АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Перепелюк Л. М.

суддів:ОСОБА_1, ОСОБА_2

секретар Герман Я.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 19 травня 2016 року за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, -

встановила:

В лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення боргу.

Просив стягнути з ОСОБА_4 на його користь борг в сумі 10 000 000 гривень.

Посилався на те, що ОСОБА_4 отримала у позивача позику в сумі 10 000 000 гривень та зобовязалася повернути їх у строк, вказаний у розписці у розмірі, але не повернула.

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 19 травня 2016 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити його позов.

Посилається на те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно виходив з

№22-ц/794/928/16. Головуючий у І інстанції Скуляк І.А.

Категорія 19/27 Доповідач Перепелюк Л.М.

того, що позивачем не доведено наявність правовідносин між сторонами за договором позики.

Так, згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таку правову позицію Верховний Суд України висловив в постанові від 11 листопада 2015 року № 6-1967 цс15.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які би підтверджували факт укладення між сторонами договору позики, зокрема боргову розписку позичальниці ОСОБА_4 або інший документ, який би посвідчив передання їй позикодавцем зазначеної у позовній заяві грошової суми, тобто 10 000 000 грн.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Помилковими є доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка не заперечувала ту обставину, що вона отримувала кошти за борговою розпискою, що це нібито підтверджує факт укладення між сторонами договору позики.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального прав, а тому його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 19 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: