Справа № 153/105/16-ц Провадження № 22-ц/772/1871/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 57 Доповідач Луценко В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого Луценка В.В.,

суддів Матківської М.В., Міхасішина І.В.,

при секретарі Торбасюк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Вінницького обласного управління інспекції з питань захисту прав споживачів, про захист прав споживачів та стягнення пені за прострочення повернення суми адміністративного платежу, за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» - ОСОБА_3 на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 29 березня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача- Вінницького обласного управління інспекції з питань захисту прав споживачів, про захист прав споживачів, зазначивши в заяві, що 11.01.2016 року він та представник ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» ОСОБА_4 підписали договір фінансового лізингу №002866 на придбання автомобіля марки RENAULT SANDERO у власність та передачу йому у користування, як лізингоодержувачу, після сплати адміністративного платежу. До підписання даного договору представник ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» усно повідомила йому про необхідність сплатити адміністративний платіж, який становить фіксовану суму 70 000 гривень, що він і зробив. Однак після отримання примірника договору з відповідними додатками зясувалося, що належний до сплати адміністративний платіж є погоджений сторонами відсотком від вартості предмета лізингу і становить 28 139 гривень. Таким чином, дізнавшись, що внаслідок обманних дій відповідача ним переплачено 41 860 гривень, а також виявивши ряд несправедливих в контексті положень ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» умов договору, він скористався правомочністю, передбаченою ч.6 ст.11 цього Закону про відкликання своєї згоди на укладення договору та вимагає повернення сплаченої ним повної суми адміністративного платежу, про що направив повідомлення ТОВ «Лізингова Компанія «ВАШ АВТО». Оскільки ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» залишила його повідомлення про повернення адміністративного платежу без реагування, з метою захисту своїх споживчих прав, він звернувся до суду з даним позовом, просить суд стягнути з відповідача на його користь сплачений ним адміністративний платіж в розмірі 70 000 гривень, а також пеню в розмірі 3500 гривень за прострочення повернення суми адміністративного платежу за пять днів на дату подачі позовної заяви до суду.

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 29.03.2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_2 на підставі повідомлення про відкликання згоди на укладення договору фінансового лізингу №002866 від 11.01.2016 року 70 000 гривень адміністративного платежу, сплачених ним згідно договору фінансового лізингу №002866 від 11.01.2016 року.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_2 3500 гривень пені за прострочення повернення суми адміністративного платежу за пять днів, станом на дату подачі позовної заяви до суду (02.02.2016 року).

В решті частини позову відмовлено.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 700 гривень.

В апеляційній скарзі представник ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення вимог процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення і заперечення сторін, які зявились в судове засідання судова колегія приходить до висновку про те, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Законом України «Про фінансовий Лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів», нормами цивільного права та умовами укладеного між сторонами договору фінансового лізингу.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 до ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив, що відповідач ввів в оману позивача запропонувавши йому попередньо на виконання умов договору фінансового лізингу сплатити 70 000 гривень вартості автомобіля, а тому керуючись ч.6 ст.11, ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» стягнув з ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь позивача 70 000 гривень сплаченого ним адміністративного платежу, а також 3500 гривень пені за прострочення повернення суми адміністративного платежу за пять днів. В рішенні суду також зазначено, що в силу ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови укладеного між сторонами у справі договору фінансового лізингу є несправедливими.

Такий висновок суду не відповідає обставинам та матеріалам справи, суперечить нормам матеріального права та вимогам процесуального права, а також умовам укладеного між сторонами договору фінансового лізингу.

Матеріалами справи встановлено, що 11.01. 2016 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» укладено договір фінансового лізингу №002866. За умовами договору товариство зобовязалося придбати у власність предмет лізингу, а саме автомобіль «RENAULT SANDERO» та передати його у користування ОСОБА_2 у строк та на умовах, передбачених цим договором, а ОСОБА_2 зобовязався прийняти предмет лізингу та сплатити лізингові платежі та інші платежі, згідно з умовами укладеного договору (а.с.10-24).

Даний договір фінансового лізингу вступив в силу з моменту його підписання сторонами та діє протягом 78 (сімдесят вісім) календарних місяців, але у будь-якому випадку до повного виконання зобовязань сторонами за даним договором (п.2.1 Договору) (а.с.11).

На виконання умов даного договору 11.01.2016 року позивач ОСОБА_2 на рахунок відповідача ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» сплатив 70 000 гривень адміністративного платежу за договором фінансового лізингу №002866 (а.с.25).

Відповідно до додатку №1 Договору про фінансовий лізинг від 11.01.2016 року ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» зараховано ОСОБА_2 70 000 гривень лізингових платежів, з яких зараховано першочерговий адміністративний платіж у розмірі 28 139,90 гривень та частину авансового платежу у розмірі 41 860,10 гривень.

Після сплати адміністративного платежу ОСОБА_2 скористався своїм правом, передбаченим ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», відкликавши свою згоду на укладення договору фінансового лізингу та почав вимагати у відповідача повернення сплаченої ним раніше повної суми платежу в розмірі 70 000 гривень, а також пені в розмірі 3500 гривень за прострочення повернення суми адміністративного платежу, оскільки на думку позивача підприємницька діяльність ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» є нечесною, і такою що вводить в оману споживача щодо умов укладеного правочину. Умови договору фінансового лізингу є несправедливими та такими, що не відповідають положенням ст.ст.15, 16, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Такі твердження позивача та висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам і матеріалам справи, суперечать нормам матеріального права, якими регулюються правовідносини, що виникли між сторонами.

Статтями 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачені підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики.

Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами визначений у ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч.4 ст.18 цього Закону цей перелік не є вичерпаним.

Згідно з п.2 ч.ч.1, 2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить в оману споживача або є агресивною.

Підприємницька практика (діяльність) може бути такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції (товару) споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

За положеннями п.7 ч.ч.3, 6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняються як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції.

Правочини, здійсненні з використанням нечесної підприємницької практики (діяльності) є недійсними.

Разом з тим, як убачається з матеріалів справи правовідносини, що виникли між сторонами у справі безпосередньо регулюються нормами цивільного права щодо укладення конкретних видів правочину, а також Законом України «Про фінансовий лізинг» та умовами договору фінансового лізингу.

Як зазначено в ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

Згідно ч.2 ст.1 цього Закону за договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч.1 ст.2 зазначеного вище Закону відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.16 цього Закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до положень ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільно-правових обовязків, зокрема є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній форм і досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Як вбачається з матеріалів справи між сторонами в добровільному порядку в письмовій формі було укладено цивільно-правовий договір з дотриманням вимог закону щодо укладення правочину, з погодженням усіх істотних умов, у тому числі щодо прав та відповідальності сторін за договором фінансового лізингу. Тобто між сторонами у справі укладено договір фінансового непрямого лізингу, згідно якого лізингодавець зобовязаний придбати предмет лізингу в майбутньому, а саме після виконання лізингоодержувачем певних договірних зобовязань.

Відповідно до п.1.1 укладеного між сторонами договору фінансового лізингу та специфікації (додатку №2) до договору сторони визначили, що предметом лізингу являється транспортний засіб: автомобіль марки RENOULT, моделі - SANDERO, комплектації-authentique, обєм двигуна - 1.2/бензин, механічного типу КПП та приводом 4*2, що є головною умовою визначення предмету договору.

Таким чином висновок суду першої інстанції про те, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу не містить обовязкових істотних умов, щодо індивідуальних ознак предмету лізингу (автомобіля), який наділений тільки йому властивими ознаками, що вирізняють цей автомобіль з-поміж інших однорідних авто не відповідає дійсності та суперечить наявним доказам, які знаходяться в матеріалах справи.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості (ст.627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

В п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман, щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до ст.230 ЦК України обман має місце тоді, коли одна сторона навмисно вводить в оману іншу сторону правочину стосовно природи правочину, прав та обовязків сторін, а також, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або вона замовчує їх існування.

Як встановлено матеріалами справи договір фінансового лізингу від 11.01.2016 року та додатки до нього підписані сторонами у справі. В момент підписання угоди позивач ОСОБА_5 отримав примірник договору фінансового лізингу з додатками до нього. В своїй заяві від 11.01.2016 року позивач зазначив про те, що умови укладеного правочину йому зрозумілі і погодився сплатити адміністративний платіж та частину авансового платежу.

Таким чином позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу про те, що відповідач у справі обманював позивача щодо природи укладеного правочину або його прав чи обовязків за договором фінансового лізингу.

Вирішуючи спір між сторонами суд прийшов до висновку про те, що умови укладеного договору фінансового лізингу є несправедливими і такими, що не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

З таким висновком суду безперечно погодитись не можна з наступних підстав.

Правовідносини, що виникли між сторонами в першу чергу регулюються нормами цивільного права та спеціальним законам, які регулюють такий вид економічної діяльності, як фінансовий лізинг.

Разом з тим ОСОБА_5 в своїй позовній заяві взагалі не ставить питання щодо недійсності договору фінансового лізингу або окремих його частин та не наводить конкретних підстав, передбачених законом для визнання раніше укладеного правочину недійсним.

В даному випадку Закон України «Про захист прав споживачів» не регулює в повній мірі правовідносин, що склались між сторонами у справі.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається із змісту позовної заяви позивачем ОСОБА_2 не наведено жодного належного та допустимого доказу для доведення тих обставин, на які він посилається, а отже не доведено факту невиконання або неналежного виконання своїх зобовязань з боку відповідача.

Так, позивачем ОСОБА_5 не надано суду допустимих доказів того, що умови договору фінансового лізингу порушують принцип добросовісності у розумінні п.6 ч.1 ст.3 чи ч.3 ст.509 ЦК України, а також того, що умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін і завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.

За змістом п.3 ч.1 ст.11 цього Закону лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього лише у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Законодавством про фінансовий лізинг чітко передбачено порядок, умови та наслідки розірвання договорів фінансового лізингу лізингоодержувачем в односторонньому порядку. Законом передбачено можливість відмовитись від правочину в разі неналежного виконання лізингодавцем умов договору, а саме лише у разі затримки передачі товару у користування, в інших випадках сторони мають обовязково керуватись умовами договору.

Як зазначено в п.4.1 договору про фінансовий лізинг Лізингодавець передає у користування предмет лізингу Лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок Лізингодавця наступних платежів: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу - у разі наявності оплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4 ст.9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.6 ст.9 даного Договору. У разі затримки строку оплати авансового платежу (не враховуючи право Лізингоодержувача виплачувати авансовий платіж протягом 12 місяців), строк поставки предмета лізингу може бути відповідно змінено.

Згідно зі ст.546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Укладеним між сторонами договором фінансового лізингу видом забезпечення виконання зобовязання передбачено штраф.

Водночас, положення п.12.1 Договору фінансового лізингу, зокрема, щодо сплати штрафу діє лише до моменту передачі предмета лізингу у користування лізингоодержувача.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

В даному випадку нормами чинного цивільного законодавства передбачена відповідальність боржника (лізингоодержувача) при розірванні Договору, тобто є однією з гарантій забезпеченням виконання ним своїх обовязків за договором.

Відповідно до п.3.4.4 Договору фінансового лізингу лізингоодержувач має право вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням умов даного договору.

Згідно п.3.4.8 Договору лізингоодержувач має право вимагати від лізингодавця, усунення будь-яких порушень його законних прав на предмет лізингу.

Відповідальність ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» перед позивачем ОСОБА_2 передбачена лише у разі невиконання лізингодавцем умов укладеного між сторонами договору фінансового лізингу.

Позивач ОСОБА_2 в своїй позовній заяві взагалі не вказує, які конкретні умови договору фінансового лізингу не були виконанні відповідачем.

За таких обставин вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідача пені у розмірі 3500 гривень є безпідставними та такими що не ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції ї ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального процесуального права.

Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції в силі залишатись не може і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимогах.

Розподіл судових витрат між сторонами провести у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» - ОСОБА_3задовільнити.

Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 29 березня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення у справі, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Вінницького обласного управління інспекції з питань захисту прав споживачів, про захист прав споживачівта стягнення пені за прострочення повернення суми адміністративного платежу, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО»сплачений судовий збір у розмірі 770 гривень.

Рішення суду набуває законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі 20 днів.

Суддя-доповідач: _______ ОСОБА_6

Судді: _______ Матківська М.В.

_______ ОСОБА_7