Справа № 127/799/16-ц Провадження № 22-ц/772/2079/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 53Доповідач Шемета Т. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючої судді Шемети Т.М.,

суддів: Зайцева А.Ю., Рибчинського В.П.,

при секретарі Топольській В.О.

з участю ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Редакція газети «Дорога. Транспорт. Пішохід» про скасування та визнання незаконним наказу про звільнення та зобовязання змінити дату та формулювання наказу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.05.2016 року,-

в с т а н о в и л а :

19.01.2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом до ТОВ «Редакція газети «Дорога. Транспорт. Пішохід» та висувала вимогу скасувати та визнати незаконним наказ № 10 к від 31.07.2013 року щодо звільнення ОСОБА_4 за прогул та зобовязати керівництво «Редакція газети «Дорога. Транспорт. Пішохід» змінити дату та формулювання наказу на «звільнення за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України», видати наказ про її звільнення згідно поданої заяви від 31.08.2015 року, що була надіслана поштою відповідачу, за адресою: 21034, м. Вінниця, вул. Лебединського, 34 а.

Позов мотивувала тим, що вона працювала у відповідача на посаді інспектора по кадрах (наказ № 93-К від 31.12.2004 року). При розгляді справи № 12720456/15-ц за її позовом до ТОВ «Редакція газети « Дорога. Транспорт. Пішохід» вона дізналася та змогла отримати копію наказу 10-К від 31.07.2013 року де зазначається, що ОСОБА_2, інспектор по кадрах, на протязі 10 робочих днів, з 18 по 30 липня поточного року відсутня на робочому місці, на роботу за цей час не прибувала, функції інспектора по кадрах не виконувала, оправдальних документів своєї відсутності або пояснень не наддала, документів, які знаходяться в неї не передала, трудова книжка ОСОБА_2 на підприємстві відсутня» і в звязку з цим її було звільнено з роботи з 31.07.2013 року на підставі ст. 40 п. 4 КЗпП України.

Однак вона роботу не прогулювала, працювала і в 2013 році. І в 1 та 2 кварталах 2014 року, що підтверджується табелями обліку робочого часу за весь період 2013 року (1-4 квартали) та 1 і 2 квартал 2014 року, підтверджують також свідки, які працювали одночасно з нею, фактично припинила роботу 11.07.2014 року після зміни керівництва та її недопущення до роботи, трудову книжку забрала і вона знаходиться в неї.

За таких обставин вона змушена звернутися до суду за захистом.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.05.2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено через відсутність спору: відповідач добровільно виконав вимоги, заявлені у позові.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити її позовні вимоги, а також зобовязати відповідача зробити запис в особовій картці ОСОБА_2, реєстраційних книгах підприємства, трудовій книзі, а також провести відповідні зміни у фіскальних органах на основі виданих наказів, поданої звітності підприємства форма Д4 табл. 5 у ПФУ м Вінниці, форма 1 ДФ у ДПА м. Вінниці). Апеляційну скаргу мотивує тим, що після рішення суду вона вирішила перевірити чи звільнено її з роботи і виявила що таке звільнення відбулося лише на папері, так як будь-яких змін до фіскальних органів подано не було, їй не зрозуміло яким же наказом все-таки її звільнено.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 підтримала подану апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, представник відповідача ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнав, зазначив що вони виконали всі вимоги, які заявляла позивач, а тому суд вірно відмовив в задоволенні позову.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції вважає, прийшла до таких висновків.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини:

31.12.2004 року позивач на підставі наказу № 193 від 31.12.2004 року була прийнята на посаду інспектора по кадрах ТОВ «Редакція газети «Дорога. Транспорт. Пішохід», що підтверджено записом № 5 в трудовій книжці серії АХ № 491588 від 08.01.2002 року (а.с.17).

31.08.2015 року ОСОБА_2 на адресу відповідача надіслала заяву про звільнення за власним бажанням, на яку відповіді не отримала (а.с.15).

Тому після цього ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Редакція газети «ДТП» та просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з 07.07.2014 року по 31.07.2015 року включно та зобовязати видати наказ про звільнення її з роботи за власним бажанням на підставі поданої заяви. За цим позовом було ухвалено рішення Вінницького міського суду від 27.11.2015 року (справа № 127/20456/15-ц), яке набрало законної сили 08.12.2015 року (а.с.83-84) та яким вимоги щодо стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 07.07.2014 року по 31.07.2015 року задоволено та стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_2 13 883 грн. 32 коп., в задоволенні ж позову в частині зобовязання відповідача видати наказ про звільнення було відмовлено в звязку з тим, що останнім було надано наказ № 10 к від 31.07.2013 року, яким ОСОБА_2 звільнено з роботи з посади інспектора по кадрах ТОВ «Редакція газети «Дорога. Транспорт. Пішохід» на підставі ст. 40 п. 4. КЗпП України та цей наказ не було скасовано.

Після набрання вказаним судовим рішенням законної сили директор ТОВ «Редакція «ДТП» видав наказ № 6-к від 16.12.2015 року, яким скасував наказ № 10 к від 31.07.2013 року про звільнення ОСОБА_2А(НОМЕР_1) (а.с.141).

В цей же день було видано наказ № 7-к від 16.12.2015 року на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.11.2015 року у справі № 127/20456/15-ц, згідно якого ОСОБА_2 звільнено з роботи з посади інспектора по кадрах ТОВ «Редакція газети «Дорога. Транспорт. Пішохід» з 31 липня 2015 року за ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням) (а.с.142).

Доказів ознайомлення ОСОБА_2 з цими наказами матеріали справи не містять.

Отже, ОСОБА_2. дізнавшись в ході розгляду вищезгаданої справи про існування наказу про звільнення від 31.07.2013 року, не знаючи про скасування цього наказу директором ТОВ «Редакція газети «ДТП». звернулася до суду з вказаним позовом.

Дійсно, 31.07.2013 року був виданий наказ № 10 к, яким ОСОБА_2 звільнено з роботи з посади інспектора по кадрах ТОВ «Редакція газети «Дорога. Транспорт. Пішохід» на підставі ст. 40 п. 4. КЗпП України (копія на а.с.16).

В ході судового розгляду представник відповідача обставини щодо незаконного звільнення позивача та факт продовження нею роботи визнав, незаконність звільнення підтверджена і табелями обліку робочого часу, якими доведено факт наявності на роботі позивача в період з 18 по 30 липня 2013 року (який зазначений в наказі що оскаржується як дня прогулу), а також впродовж до кінця 2013 року та по 11.07.2014 року (копія табелів обліку робочого часу на а.с. 49-56), коли вона припинила роботу на підприємстві через недопущення її до роботи, що визнано нею особисто.

В ході розгляду справи, в звязку з визнанням позову, з урахуванням поданої ОСОБА_2 заяви про звільнення за власним бажанням з 31.08.2015 року (а.с. 15), директором ТОВ «Редакція газети «ДТП» видано наказ № 5-к від 08.04.2016 року, згідно якого ОСОБА_2 звільнена з роботи з посади інспектора по кадрах ТОВ «Редакція газети «Дорога. Транспорт. Пішохід» з 31 серпня 2015 року за статтею 38 Кодексу законів про працю України» (а.с.159), тобто саме з того часу та з тих підстав, на яких вона наполягала.

Трудова книжка знаходиться у позивача ОСОБА_2, що нею не заперечується.

Керівництво відповідача повідомляло ОСОБА_2 про необхідність прийти для оформлення записів у трудовій книжці, що підтверджено відповідними листами (а.с.166, 167). Однак ОСОБА_2 не зявилася для оформлення трудової книжки, що підтверджено відповідними актами від 08.04.2016 року та від 25.04.2016 року (а.с.164, 165).

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. ( Правова позиція, висловлена ВСУ при розгляді справи № 6-84цс14).

Виходячи із загальних положень трудового законодавства, що регулюють порядок прийняття, звільнення з роботи, видача роботодавцем наказу свідчить про реалізацію відповідного права особи на прийняття чи на звільнення з роботи.

Отже, суд першої інстанції, встановивши, що відповідач не лише визнав позов, але й до ухвалення судового рішення по справі виконав вимоги позивача, дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки на час ухвалення рішення позивачем отримана справедлива сатисфакція і її порушене право відновлено в спосіб, який нею був заявлений.

Спростовуючи доводи апеляційної скарги, слід зауважити, що позивач не вправі змінювати, доповнювати, збільшувати позовні вимоги в ході апеляційного розгляду справи (ст.ст. 27, 31, 300,306 ЦПК України). Апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. (ч.1 ст. 303 ЦПК України)

Предметом позову була вимога про скасування та визнання незаконним наказу щодо звільнення та зобовязання змінити дату та формулювання причин звільнення. В апеляційній скарзі позивач просить зобовязати відповідача зробити запис в особовій картці ОСОБА_2, реєстраційних книгах підприємства, трудовій книзі, а також провести відповідні зміни у фіскальних органах на основі виданих наказів, поданої звітності підприємства форма Д4 табл. 5 у ПФУ м Вінниці, форма 1 ДФ у ДПА м. Вінниці, - що не було предметом розгляду справи, а тому ці питання не можуть бути вирішені в апеляційному суді. Позивач, в разі порушення її прав з боку відповідача в майбутньому, не позбавлена можливості звернутися при необхідності до суду.

Таким чином, розглядаючи справу за апеляційною скаргою на оскаржуване рішення, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив і оцінив фактичні обставини у справі, подані сторонами докази, вірно визначився з характером правовідносин. Судом першої інстанції виконані вимоги ст. 212 ЦПК України, судове рішення мотивовано, наведене в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовує, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів - у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.05.2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча /підпис/ ОСОБА_5

Судді: /підпис/ ОСОБА_6

/підпис/ ОСОБА_7

Згідно з оригіналом: ОСОБА_5