АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 679/1926/15-ц
Провадження № 22-ц/792/1103/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої судді Спірідонової Т.В.,

суддів Купельського А.В., Фанди В.П.,

секретар Лапко Ю.В.,

з участю: представника апелянта ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 29 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору позики удаваним,

в с т а н о в и л а:

В жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом та просила стягнути на її користь з відповідача ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 10 582,04 доларів США, що еквівалентно 223783грн.06коп., а саме: борг за договором позики - 7180 доларів США, що еквівалентно 151838грн.62коп., проценти за користування позикою в розмірі 2808,36 доларів США, що еквівалентно 59389грн.63коп. та три проценти річних - 593,68 доларів США, що еквівалентно 12554грн.81коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 01 червня 2012 року вона позичила відповідачу грошові кошти у сумі 7180 доларів США до 01 червня 2013 року, що підтверджується розпискою. Однак, ОСОБА_3 ухиляється від повернення боргу. Оскільки укладений з ОСОБА_3 договір позики не є безпроцентним, то відповідач відповідно до ч.2 ст.1048 ЦК України зобовязаний сплатити проценти від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України, якщо договір позики не передбачає інших умов. Крім того, відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання на вимогу кредитора зобовязаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, яка за період з 02.01.2013 року по 05.10.2015 року становить 593,68 доларів США, що еквівалентно 12554 грн.81коп.

ОСОБА_3 звернувся з зустрічним позовом та просив визнати договір позики від 01 червня 2012 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, таким, що

_____________________________________________________________________________________

Головуюча у першій інстанції ОСОБА_5

Доповідач Спірідонова Т.В. Категорія : 27

укладений з метою приховати інший правочин та таким, що є удаваним,а відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що регулюються договорами позики від 18 липня 2006 року та 24 січня 2007 року.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 вказав, що 18 липня 2006 року він уклав договір позики з ОСОБА_4, згідно якого він отримав в позику 3000 доларів США терміном на 1 рік, тобто до 18 липня 2007 року зі сплатою 15% річних за користування коштами, що складало суму 450 доларів США. Кошти йому були передані в сумі 15240грн. За розпискою ОСОБА_3 зобов'язувався 18 липня 2007 року повернути 17520грн. або 3450 доларів США в залежності від інфляційних процесів. 24 січня 2007 року ОСОБА_3 уклав ще один договір позики з ОСОБА_4, на підтвердження якого також написав розписку, згідно якої отримав в позику 10000 гривень до 20.01.2008 року зі сплатою 17 % річних за користування коштами, що становить 1700 гривень. Також з метою уникнення інфляційних процесів в розписці була визначена сума для повернення коштів в розмірі 2294 доларів США, що включає в себе і 17% річних за користування коштами. Кошти за вищевказаними договорами позики він частково повертав. Станом на 18 грудня 2008 року за розписками від 18 липня 2006 року, від 24 січня 2007 року та процентами за користування грошами у ОСОБА_3 утворилася заборгованість в гривнях, що в іноземній валюті становила 7000 доларів США. Внаслідок утворення вказаної заборгованості, 18 грудня 2008 року ОСОБА_3 написав нову розписку, за якою начебто уклав новий договір з ОСОБА_4 та отримав в позику 7000 доларів США. За цією розпискою відсоткова ставка не встановлювалась, кошти в зазначеній сумі йому не передавались. 18 липня 2009 року на підтвердження заборгованості за договорами позики від 18 липня 2006 року та від 24 січня 2007 року ОСОБА_3 знову склав розписку на суму 7000 доларів США, в якій був визначений строк до 18 січня 2010 року. Кошти за цією розпискою він не отримував, а вона виступала підтвердженням заборгованості за договорами позики від 18 липня 2006 року та від 24 січня 2007 року. ОСОБА_3 1 червня 2012 року знову написав розписку про отримання від ОСОБА_4 коштів уже в розмірі 7180 доларів США, однак і ця розписка є лише підтвердженням заборгованості, яка виникла за договорами позики, укладеними між ними 18 липня 2006 року та 24 січня 2007 року, на яку в період з 18 січня 2010 року по 01 червня 2012 року нараховувалась відсоткова ставка в розмірі 15% річних, а також враховувались кошти повернуті їй відповідачем - позивачем та його родичами. Отже, за договором позики від 18 липня 2006 року ОСОБА_4 передала ОСОБА_3 15240грн., за договором позики від 24 січня 2007 року - 10000 грн. За розписками за період від 18 грудня 2008 року до 01 червня 2012 року кошти не передавались, а лише зазначалась сума заборгованості за попередніми договорами позики з врахуванням повернених коштів ОСОБА_3 та його родичами. Розписки, написані ОСОБА_3 після 24 січня 2007 року були укладені не з метою підтвердження передачі грошових коштів в позику, а для підтвердження того, що він має заборгованість за договорами позики від 18 липня 2006 року та від 24 січня 2007 року, а тому не спричиняють наслідків, що обумовлені цими правочинами і були вчинені, щоб приховати відносини, що склалися між сторонами за договорами позики від 18 липня 2006 року та від 24 січня 2007 року.

Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 14 грудня 2015 року зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору позики удаваним обєднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 29 грудня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики від 01 червня 2012 року в розмірі 7180 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України становить 151838грн.62 коп., три проценти річних від простроченої суми в розмірі 593,68 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України становить 12554грн.81коп., проценти за користування позикою в розмірі 2808,36 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України становить 59389грн.63коп., а

всього: 10582,04 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України становить 223783грн.06коп. та судовий збір в розмірі 2237грн. 83коп. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору позики удаваним відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що розписка про отримання коштів від 01.06.2010 року є лише підтвердженням заборгованості за договорами позики від 18.07.2006 року та 24.01.2007 року. Судом не взято до уваги попередні розписки, а також точні розрахунки, наведені в проекті розписки за 18.12.2008 року та лист з розрахунками, написані ОСОБА_4, які свідчать про тривалість зобовязальних відносин між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та підтверджують те, що кошти за розпискою від 01.06.2012 року відповідачем не отримувалась.

Апелянт ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_4повідомлені належним чином про час і місце слухання справи, у судове засідання не зявилися.

Представник апелянта ОСОБА_3 - ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, просить її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_2, заперечуючи проти апеляційної скарги, зазначив, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Заслухавши учасників процесу та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Однак зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Рішення суду першої інстанції слід змінити в частині визначення валюти платежу при стягненні заборгованості з ОСОБА_3

Встановлено, що 01 червня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач ОСОБА_3 отримав від позивача ОСОБА_4 позику у сумі 7180 доларів США терміном до 01.01.2013 року та зобов'язався повернути 540 доларів США за користування кредитом. Загальна сума 7720 доларів США. ОСОБА_3 зобов'язався повернути вказані кошти до 01.01.2013 року наступним чином: якщо долар в ціні подешевіє - поверне 61760 гривень, якщо подорожчає або залишиться незмінним - 7720 доларів США.

В обумовлений строк ОСОБА_3 кошти не повернув.

Частиною 1 статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими

ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Вказані правові висновки висловлені Верховним Судом України в постановах №6-1967цс15 від 11.11.2015р. та № 6-63цс13 від 18.09.2013 р.

За змістом статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно зі статтею 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

На підтвердження укладення договору позики позивач надав суду оригінал розписки від 01 червня 2012 року, яка свідчить про отримання ОСОБА_3 у позику грошових коштів в сумі 7180 доларів США.

Представник ОСОБА_6 в судовому засіданні підтвердив факт написання відповідачем вищевказаної розписки.

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Враховуючи наявність у ОСОБА_6 оригіналів написаних ним розписок від 18.07.2006 року, від 24.01.2007 року, від 18.07.2009 року суд дійшов до обгрунтованого висновку про виконання ОСОБА_6 своїх зобов'язань перед ОСОБА_4 щодо повернення їй зазначених у вказаних розписках коштів.

За таких обставин, посилання представника апелянта ОСОБА_6 на те, що написання розписки від 01.06.2012 року не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, що обумовлені в ній, а було вчинене з метою приховати відносини, що склалися між сторонами за договорами позики від 18.07.2006 року та від 24.01.2007 року, є безпідставними, оскільки ним не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин.

Тому, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_6 про визнання договору позики удаваним.

Також, не заслуговують на увагу надані представником ОСОБА_6 розрахунки із зазначенням сум коштів та відмітками про їх повернення, оскільки з них не вбачається хто зробив зазначені записи, що це за суми, хто і кому їх сплачував. В даній

записці відсутня вказівка на те, що кошти сплачувалися ОСОБА_6 для ОСОБА_7 за договором позики від 01.06.2012 року.

Відповідач ОСОБА_6 не надав належних та допустимих доказів виконання ним зобов'язання за договором позики.

Оцінивши наявні у справі докази, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_6 зобов'язання за договором позики не виконав і отримані кошти в сумі 7180 доларів США ОСОБА_4 не повернув, що підтверджується також наявним у ОСОБА_4 оригіналом розписки.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки ОСОБА_6 не виконав зобов'язання за договором позики, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України три проценти річних від простроченої суми за період з 02.01.2013 року по 05.10.2015 року становить 593,68 доларів США (7180 доларів СШАх3%):365 днів) х 1006 днів), що еквівалентно 12554грн.81коп.

У частині першій статті 1048 ЦК України, яка має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує пятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Таким чином, у випадку, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, позичальник зобовязаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики.

Вказана правова позиція передбачена у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року №6-36цс14.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_8 має право на отримання процентів за користування грошовими коштами за договором позики в розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України, так як договором позики від 01.06.2012 року розмір процентів не встановлено.

За період з 05.10.2012 року по 05.10.2015 року розмір процентів за користування позикою складає 2808,36 доларів США, що еквівалентно 59389грн.63коп.

Суд першої інстанції правильно визначив, що на користь позивача ОСОБА_4 підлягає стягненню борг за договором позики, проценти за користування кредиту та три проценти річних від простроченої суми.

Разом з тим, стягуючи заборгованість у доларах США суд припустився помилки.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку,

встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України.

Вказана правова позиція передбачена у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року №6-79цс14.

За таких обставин на користь позивача ОСОБА_4 підлягає стягненню з ОСОБА_3 борг за договором позики від 01 червня 2012 року в розмірі 151838грн.62коп., три проценти річних від простроченої суми в розмірі 12554грн.81коп., проценти за користування позикою в розмірі 59389грн.63коп., а всього - 223783грн.06коп.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 29 грудня 2015 року в частині стягнення заборгованості змінити.

Викласти абзац другий резолютивної частини рішення в новій редакції:

«Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики від 01 червня 2012 року в розмірі 151838грн.62коп., три проценти річних від простроченої суми в розмірі 12554грн.81коп., проценти за користування позикою в розмірі 59389грн.63коп., а всього - 223783грн.06коп.»

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча /підпис/ ОСОБА_9

Судді: /підпис/ ОСОБА_10

/підпис/ ОСОБА_11

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду Т.В. Спірідонова