Справа № 362/2420/14-ц Головуючий у І інстанції Марчук О. Л.
Провадження № 22-ц/780/3699/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 16.06.2016
УХВАЛА

Іменем України

16 червня 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Іванової І.В.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із указаним вище позовом, який мотивувала тим, що вона за кількома розписками в період із 5 вересня 2008 року по 22 грудня 2008 року із зазначенням строку повернення кожної позики надала відповідачу ОСОБА_3 в позику грошові кошти на загальну суму 582000 доларів США та 139000 грн. Вказувала, що відповідач не повернув гроші в обумовлений розписками строк, вимоги про добровільне повернення боргу ігнорує, на даний час грошові кошти не повернуті. У звязку з наведеним просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість у розмірі 3097644 грн. та судовий збір.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 серпня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивачка ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким її вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають занчення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що суд прийшов до хибних висновків про відсутність поважних причин для поновлення їй строку позовної давносі. Зокрема суд не врахував, що вона не мала можливості скласти і подати позов до суду для захисту своїх прав у цивільному процесі на фоні сильного душевного хвилювання, яке виникло внаслідок втрати значної суми коштів, участі у кримінальному розслідування, допитах, а також враховуючи тяжку хворобу її батька та народження дитини, внаслідок звернення не врахував факт визнання відповідачкою позову.

Рішеням апеляційного суду Київської області від 22 жовтня 2015 року, рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення, яким визнано причини пропуску ОСОБА_2 строку позовної давності поважними і стягнуто борг за договором позики в повному обсязі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року рішення апеляційного суду Київської області від 22 жовтня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 подану апеляційну скаргу підтримала, просила задоволити та скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області.

Представник ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що у звязку із неповерненням позичених коштів відповідач ОСОБА_3 порушив права позивачки ОСОБА_2 як позикодавця, передбачені ст.ст.1046, 1049 ЦК України.

Проте, порушені права ОСОБА_2 захисту не підлягають з огляду на пропуск нею строку позовної давності та відсутністю поважних причин для його поновлення.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Спірні правовідносини регулюються статтями 1046-1049 ЦК України відповідно до яких за договором позики позикодавець передає позичальнику у власність гроші, а позичальник зобовязується повернути таку ж суму. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Позичальник повинен повернути гроші в обумовлений догором позики термін.

Відповідно до положень ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.ч.1,5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в період із 5 вересня 2008 року по 22 грудня 2008 року було укладено кілька договорів позики шляхом складання позичальником ОСОБА_3 власноруч письмових розписок, в яких вказані як сума позики, так і строк її повернення. Зокрема 5 вересня 2008 року ОСОБА_2 позичила ОСОБА_3 50 тис. доларів США із зобов'язанням повернути до 20 грудня 2008 року; 11 вересня 2008 року - 12 тис. доларів США із зобов'язанням повернути до 26 вересня 2008 року; 26 вересня 2008 року - 470 тис.доларів США із зобов'язанням повернути до 15 жовтня 2008 року; 12 листопада 2008 року- 10 тис. доларів США із зобов'язанням повернути до 29 листопада 2008 року; 15 грудня 2008 року 139 тис. грн із зобов'язанням повернути до 25 грудня 2008 року; 22 грудня 2008 року - 40 тис.доларів США із зобов'язанням повернути до 31 грудня 2008 року.

Позичальник ОСОБА_3 позичені грошові кошти ОСОБА_2 не повернув.

Також судом встановлено, що позивачка звернулася до суду із позовом до відповідача про стягнення боргу у травні 2014 року, тобто із пропуском загального трирічного строку позовної давності. Поважні причини пропуску строку відсутні.

За таких обставин, з урахуванням заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд обгрунтовано відмовив у позові з підстав пропуску строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про неналежне дослідження та оцінку судом обставин, на які позивачка посилається як поважні причини пропуску строку позовної давності і наявність підстав для поновлення цього строку, необгрунтовані.

При цьому колегія суддів виходить із того, що поважними є причини, пов'язані із об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для особи реалізувати своє право на звернення до суду.

Суд першої інстанції ретельно дослідив вказані позивачкою обставини, які на її думку свідчать про поважність пропуску нею строку позовної давності та дав кожній із обставин належну оцінку у рішені, прийшовши до обгрунтованого висновку, що наведені стороною позивача причини пропуску строку звернення до суду, слід вважати неповажними та такими, що не обмежували позивача у реалізації наданого їй права на звернення до суду за захистом своїх інтересів.

Зокрема, обставина кримінального переслідування відповідача за фактом шахрайства з грошовими коштами відносно позивача, на переконання суду не є такою, що унеможливила, обмежила чи позбавила позивачку права подати позов до суду, бо звернувшись до правоохоронних органів в березні 2011 року, позивачка не була позбавлена можливості у цей же час звернутись до суду із відповідною заявою про стягнення боргу, як того вимагає закон.

До таких же висновків прийшов Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, скасовуючи своєю ухвалою від 27 квітня 2016 року у даній справі попереднє рішення апеляційного суду про задоволення позову і стягнення боргу за договором позики.

Суд першої інстанції обгрунтовано не взяв до уваги посилання позивачки на тяжку хворобу батька позивачки (онкологічне захворювання), на яке вона посилалася на обгрунтування поважності причин пропуску строку позовноїх давності, як бездоказове. Зокрема посилання позивачки на те, що батько тяжко хворів, всупереч ст.60 ЦПК України взагалі не підтверджено жодним доказом. В матеріалах справи відсутні докази як про те, що він хворів, так і діагнози за якими він хворів, а також те, що він потребував догляду і у звязку з цим позивачка вимушена була знаходитися біля нього та доглядати, тощо.

З цих же підстав, суд першої інстанції вірно вважав, що народження позивачкою у січні 2007 року хлопчика, також не впливало на можливість позивачки у період часу із січня 2009 по січень 2012 року звернутись до суду на захист своїх прав. Позивачка взагалі не надала доказів, що у звязку із народженням дитини була обмежена у здійсненні своїх прав.

Та обставина, що позивачка сподівалася на добровільне повернення відповідачем грошових коштів або їх повернення за результатами кримінального провадження відносно відповідача, також не впливає на її право звернутись до суду із цивільним позовом про стягнення боргу та не є такою обставиною, що може бути визнана судом поважною в контексті пропуску строку позовної давності.

Суд дав належну оцінку іншим доводам позивачки щодо душевного хвилювання, повязаного із неповерненням відповідачем значної суми коштів, вказаним у доповненнях до позовної заяви, прийшовши до обгрунтованого висновку, що позивач мала реальну можливість своєчасно у межах строку позовної давності звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу та відсутність будь-яких обставин поважності причин пропущення позовної давності.

Посилання позивачки в апеляційній скарзі на те, що її порушене право підлягає до захисту в будь-якому випадку безпідставні. При цьому колегія суддів виходить із наступного.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»

Отже застосування судом при вирішенні спору строку позовної давності є правильним та обгрунтованим.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: