Справа № 146/1253/15-ц Провадження № 22-ц/772/2425/2016Головуючий в суді першої інстанції Ставнійчук В. С.
Категорія 59 Доповідач Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

Іменем України

19 липня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Міхасішина І.В., Войтка Ю.Б.,

з участю секретаря судових засідань Маркевич Я.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна"

на рішення Томашпільського районного суду від 19 жовтня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна" про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів, -

встановила:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ТОВ "Євролізинг Україна" про захист прав споживача і визнання правочину нікчемним, мотивуючи свої вимоги тим, що 16.04.2015 року між нею та ТОВ "Євролізинг" було укладено договір фінансового лізингу №01345, предметом якого був трактор модель "Донфенг 224 каб."

Відповідно до умов договору відповідач зобов'язується придбати у власність предмет лізингу обраний позивачкою, вартість якого під час попередньої домовленості становила 95000 грн. та передати його у користування позивача в строк та на умовах договору, а позивач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі.

Позивач вважає, що її було введено в оману, оскільки як вона з'ясувала пізніше за умовами договору лізингу відповідач зобов'язувався протягом 120 днів та після сплати 50% вартості предмета лізингу, вартість якого визначена самостійно відповідачем у сумі 250000 грн., передати їй у користування трактор, а здійснена нею оплата 25000 грн. є адміністративним платежем, що складає 10% від ціни, який не повертається у разі розірвання договору лізингу.

Однак відповідач відмовився передати предмет лізингу, вказавши, що сплачена нею сума є адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організацію та оформлення договору.

В подальшому уточнивши свої вимоги позивач просила визнання недійсним договір фінансового лізингу та стягнути на її користь кошти в розмірі 25000 грн., які вона сплатила в день підписання договору як адміністративний платіж вважаючи цю суму складовою частиною вартості трактора.

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 19 жовтня 2015 року, до якого ухвалами того ж суду від 23 жовтня 2015 року та 14 грудня 2015 року внесені виправлення описок, позов задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу №01345 від 16.04.2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ "Євролізинг Україна".

Стягнуто з ТОВ "Євролізинг Україна" на користь ОСОБА_3 сплачений адміністративний платіж в сумі 25000 грн.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Не погодившись із рішенням ТОВ "Євролізинг Україна" подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Апелянт і його представник, повідомлені в установленому порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не з'явилися, що відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Представник позивача ОСОБА_4 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, вважає, що висновок суду в резолютивній частині про задоволення позову є вірним.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляції та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання про те, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати тощо.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Так судом першої інстанції встановлено, що 16 квітня 2015 року між ОСОБА_3 та ТОВ "Євролізинг Україна" було укладено договір фінансового лізингу №01345 з додатками, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе обов'язок придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно - трактор "Донг Фенг" модель 244 каб., а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі згідно умов цього договору.

На виконання спірного договору позивачем було сплачено платіж згідно умов договору в розмірі 25000 грн., при цьому правова природа зазначеного платежу в квитанції від 16.04.2015 року визначена як адміністративний платіж.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив лише з того, що договір фінансового лізингу не містить графіку покриття витрат, лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу фінансування та є ознакою несправедливої угоди, а також спірним договором завуальовано призначення адміністративного платежу.

Проте повністю погодитись з таким висновком не можна, так як суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи і неправильно застосував матеріальний закон.

Правовідносини, що виникли між сторонами врегульовані положеннями Цивільного Кодексу України про договір, зокрема, про договір лізингу, Законом України "Про фінансовий лізинг", а також Законом України "Про захист прав споживачів", оскільки договір укладено з фізичною особою, що є споживачем послуг.

Статтею 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк, не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За змістом частини 1 та 2 статті 16 цього Закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (далі Закон) містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Положеннями спірного договору №01345 від 16.04.2015 року передбачено, що лізингодавець зобов'язався придбати предмет лізингу та передати в користування лізингоодержувачу на строк та умовах договору, а останній користується предметом лізингу на умовах даного договору (пункт 1.3 договору).

У пунктах 8.2, 8.3 оспорюваного договору вказана погоджена сторонами вартість предмета лізингу. На момент укладання договору, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості лізингу становить 250000 грн.

У разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання договору, сторони домовились, що беруть на себе зобов'язання до купівлі транспортного засобу підписати додаток №3 до даного договору із визначенням щомісячних лізингових платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент його купівлі та передачі. (пункт 10.4 договору).

У випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни (пункт 10.5 договору).

За змістом пункту 10.13 договору в період дії договору розмір лізингової плати може індексуватись та змінюватися залежно від, зокрема: зміни законодавства, зміни розміру податків, зборів та інших обов'язкових платежів, пов'язаних із конвертацією гривні, тощо.

Отже, лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів.

Крім того, у разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмета лізингу лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмета лізингу, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються (пункт 10.15 договору).

Згідно з пунктом 10.14 дострокове погашення може відбуватися не раніше ніж через 12 календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. За дострокову сплату лізингових платежів у термін, визначений пунктом 4.4.1 цього договору, лізингоодержувач сплачує штраф за дострокове погашення в розмірі 10 % від суми дострокового погашення.

За змістом частини п'ятої статті 11 Закону до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Аналізуючи вищенаведені норми, колегія суддів приходить до висновку, що умови спірного договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами є несправедливими відносно споживача, оскільки всупереч принципу добросовісності наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу, зокрема умови договору, якими встановлено, що у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання договору та на момент передачі предмета лізингу, лізингоодержувач зобов'язаний здійснити одноразову доплату з таким розрахунком, щоб комісія за передачу предмета лізингу становила 3% від його вартості на момент купівлі;

у разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію та оформлення договору поверненню не підлягає; у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни;

у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни;

розмір лізингової плати може індексуватися та змінюватися залежно від зміни законодавства, розміру податків і прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу;

у разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмета лізингу лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмета лізингу, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються;

дострокове погашення може відбуватися не раніше ніж через 12 календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем;

за дострокову сплату лізингових платежів лізингоодержувач сплачує штраф за дострокове погашення в розмірі 10 % від суми дострокового погашення.

Крім того, за змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Зазначене відповідає правовому висновку, зробленому 11 травня 2016 року Верховним Судом України при розгляді справи №6-65цс16

При виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Відповідно до частини 5 статті 216 ЦПК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.3 Постанови від 18.12.2009 року № 14 "Про судове рішення у справі" відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК України та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК України вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Наприклад, суд має право застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину (частина п'ята статті 216 Цивільного кодексу України ).

Отже із системного аналізу зазначених норм вбачається, що розглядаючи ту чи іншу справу, суд у разі виявлення ознак нікчемності правочину може застосувати відповідні правові наслідки за власною ініціативою, тобто навіть тоді, коли такі вимоги не містяться в позові.

Відповідно до п. 1, 3-4 ч. 1 ст. 308 ЦПК України неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи і порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Тому рішення суду відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог з інших підстав.

Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір за подання позову, від сплати якого позивача було звільнено у сумі 487,20 грн.

Керуючись ст. 304, 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна" задовольнити частково.

Рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 19 жовтня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу №01345, укладений 16 квітня 2015 року між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна".

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна" на користь ОСОБА_3 сплачений адміністративний платіж у розмірі 25000 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна" в дохід держави судовий збір в сумі 487, 20 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ Стадник І.М.
Судді: Згідно з оригіналом: Суддя апеляційного суду/підпис/ Міхасішин І.В. /підпис/ Войтко Ю.Б. Стадник І.М.