Ухвала

іменем україни

15 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О., Попович О.В., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ФК ЛТД» до ОСОБА_1 про визнання договору оренди землі поновленим та зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «ФК ЛТД» на рішення Володарського районного суду Київської області від 17 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «ФК ЛТД» (далі - ТОВ «ФК ЛТД») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору оренди землі поновленим та зобов'язання вчинити дії.

Зазначало, що 30 липня 2009 року між товариством і відповідачем було укладено договір оренди, належної останньому на праві власності, земельної ділянки, до якого 15 листопада 2012 року було укладено договір про внесення змін і доповнень, який в подальшому було визнано недійсним в судовому порядку, про, що товариству стало відомо після ухвалення судового рішення.

Таким чином орендар у період з 26 жовтня 2009 року (дати державної реєстрації договору оренди) до 26 жовтня 2014 року користувався спірною земельною ділянкою відповідно до укладеного договору та виконував всі обов'язки по договору й лише після прийняття судом рішення про скасування додаткового договору до договору оренди, стало відомо про обов'язок укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди.

09 червня 2015 року товариство направило цінним листом з повідомленням про вручення на адресу відповідача листа про поновлення договору оренди землі разом з примірниками додаткової угоди про поновлення договору оренди. Однак у період з 26 листопада 2014 року до 16 жовтня 2015 року відповідач умисно зволікає з укладенням додаткової угоди про поновлення договору оренди.

Посилаючись на викладене, ТОВ «ФК ЛТД» просило суд визнати типовий договір оренди землі від 30 липня 2009 року поновленим на той самий строк, на тих самих умовах, які були передбачені договором та зобов'язати відповідача укласти додаткову угоду про поновлення вказаного договору оренди землі.

Рішенням Володарського районного суду Київської області від 17 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «ФК ЛТД» просить ухвалені в справі судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідач належним чином повідомив позивача про відмову в поновленні договору оренди, при цьому товариством у порушення вимог ст. 3 ЦПК України не вказано яке право орендаря порушене та підлягає захисту, тому підстави для застосування до спірних правовідносин положень ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» відсутні.

Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 315 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Зазначеним вимогам ухвалені в справі рішення судів не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 на підставі державного акта про право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 є власником земельних ділянок загальною площею 3,338 (3,036 га та 0,302 га), які розташовані на території Тарганської сільської ради Володарського району Київської області.

30 липня 2009 року між ТОВ «ФК ЛТД» та ОСОБА_1 укладено типовий договір оренди вказаних земельних ділянок строком на п'ять років, який було зареєстровано 26 листопада 2009 року.

15 листопада 2012 року між сторонами було укладено договір про внесення змін і доповнень до договору оренди, за умовами якого крім іншого було збільшено термін дії договору оренди до 15 років.

Рішенням Володарського районного суду Київської області від 08 червня 2015 року визнано недійсним додатковий договір про внесення змін і доповнень до договору оренди.

09 червня 2015 року ТОВ «ФК ЛТД» направило цінним листом з повідомленням про вручення на адресу відповідача лист про поновлення договору оренди землі разом з примірниками додаткової угоди про поновлення договору оренди.

Стаття 33 Закону України «Про оренду землі» об'єднує два випадки пролонгації договору оренди.

Так, у ч. 1 ст. 33 цього законупередбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк.

Реалізація зазначеного переважного права на поновлення договору оренди можлива лише за умови дотримання встановлених цією нормою певної процедури і строків (ч. ч. 2 - 5 цієї статті).

Для застосування ч. 1 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди необхідно встановити наступні юридичні факти: орендар належно виконує свої обов'язки за договором; орендар до спливу строку договору повідомив орендодавця у встановлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення.

Частиною 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» передбачена інша підстава поновлення договору оренди, а саме у тому разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Таким чином, для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність наступних юридичних фактів: орендар продовжує користування виділеною земельною ділянкою; орендар належно виконує свої обов'язки за договором; відсутнє письмове повідомлення орендодавця про відмову у поновленні договору оренди; сторони укладають додаткову угоду про поновлення договорів оренди.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року № 6-10цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК Українимає враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 протягом одного місяця після закінчення строку договору оренди землі від 30 липня 2009 року (дата реєстрації 26 листопада 2009 року) листа-повідомлення про заперечення в поновленні договору ТОВ «ФК ЛТД» не направляв, отже позивач продовжував користуватися спірною земельною ділянкою.

Відповідно до ч. 3 ст. 205 ЦК України у випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Проте суди не врахували, що орендодавець, ОСОБА_1, знаючи про дату закінчення строку договору оренди землі та не вчинивши дій, передбачених ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», у період до 26 листопада 2014 року, і не з'ясували, чи не виявила вона бажання поновити договір оренди землі від 30 липня 2009 року на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Таким чином, суди не дали оцінки тому, чи не підлягає захисту право позивача на поновлення договору оренди землі відповідно до положень ст. 3 ЦК України, у зв'язку зі зволіканням орендодавцем в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі, що є його обов'язком.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦК Україницивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

В силу ч. 1 ст. 13 ЦК Україницивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

У ч. 1 ст. 14 ЦК Українивизначено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК Українинедійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Згідно зі ст. 236 ЦК Українипередбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Так, у разі визнання правочину недійсним потреба в застосуванні положень ч. 2 ст. 236 ЦК Україниможе виникнути лише у тому разі, коли на момент судового розгляду не відбулося виконання умов правочину, а якщо таке відбулося, то правочин вважається недійсним з моменту його вчинення.

Статтею 30 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін.

У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.

Проте суди не звернули уваги на те, що при укладенні договору про внесення змін та доповнень до договору оренди землі від 15 листопада 2012 року сторонами не було досягнуто взаємної згоди, даний договір є правочином, що визнаний судом недійсним, внаслідок чого не створює юридичних наслідків для сторін з моменту його вчинення.

Таким чином, суди попередніх інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303. 315 ЦПК України на зазначені вище обставини справи уваги не звернули, не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами попередніх інстанцій не надано мотивування всім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК Українипідлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргутовариства з обмеженою відповідальністю «ФК ЛТД» задовольнити частково.

Рішення Володарського районного суду Київської області від 17 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Т.П. Дербенцева

Д.О.Остапчук

О.В.Попович

В.О.Савченко