РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 521/4997/16-ц

№ пр. 2/521/2720/16

17 травня 2016 року

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Тополевої Ю.В.

за участю секретаря Борисової Ю.Є., Янкул Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору П'ятої Одеської державної нотаріальної контори про визнання договору дарування недійсним та вселення,

ВСТАНОВИВ:

09 березня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, в якому просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 12 березня 2009 року, та вселити ОСОБА_1 в зазначену квартиру.

Позов обґрунтований такими обставинами. ОСОБА_1 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1, в якій вона була зареєстрована та проживала. В зв'язку із похилим віком та необхідністю надання сторонньої допомоги 21 жовтня 2005 року зі згоди позивача в квартирі було зареєстровано її сина ОСОБА_2 В 2009 році позивач тяжко захворіла, та ОСОБА_2 вмовив її подарувати йому квартиру. 12 березня 2009 року між сторонами було укладено договір дарування квартири, посвідчений державним нотаріусом П'ятої Одеської державної нотаріальної контори, та зареєстрований за № 2-455. Позивач з дня реєстрації проживала в спірній квартирі, але останнім часом відповідач чинить їй перешкоди в користуванні квартирою. Позивач самостійно сплачує всі комунальні платежі. В березні 2016 року відповідач ОСОБА_2 змінив замки на вхідних дверях, в зв'язку із чим позивач не може потрапити до квартири. Як зазначає позивач, у неї не було наміру укладати договір дарування, вона вважала, що укладає договір довічного утримання. Інше житло у позивача відсутнє.

В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила його задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти позову, та пояснив, що не він був ініціатором укладення договору дарування спірної квартири, а позивач, так як вона була відповідачем у справі про стягнення заборгованості, та з метою перешкодити звернути стягнення на квартиру, яка їй належала, переоформила її на ОСОБА_2 Крім того, як зазначив відповідач, ОСОБА_1 на праві власності також належить двокімнатна квартира АДРЕСА_2, власником 1/3 частки якої був відповідач, і яка була ним відчужена на користь позивача.

Представник П'ятої Одеської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, заяву про розгляд справи у відсутність представника третьої особи до суду не подав.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які є в матеріалах справи, суд вважає необхідним задовольнити позов частково, зважаючи на такі обставини.

ОСОБА_1 на праві власності належала квартира № 34 в будинку під № 31 по вул. Богдана Хмельницького в м. Одесі, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 07 вересня 1994 року, посвідченого державним нотаріусом П'ятої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 та зареєстрованого в реєстрі за № 2-5829.

12 березня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дарунок квартиру № 34 в будинку під № 31 по вул. Богдана Хмельницького в м. Одесі.

Вказаний договір дарування посвідчений державним нотаріусом П'ятої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 2-455.

Право власності на квартиру № 34 в будинку під № 31 по вул. Богдана Хмельницького в м. Одесі було зареєстровано за ОСОБА_2 КУ «ОМБТІ та РОН» 03.04.2009 року, що підтверджується копією витягу № 22370574.

Як вбачається із довідки виписки із домової книги про склад сім'ї та реєстрацію від 03.02.2016 року, в вказаній квартирі проживають та зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2

В судовому засіданні було встановлено, та визнано сторонами, що з дня укладення договору дарування, позивач ОСОБА_1 продовжувала проживати в спірній квартирі, однак з березня 2016 року ОСОБА_2 перешкоджає позивачу в користуванні квартирою.

Зважаючи на той факт, що відносини між сторонами виникли в звязку із укладенням договору дарування та перешкоджанням у користуванні квартирою, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин належить застосувати положення ЦК України про недійсність правочинів, Главу 32 ЦК України та Главу 55 ЦК України, які регулюють відносини, яки склались в звязку із користуванням чужим майном та укладенням договору дарування.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 ст. 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

З розяснень, які викладено в п.19 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 №9, вбачається, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Разом із цим, в судовому засіданні було встановлено, і не заперечувалось сторонами, що договір дарування квартири № 34 в будинку під № 31 по вул. Богдана Хмельницького в м. Одесі було укладено сторонами без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися договором дарування. Договір дарування було укладено сторонами з метою уникнення ОСОБА_1 відповідальності в зв'язку із невиконанням нею рішення суду про стягнення заборгованості задля перешкоджання звернення стягнення на майно позивача.

Вказані обставини підтверджуються витягом з єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, відповідно до якого на все нерухоме майно ОСОБА_1 накладено арешт постановою другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ від 10.07.2012 року.

При таких обставинах, суд вважає, що договір дарування, укладений сторонами 12 березня 2009 року носив характер фіктивного правочину, так як відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Разом із цим, відмовляючи в позові в цій частині, суд керується принципом диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 в частині її вселення в спірну квартиру, суд керується наступним.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 є матір'ю ОСОБА_2, проживає в спірній квартирі з 1994 року постійно, зареєстрована за вказаною адресою, оплачує комунальні платежі за користування квартирою.

За приписами ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, ОСОБА_1 має право користування квартирою № 34 в будинку під № 31 по вул. Богдана Хмельницького в м. Одесі, як член сім'ї власника житла.

Крім того, підстави припинення права користування чужим майном (сервітуту) передбачені ст. ч. 1 ст. 406 ЦК України, до яких відносяться: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом;2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут;4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.

Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 не звертався до суду з позовними вимогами про припинення права користування ОСОБА_1 спірною квартирою.

Задовольняючи позов в цій частині, суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_2, так як ці обставини не припиняють право ОСОБА_1 на користування квартирою № 34 в будинку під № 31 по вул. Богдана Хмельницького в м. Одесі, як члена сім'ї власника житла.

Таким чином, суд дійшов висновку, що житлові права ОСОБА_1 порушенні відповідачем, а тому повинні бути захищені шляхом задоволення позову про вселення позивача у спірну квартиру.

Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 203, 215, 216, 229, 234, 405, 406, 717 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 88, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним та вселення задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_3.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий: Ю.В. Тополева