином, позивачем було наголошено на тому, що фактично спільного бюджету у сторін у зазначений час не було, кожен вирішував матеріальні питання з певною метою на власний розсуд, що не притаманно подружнім відносинам з огляду на спільний побут та ведення господарства.

Також виявляється сумнівним твердження позивача про проживання однією сімєю із відповідачем, оскільки за тривалий час, майже 17 років (з 1997 року по 2014 рік) сторонами спільно не було придбано жодної речі ( техніка, меблі, одяг тощо), відповідно до пояснень сторін та свідків.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем не доведено факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу із відповідачем у період з 01.01.2004 року по травень 2014 року, відповідно вимоги в цієї частині також не підлягають задоволенню.

Оскільки заявлені позивачем вимоги в частині визнання спільною сумісною власністю сторін нежитлові приміщення № 43 магазину промислових товарів, що знаходиться за адресою м. Миколаїв, вул. Молодогвардійська, 53 та автомобіль OPEL ASTRA, а також визнання права власності та стягнення компенсації є похідними від встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, у задоволенні вказаних вимог також необхідно відмовити.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з позивача на користь держави необхідно стягнути судовий збір за майнову вимогу в частині стягнення компенсації вартості ? частки автомобіля (986.56 грн.), який не було сплачено при подачі уточнених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 10, 14, 30, 60, 62, 212-214 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 986 грн. 56 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Апеляційному суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: