Справа № 214/9101/13-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 листопада 2016 року м. Кривий Ріг
Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді - Колочко О.В.,
за участі секретаря судового засідання - Деменко А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України за відсутності осіб, які беруть участь у справі та без фіксації судового процесу звукозаписувальними технічними засобами, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,
25 листопада 2013 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
20 липня 2015 року цивільна справа за вищевказаним позовом надійшла до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області і ухвалою суду від 22 липня 2015 року була прийнята до провадження.
В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне.
Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилися, в наданій суду письмовій заяві просили розглянути справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Згідно ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів, також на підставі ст.ст. 224, 225, 226 ЦПК України, суд за згодою позивача вправі постановити заочне рішення.
Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2, форма власності - приватна (а.с. 35-36).
Відповідач не зареєстрована у вищевказаній квартирі (а.с. 55).
Відповідно до розписки від 07.03.2013, складеної ОСОБА_2, остання надала квартиру АДРЕСА_1 і отримала від ОСОБА_1 (орендатора) за оренду житла 1700 грн. за 3 з половиною місяці проживання наперед. Квартира потребує капітального ремонту, який буде здійснювати ОСОБА_1, сума оренди житла складає 500 гривень на місяць. Сума витрачених грошей за ремонт буде віднята з оплати за оренду житла за два місяці по 250 грн. В подальшому, в разі відмови з боку ОСОБА_2 укласти нотаріально посвідчений договір про оренду житла з подальшим обміном квартири на квартиру, остання зобов'язалася відшкодувати усі витрати за ремонт та благоустрій квартири (а.с. 6).
Відповідно до розписки від 13 вересня 2013 року, складеної ОСОБА_2, остання передала в оренду належний їй гараж за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 з 27 листопада 2012 року і отримувала від нього без затримко щомісячну оплату в розмірі 200 грн. (а.с. 7).
Як вбачається з розписок, виконаних ОСОБА_2, остання отримала від ОСОБА_1 750 гривень за вересень 2013 року (за квартиру - 500 грн., за гараж 200 грн., комунальні послуги - 50 грн.), за липень 2013 року - 550 гривень за квартиру та гараж, 16 травня 2013 року відповідач отримала від позивача 500 гривень за проживання в квартирі і комунальні послуги (газ - 228 грн., вода - 40 грн., сміття - 40 грн.), 02 липня 2013 року та 08 серпня 2013 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 за комунальній послуги 100 грн. та 52 грн. відповідно (а.с. 7-8).
Як слідує зі змісту вказаної постанови слідчого про закриття кримінального провадження, опитана 17.09.2013 ОСОБА_2 показала, що вона дійсно в березні 2013 року заключила усний договір з ОСОБА_1 про найм квартири за адресою АДРЕСА_1, про що вони з ОСОБА_1 склали розписку (а.с. 9).
Згідно ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.
Відповідно до вимог ст. 811 ЦК України договір найму житла укладається у письмовій формі.
Частина 2 статті 819 ЦК України передбачає, що капітальний ремонт житла, переданого у найм, зобов'язаний здійснювати наймодавець, якщо інше не встановлено договором.
Частина 1 статті 820 ЦК України встановлює, що розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла.
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку, що між сторонами по справі було укладено договір найму житлового приміщення - квартири за адресою: АДРЕСА_1, з щомісячною оплатою в сумі 500 грн. і з здійсненням наймачем - ОСОБА_1 капітального ремонту вказаної квартири, і з подальшим її обміном, у виді розписки, підписаної відповідачем.
Таким чином, прийшовши до такого висновку, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 і визнати розписку від 07 березня 2013 року, складену ОСОБА_2 саме договором найма житла, відповідно якому одна сторона (відповідач) надала в найм належну їй квартиру АДРЕСА_1 другій стороні (позивачу), визначивши при цьому щомісячну оплату в сумі 500 грн. і за умови проведення позивачем капітального ремонту, на здійснення якого відповідач надала згоду і зобов'язалася відшкодувати усі витрати позивача, пов'язані з проведенням ремонтних робіт та робіт по благоустрою квартири, у разі відмови з її сторони від укладення нотаріально посвідченого договору найму житла та його обміну.
Однак, як встановлено судом, в подальшому відповідач відмовилася від своїх зобов'язань щодо нотаріального посвідчення договору, а також щодо відшкодування понесених позивачем витрат, пов'язаних з капітальним ремонтом квартири.
На думку суду до спірних правовідносин, які виникли між сторонами, та виходячи зі змісту позовних вимог заявлених ОСОБА_1 підлягає застосуванню ст.ст.390, 397, 399 ЦК України, які регулюють правовідносини стосовно права володіння чужим майном.
Володіння - це фактична наявність речі (майна) в певної особи (володільця), поєднана з наміром вважати дану річ своєю. Для визнання володіння необхідні два елементи - фактична наявність речі у даної особи (об'єктивний елемент) і намір останньої вважати її своєю (суб'єктивний елемент).
Згідно ч. ч. 1, 3 ст.397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.
Фактичне володіння може виникнути в тієї чи іншої особи на підставі різних фактичних обставин.
Володіння без правового титулу (безтитульне володіння) називається фактичним володінням.
Таке фактичне відкрите володіння ОСОБА_1 квартирою, що належить іншому власнику, вважається добросовісним володінням та підлягає захисту законом.
На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 разом із сім'єю проживав у квартирі, що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2, з відома та за згодою власника з березня 2013 року відкрито володів нею, платив за найм житла і за комунальні послуги, здійснював ремонтні роботи, що підтверджує добросовісність володільця.
Пунктом 3 ч. 1 ст. 399 ЦК України передбачено, що право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником майна.
Згідно ч. 4 ст. 390 ЦК України добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без надання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі , на яку збільшилася його вартість.
Аналогічне роз'яснення міститься в п. 32 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», «..якщо відокремлення поліпшення неможливе, добросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість майна».
Щодо стягнення інфляційних сум та 3% річних суд звертає увагу на наступне.
Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Стаття 625 Цивільного кодексу України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Відповідно до зазначеної статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Як встановлено судом, відповідач зобов'язалася відшкодувати понесені позивачем витрати, пов'язані з ремонтом належної їй квартири в разі ухилення з її боку від нотаріального посвідчення договору найму житла.
Як вбачається з матеріалів справи з вини відповідача договір не був укладений між сторонами і не був нотаріально посвідчений, в зв'язку з чим в листопаді 2013 року позивач звернувся до суду із даним позовом про відшкодування витрат відповідачем, передбачених договором, і на теперішній час позивач не отримав зазначені кошти.
Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні витрати та 3 % річних за прострочення з боку відповідача виконання нею грошового зобов'язання повернути понесені позивачем витрати, виходячи з наступного.
Інфляція за період з листопада 2013 року по вересень 2016 року становить (100,5 х 124,9 х 143,3 х 100,9 х 99,6 х 101,0 х 103,5 х 100,1 х 99,8 х 99,9 х 99,7 х 101,8) = 1,914;
Між тим, в межах заявлених вимог, 3% річних підлягають стягненню у сумі 2486,90 грн.
Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди за невиконання договірних зобов'язань, судом встановлено наступне.
Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна вимога завдана фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Отже стягнення моральної шкоди за встановленими правовідносинами не передбачено законом, тому в задоволені вимоги позивача про стягнення моральної шкоди необхідно відмовити.
Відмовляючи в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди позивачу суд виходить з того, що судом встановлено, що між сторонами виникли договірні правовідносини, що регулюються вищевказаним договором та ЦК України, нормами якого стягнення моральної шкоди за порушення умов договору не передбачено. Не передбачено відшкодування моральної шкоди також і укладеним між сторонами договором.
Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат суд виходить з наступного.
Як вбачається з квитанцій, позивачем сплачений судовий збір в сумі 229,4 грн. і 500,80 грн. - за позовні вимоги майнового характеру, та 551,20 грн. - за позовну вимогу немайнового характеру (а.с. 1, 194).
Крім того, позивачем було сплачено судовий збір в сумі 121,80 грн. при подачі заяви про забезпечення позову, яка була повернута йому ухвалою суду від 25.03.2014 (а.с. 19, 28), судовий збір в сумі 121,80 грн. при подачі заяви про витребування доказів, яка була задоволена ухвалою суду від 01.04.2014 (а.с. 30, 33), а також судовий збір в сумі 121,80 грн. при подачі заяви про призначення експертизи, яка була задоволена ухвалою суду від 15.10.2015 (а.с. 21, 106).
Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі повернення заяви.
Таким чином, на підставі вищевикладеного та відповідно до документів, доданих до позовної заяви, необхідно стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача судові витрати в сумі 973 грн. 80 коп. за оплату судового збору за позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, за заяви про витребування доказів та призначення експертизи. В частині стягнення з відповідача витрат, пов'язаних з витратами на оплату судового збору, сплаченого за подачу заяви про забезпечення позову, і за позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, - відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 207, 390, 397, 399, 526, 530, 625, 811, 819, 820, 1167 ЦК України, Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст.ст. 3, 11, 57-60, 88, 197, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.
Визнати укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір найма квартири АДРЕСА_1 з подальшим обміном у вигляді розписки від 07 березня 2013 року, складеної ОСОБА_2.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено з загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починається відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Суддя: О. В. Колочко