АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 06 квітня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження майном та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Державна реєстраційна служба України, про визнання договору недійсним,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/7789/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Калініченко О.Б.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 06 квітня 2016 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження майном та задоволено зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Державна реєстраційна служба України, про визнання договору недійсним.

Визнано недійсним договір від 16 вересня 2011 року купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А. за реєстровим №2874.

Визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1, яка складається з однієї житлової кімнати, загальною площею 34,80 кв.м., житловою площею 18,60 кв.м. за ОСОБА_3

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 2 148,48 грн. за проведення судово-психіатричної експертизи та судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 940,00 грн.

Не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісний позов та відмовити в задоволенні зустрічного позову в повному обсязі. Звертає увагу на те, що під час укладення договору купівлі-продажу квартири сторони розуміли наміри своїх дій, умови правочину та його правові наслідки для кожної із сторін, а тому висновки суду про те, що волевиявлення відповідача в силу її стану при підписанні договору не могло бути вільним та відповідати її волі є помилковими. Зазначає, що у зв'язку з необґрунтованістю висновку судово-психіатричної експертизи № 231 від 26 березня 2015 року, вона подала до суду клопотання про призначення повторної експертизи, однак, суд безпідставно відмовив у задоволенні такого клопотання. Також, зазначає, що ОСОБА_3 на даний час чинить перешкоди ОСОБА_2 у здійсненні ним права приватної власності щодо спірної квартири, оскільки в порушення договірних зобов'язань на сьогоднішній день ОСОБА_3 залишається зареєстрованою та постійно проживає в проданій ОСОБА_2 квартирі. Визнаючи недійсним договір купівлі-продажу, суд неправильно застосував наслідки його недійсності, обумовлені ст. 216 ЦК України, а також безпідставно застосував до спірних правовідносин ст. ст. 328, 392 ЦК України. Крім того, суд без достатньої правової підстави здійснив стягнення судового збору з ОСОБА_2 в дохід держави.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважав, що спір вирішений судом правильно.

В судове засідання особисто ОСОБА_3, а також ОСОБА_2 не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, ОСОБА_3 забезпечила явку в судове засідання свого уповноваженого представника, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності. Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 14 червня 2016 року подала через канцелярію суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що вона буде перебувати в іншому судовому засіданні в Київському апеляційному господарському суді, яке відбудеться 15 червня 2016 року о 15 год. 00 хв. Однак, вказані обставини не можуть бути підставою для відкладення розгляду справи, оскільки в даній справі судове засідання було призначене на 17 год. 20 хв. Крім того, підстави для оскарження рішення суду були викладені в апеляційній скарзі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 13 лютого 2001 року Жовтневою районною в. Києві державною адміністрацією було видано ОСОБА_3 ордер на житлове приміщення № 025170 серія Б, згідно з яким вона вселилася у квартиру за адресою: АДРЕСА_2, та з 20 березня 2001 року зареєстрована за вказаною адресою (т.1, а.с.80).

ОСОБА_3 приватизувала квартиру на підставі свідоцтва про право власності, виданого Відділом приватизації державного житла Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації 12 липня 2011 року, згідно з розпорядженням від 12 липня 2011 року за № 44665, зареєстрованого Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» 26 серпня 2011 року в книзі: 186-294, № запису: 8452, реєстраційний №: 34487025 (т.1, а.с.82).

16 вересня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А. за реєстровим № 2874, за умовами якого ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 купив квартиру під АДРЕСА_6 загальною площею 34,80 кв. м та житловою площею 18,6 кв. м. (т.1, а.с.35-38).

У вересні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження майном шляхом виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_3.

В січні 2014 року ОСОБА_3 заявила зустрічний позов, в якому просила визнати недійсним договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_4 з тих підстав, що на час укладення договору вона не розуміла значення своїх дій, як наслідок недійсності договору скасувати право власності на вказану квартиру за позивачем ОСОБА_2 та визнати право власності на вказану квартиру за нею.

З'ясувавши обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення зустрічного позову ОСОБА_3, визнав недійсним договір від 16 вересня 2011 року купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, визнав за ОСОБА_3 право власності на вказану квартиру, та, відповідно, відмовив у задоволенні первісного позову ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою та третьою ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам державні суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до положень ч. 1, ч. 2 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судами положень ч. 1 ст. 225 ЦК України висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Під час розгляду справи судом було встановлено , що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у віці 6 місяців була позбавлена батьківського піклування, оскільки її батьки зловживали спиртними напоями, вели антигромадський спосіб життя, її вихованням не займалися та своєю поведінкою негативно впливали на її життя, у зв'язку з чим рішенням Жовтневого районного суду м. Києва від 26 липня 1982 року були позбавлені батьківських прав по відношенню до ОСОБА_3, яка була передана на піклування органів опіки та піклування та з 26 липня 1982 року була поміщена до дитячого закладу на піклування держави.

Рішенням Міської метод-педагогічної комісії з 01 вересня 1989 року ОСОБА_3 була переведена до допоміжної школи-інтернату № 12 для дітей-сиріт і дітей, що залишилися без опіки батьків, що є навчально-виховним корекційно-відновним закладом для дітей-сиріт з особливими потребами розумового розвитку, в якому вона перебувала по 26 травня 1998 року.

Школу відповідачка закінчила з діагнозом: розумова відсталість в стадії помірно вираженої дебільності, недорозвинення мови II-III рівня, хронічна правостороння нейросенсорна туговухість, хронічний правосторонній тубо отит, викривлення носової перегородки з порушенням дихання, змішаний астигматизм обох очей. Наслідками цього діагнозу є довірливість до людей, відсутність вольової сфери.

З 27 січня 1986 року по 13 березня 1986 року ОСОБА_3 перебувала на обліку в дитячому відділені Київської міської психоневрологічної лікарні №1, а з 1990 року по 2000 року знаходилася на диспансерному обліку в Київській міській психоневрологічній лікарні №2 з діагнозом: розумова відсталість ступеню легкої дебільності. В 2000 році вона була знята з диспансерного обліку в Київській міській психоневрологічній лікарні № 2 у зв'язку зі зміною місця проживання, за новим місцем проживання в медичному закладі на облік не стала (т.1, а.с.76-79).

Ухвалою від 17 січня 2014 року за клопотанням представника ОСОБА_3 судом була призначена судово-психіатрична експертиза, яка була проведена Київським міським центром судово-психіатричних експертиз.

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи № 231 від 26 березня 2015 року відповідачка ОСОБА_3 під час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (т.1, а.с.166-169).

05 квітня 2016 року представник ОСОБА_2 подав до суду клопотання, в якому, посилаючись на необґрунтованість висновку судово-психіатричної експертизи, просив призначити у справі повторну експертизу. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року у задоволення такого клопотання представника ОСОБА_2 було відмовлено за безпідставністю (т.2, а.с.47).

Будь-яких порушень процесуального закону під час вирішення даного клопотання колегія суддів не вбачає.

Питання про призначення повторної експертизи перед судом апеляційної інстанції ні ОСОБА_2, ні його представник також не ставили.

Таким чином, надавши оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України підстав для визнання недійсним договору від 16 вересня 2011 року купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, та , відповідно, відмовив у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження майном шляхом виселення ОСОБА_3 з квартири.

Також, колегія суддів відхиляє посилання представника ОСОБА_2 на безпідставність стягнення судового збору з ОСОБА_2 в дохід держави. Судом було правильно вирішено питання розподілу судових витрат з урахуванням заявлених вимог та положень ст. 88 ЦПК України.

Разом з тим, суд першої інстанції не в повному обсязі визначився із спірними правовідносинами, внаслідок чого неправильно застосував наслідки недійсності правочину, передбачені ст. 216 ЦК України, та положення ст. ст. 328, 392 ЦК України.

Так, ч. 1 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.7 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК.

Звернувшись до суду з зустрічним позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири від 16.09.2013 недійсним, ОСОБА_3 також просила суд на підставі ч.1 ст.216 ЦК України визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_5, скасувавши таке право за ОСОБА_2 (т.1, а.с.74-75), тобто просила суд провети реституцію.

Таким чином, внаслідок недійсності договору від 16 вересня 2011 року купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, вказана квартира підлягає поверненню у власність ОСОБА_3, про що суд мав зазначити у рішенні.

При цьому, як було установлено, вказаний договір було укладено ОСОБА_3, коли вона не розуміла значення своїх дій. ОСОБА_3 зазначала, що коштів за вказаним договором вона не отримувала. ОСОБА_2 не було надано належних та допустимих доказів, що ОСОБА_3 дійсно отримувала кошти за договором від 16 вересня 2011 року.

Відповідно, колегія суддів не вбачає підстав для повернення ОСОБА_2 коштів за вказаним договором.

В той же час положення ст. ст. 328, 392 ЦК України визначають підстави набуття право власності та підстави для визнання права власності як способу речово-правового способу захисту прав власника.

Спірні ж відносини виникли з приводу визнання недійсним договору купівлі-продажу та застосування наслідків недійсності правочину, тому, вказані норми не можуть бути застосовані в даному випадку.

Таким чином, рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 06 квітня 2016 року підлягає зміні шляхом виключенням з мотивувальної частини рішення посилання на статті 328, 392 ЦК України як правового обґрунтування проведення реституції, та викладення четвертого абзацу резолютивної частини рішення в новій редакції про повернення у власність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 06 квітня 2016 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення посилання на статті 328, 392 Цивільного кодексу України.

Абзац четвертий резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції: квартиру АДРЕСА_1 яка складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 18,60 кв.м., загальною площею 34,80 кв.м., повернути у власність ОСОБА_3.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль