У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Журавель В.І.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом її повернення та знесення огорожі; за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 18 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом її повернення та знесення огорожі.

Позовні вимоги мотивовано тим, що він являється власником земельних ділянок площею 0,085 га, цільовим призначенням якої являється будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських споруд та площею 0,0456 га, цільовим призначенням якої являється ведення особистого селянського господарства, які розташовані на території Верхньоводянської сільської ради Рахівського району Закарпатської області в урочищі «Мочар».

Позивач вказував на те, що ОСОБА_7 самовільно захопив земельну ділянку, призначену для ведення особистого селянського господарства, загородив її та використовує у власних цілях.

Посилаючись на зазначене, а також на те, що по даному питанню позивач звертався до земельної комісії Верхньоводянської сільської ради та дільничного інспектора міліції по факту самовільного захоплення вказаної земельної ділянки, але це не дало бажаних результатів, позивач просив суд зобов'язати ОСОБА_7 повернути йому самовільно захоплену земельну ділянку площею 0,0456 га, цільовим призначенням якої являється ведення особистого селянського господарства, яка належить йому на праві власності шляхом знесення самовільно збудованої огорожі та усунути перешкоди в її користуванні, стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

У січні 2015 року ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6, третя особа Верхньоводянська сільська рада Рахівського району Закарпатської області, про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, позовні вимоги якого в ході розгляду справи збільшив та просив визнати незаконним та скасувати рішення органу місцевого самоврядування та визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю.

Зустрічний позов мотивований тим, що виникнення у ОСОБА_6 права власності на спірну земельну ділянку на підставі витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно є необґрунтованим та безпідставним. Законодавством не передбачено внесення до Державних актів на право приватної власності на землю після їх видачі будь-яких змін чи інших доповнень. Позивачу за первісним позовом державний акт на право власності земельною ділянкою площею 0,055 га на підставі рішення 14 сесії 23 скликання Верхньоводнянською сільрадою не видавався, технічна документація із землеустрою органом місцевого самоврядування не погоджувалася, у встановленому законом порядку не підтверджувалася. Спірна земельна ділянка перебувала у постійному користуванні відповідача за первісним позовом та ніколи не перебувала у користуванні ОСОБА_6

Посилаючись на зазначене, позивач за зустрічним позовом просив суд визнати незаконним та скасувати рішення 14 сесії 23 скликання Верхньоводянської сільської ради Рахівського району Закарпатської області від 08 лютого 2001 року «Про надання земельних ділянок» в частині надання у приватну власність земельної ділянки площею 0,055 га в урочищі «Мочар» ОСОБА_6, як таке, що суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права та інтереси особи, державний акт на право приватної власності на землю НОМЕР_1, виданий 16 червня 1999 року головою Верхньоводянської сільської ради Рахівського району Закарпатської області на ім'я ОСОБА_6, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 186, кадастровий номер НОМЕР_2, визнати недійсним у зв'язку із внесенням до нього змін та доповнень в порядку та спосіб, які не передбачені чинним законодавством та вирішити питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Рахівськолго районного суду Закарпатської області від 12 лютого 2015 року зустрічний позов ОСОБА_7 об'єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_6

Рішенням Рахівськолго районного суду Закарпатської області від 08 липня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення 14 сесії 23 скликання Верхньоводянської сільської ради Рахівського району Закарпатської області від 08 лютого 2001 року «Про надання земельних ділянок» в частині надання у приватну власність земельної ділянки площею 0,055 га в урочищі «Мочар» ОСОБА_6

Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю НОМЕР_1, виданий 16 червня 1999 року на ім'я ОСОБА_6, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №186, кадастровий номер НОМЕР_2.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 18 січня 2016 року скасовано рішення Рахівськолго районного суду Закарпатської області від 08 липня 2015 року.

Ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_6 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_7 повернути ОСОБА_6 належну останньому на праві власності земельну ділянку площею 0,0456 га в урочищі «Мочар» Верхньоводянської сільської ради Рахівського району та усунути перешкоди в її користуванні шляхом знесення огорожі.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно державного акту на право приватної власності на землю НОМЕР_1 від 14 червня 1999 року та витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №17644404, №17645140 від 11 лютого 2014 року ОСОБА_6 є власником земельної ділянки площею 0,085 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по АДРЕСА_1,

Указаний державний акт містить також запис щодо земельної ділянки площею 0,055 га із зазначенням меж земельної ділянки та суміжних землекористувачів.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_6 вказував на те, що ОСОБА_7 самовільно захопив указану земельну ділянку, призначену для ведення особистого селянського господарства, загородив її та використовує у власних цілях, чим порушує його право власності.

Судом першої інстанції також установлено, що земельна ділянка, щодо якої виник спір ніколи не перебувала в користуванні ОСОБА_6, що не заперечувалось останнім, а до цього часу спірна земельна ділянка перебувала у користуванні ОСОБА_7

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_7 вказував на те, що спірна земельна ділянка перебувала у його постійному користуванні та ніколи не перебувала у користуванні ОСОБА_6, у зв'язку із чим не могла бути надана у власність останнього, а тому рішення 14 сесії 23 скликання Верхньоводянської сільської ради Рахівського району Закарпатської області від 08 лютого 2001 року «Про надання земельних ділянок» в частині надання у приватну власність земельної ділянки площею 0,055 га в урочищі «Мочар» ОСОБА_6 прийняте із порушенням вимог закону та підлягає скасуванню разом із визнанням недійсними змін до державного акту на право приватної власності на землю НОМЕР_1 від 14 червня 1999 року.

Також установлено, що рішенням Верхньоводянської сільської ради від 14 квітня 2011 року надано ОСОБА_7 дозвіл на розробку проекту відведення по передачі безоплатно у приватну власність земельної ділянки площею 0,055 га, яка розташована в с. Верхнє Водяне по вул. 70-річчя Жовтня в урочищі «Мочар» Закарпатської області для ведення особистого селянського господарства.

Відмовляючи у позові ОСОБА_6 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 не довів належними доказами самовільного захоплення спірної земельної ділянки, оскільки така ділянка не перебувала у його користуванні, так як указана ділянка перебувала в користуванні ОСОБА_7 Останній користувався земельною ділянкою на момент винесення оспореного рішення органу місцевого самоврядування та внесення спірних відомостей до державного акта ОСОБА_6 Крім того зазначено, що оспорений державний актна право приватної власності на землю НОМЕР_1 від 14 червня 1999 року складено з порушенням Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації та зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, у зв'язку із чим підлягають задоволенню зустрічні позовні вимоги ОСОБА_7

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_7 не довів належними доказами факт належності йому спірної земельної ділянки, у зв'язку з чим його права не порушено і він не має права ставити питання про часткову недійсність державного акта, виданого на ім'я ОСОБА_6 У зв'язку із зазначеним, судом апеляційної інстанції вказано, що досліджувати спірний державний акт на відповідність його вимогам законодавства не є необхідним.

Проте, з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають з огляду на наступне.

Проте до таких висновків суд апеляційної інстанції дійшов з порушенням вимог процесуального закону.

Відповідно до положень ст.ст. 303,304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст рішення суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 316 ЦПК України, в якій, зокрема вказано, що у мотивувальній частині рішення суду апеляційної інстанції мають зазначатися мотиви зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлені судом першої інстанції та не оспорені обставин, а також обставини, встановлені апеляційним судом, і визначені відповідно до них правовідносин; чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду; назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

Вимоги ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення покладають на суд, який розглядає справу, обов'язок ухвалити рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального закону на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, що досліджені під час судового розгляду і оцінені судом з належним обґрунтуванням такої оцінки, а також доводів і заперечень сторін у справі.

Також, у судовому рішенні апеляційний суд зобов'язаний дати належну оцінку всім доводам та запереченням сторін у справі, оскільки інакше буде порушено вимоги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50) щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як мотивування судового рішення судом, який має право за певних обставин на дослідження нових доказів та переоцінку доказів.

Проте, у порушення вказаних вимог процесуального закону, суд апеляційної інстанції обмежився узагальнюючою фразою про те, що з мотивацією рішення районного суду апеляційний суд погодитись не може, констатувавши при цьому, що право власності ОСОБА_6 на спірну земельну ділянку доведено допустимими доказами, на які апеляційний суд у відповідному судовому рішенні не вказав і які належним чином не оцінив, не перевірив як доводів і заперечень сторін так і законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, не навів мотивів ухваленого ним судового рішення.

Вказавши також на те, що ОСОБА_7 законних прав на цю земельну ділянку не підтвердив, суд апеляційної інстанції безпідставно вважав за можливе не оцінювати законність внесення до оспорюваного державного акта запису про спірну земельну ділянку. Перевірка внесення таких відомостей є вимогою зустрічного позову ОСОБА_7, яка підлягає розгляду судом відповідно до вимог ст.ст. 11, 214 ЦПК України та ухвалення рішення у цій частині вимог.

Крім того, резолютивна частина рішення суду апеляційної інстанції не містить висновку апеляційного суду по суті зустрічних позовних вимогОСОБА_7, у зв'язку із чим апеляційним судом порушено вимоги п. 4 ч. 1 ст.316 ЦПК України та не вирішено справу по суті стосовно вимог зустрічного позову.

Так, відповідно до ст. 9 ЗК України (в редакції чинній станом на момент передачі у власність ОСОБА_6 спірної земельної ділянки) до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить, зокрема, передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу.

Згідно із положеннями ст. 17 ЗК України (в редакції чинній станом на момент передачі у власність ОСОБА_6 спірної земельної ділянки) громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім'ї.

ВідповіднаРада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність.

Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно з ст. 52 цього Кодексу; ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з ст. 56 цього Кодексу; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із ст.ст. 57 і 67 цього Кодексу.

Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо).

Передача у власність громадян земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших громадян чи юридичних осіб, провадиться місцевими Радами народних депутатів після вилучення (викупу) їх у порядку, встановленому ст.ст. 31 і 32 цього Кодексу.

Указаними положеннями законодавства, які були чинні на момент виникнення спірних правовідносин, було встановлено два окремих порядки передачі землі у власність громадян, а саме: передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, а також передача у власність громадян земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших громадян чи юридичних осіб.

Відповідно до ст. 22 ЗК України (в редакції чинній станом на момент передачі у власність ОСОБА_6 спірної земельної ділянки) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Обґрунтовуючи вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_7 вказував на те, що спірна земельна ділянка перебувала у його постійному користуванні та ніколи не перебувала у користуванні ОСОБА_6, у зв'язку із чим надана у власність останнього із порушенням вимог закону.

Судами установлено, що ОСОБА_6 особисто підтверджував факт того, що спірна земельна ділянка ним ніколи не використовувалась.

Натомість, підтверджуючи законність свого права користування спірною указаною земельною ділянкою,ОСОБА_7 посилався на рішення зборів уповноважених колгоспників колгоспу «Перше Травня» с. В.Водяне, оформлене протоколом № 2 зборів від 16 березня 1986 року.

З метою встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення спору між сторонами, суду апеляційної інстанції слід належним чином оцінити указані докази та визначитись чи законно та на якій підставі ОСОБА_7 користувався спірною земельною ділянкою, а також чи дотримано вимог чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства у момент передання указаної земельної ділянки у власність ОСОБА_6

Оскільки судом апеляційної інстанції, у порушення вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України, порушено норми процесуального права та не враховані вимоги норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, відповідно до ст. 338 ЦПК України рішення апеляційного суду Закарпатської області від 18 січня 2016 року підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 18 січня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:Б.І. Гулько
В.І. Журавель
С.Ф. Хопта
С.П. Штелик