У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2016 рокум. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ДемяносовМ.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 12 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнень позовних вимог просив визнати недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію інформацію, поширену відповідачем у зверненні на ім'я Міністра освіти і науки України ОСОБА_4 від 31 серпня 2015 року, а саме: «ОСОБА_2 шляхом шахрайських дій спричинив моїй дочці ОСОБА_5 матеріальну шкоду у розмірі 200 тис. грн, а мені відповідно значну моральну шкоду»; «13 липня 2010 року між ОСОБА_6 та моєю дочкою, ОСОБА_5, за проханням ОСОБА_2 було укладено договір відступлення права вимоги за договором позики»; «Договір відступлення права вимоги за договором позики ОСОБА_5 було підписано за проханням ОСОБА_2, оскільки вони перебували в близьких стосунках, інколи спільно проживали, моя донька, ОСОБА_5 цілком довіряла ОСОБА_2 Крім того, ОСОБА_2 обіцяв моїй дочці, що остання отримає грошові кошти після підписання договору у розмірі 200 тис. грн, однак грошові кошти вона так і не отримала, а в подальшому стала боржником на вказану суму»; «27 липня 2011 року за проханням ОСОБА_2 моя донька ОСОБА_5 підписала мирову угоду (угоду про врегулювання спору) в порядку ст. 372 ЦПК України, яка укладена між нею та боржником ОСОБА_7, згідно якої ОСОБА_7 зобов'язався в рахунок погашення суми боргу за договором позики передати у власність ОСОБА_5 земельну ділянку, належну їй на праві власності на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 26 березня 2003 року»; «В подальшому у зв'язку з підписаною мировою угодою, за проханням ОСОБА_2, моєю донькою 31 жовтня 2011 року було підписано та нотаріально посвідчено заяву, відповідно до якої ОСОБА_5 зазначає, що ОСОБА_7 нібито повністю виконала свої зобов'язання по поверненню грошей за договором позики, укладеним 04 березня 2009 року. Однак грошових коштів ОСОБА_5 не отримала, землю у власність нею також отримано не було, оскільки згідно перехідних положень ЗК України заборонена купівля-продаж або інший спосіб відчуження земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, про що ОСОБА_5 не знала, однак підписала відповідні договори та заяви довірившись юристу за фахом ОСОБА_2, з яким вона перебувала у близьких стосунках, та який пообіцяв,що вона отримає грошові кошти через деякий час після підписання зазначеної вище заяви. ОСОБА_5 виконала його прохання»; «В цей же день, 31 жовтня 2011 року ОСОБА_5 знову ж на прохання ОСОБА_2 укладено договір відступлення права вимоги до ОСОБА_8.»; «Оскільки всі договори та заяви ОСОБА_5 було підписано виключно за проханням близької на той час людини ОСОБА_2, якому вона повністю довіряла, останній спричинив їй матеріальну шкоду у вказаному розмірі зловживаючи довірою, обіцяючи в майбутньому повернути грошові кошти»; «Крім того, ОСОБА_2 особисто складав всі документи правового характеру, договори та позовні заяви у спорі між ОСОБА_5 та сім'єю ОСОБА_8»; «Також ОСОБА_2 на теперішній час продовжує вчиняти протиправні дії відносно мене та моєї дочки, продовжує представляти інтереси ОСОБА_8, який є стягувачем по відношенню до моєї дочки, що підтверджується актом опису та арешту майна від 27 березня 2015 року»; «Таким чином, ОСОБА_2 будучи юридично обізнаною особою, представляючи одночасно інтереси сім'ї ОСОБА_8 та інтереси ОСОБА_5, зловживаючи довірою останньої, схилив її до підписання ряду юридичних документів, тим самим штучно створив заборгованість ОСОБА_5 перед ОСОБА_8 у розмірі 200 тис. грн.»; зобов'язати відповідача спростувати поширену нею у відношенні до нього зазначену вище недостовірну інформацію шляхом направлення на ім'я Міністра освіти і науки відповідного листа про спростування; визнати такою, що порушує його право на збереження у таємниці обставин свого особистого життя недостовірну інформацію, поширену відповідачем в зазначеному зверненні, а саме: «Договір відступлення права вимоги за договором позики ОСОБА_5 було підписано за проханням ОСОБА_2, оскільки вони перебували у близьких стосунках, інколи спільно проживали, моя донька ОСОБА_5 цілком довіряла ОСОБА_2.»; стягнути з відповідача в якості відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок приниження його честі, гідності, ділової репутації, а також порушення його права на збереження у таємниці обставин свого особистого життя, у розмірі 100 тис. грн та судові витрати.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 12 травня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, посилаючись на вимоги ст. 40 Конституції України, ст. 275, ч. І ст. 277, 23 ЦК України, ст.ст. 12, 58 Закону України «Про вищу освіту», Положення про Міністерство освіти і науки України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 16 жовтня 2014 року № 630, дійшов обґрунтованого висновку, що в діях відповідача відсутній склад правопорушення, передбаченого ст. 277 ЦК України, оскільки відповідачка скористалась своїм право на звернення до МОН, яке розглядає звернення громадян стосовно діяльності навчальних закладів, морального стимулювання працівників освіти та дотримання законодавства про вищу освіту.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи скарги висновки судів не спростовують та не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, крім того, зводяться до оцінки доказів, їх належності та допустимості, проте, в силу ст. 335 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження на рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 12 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, відшкодування моральної шкоди.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ М.В.Демяносов