У х в а л а

іменем україни

08 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Закропивного О.В.,Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Виробниче об'єднання «Стальканат-Сілур» про визнання наказу незаконним, стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, стягнення середнього заробітку за весь час остаточного розрахунку при звільненні, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Промліфт» (далі - ТОВ «Промліфт»), правонаступником якого є приватне акціонерне товариство «Виробниче об'єднання «Стальканат-Сілур» (далі - ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур»), про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовними вимогами до ТОВ «Промліфт», правонаступником якого є ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур», про стягнення заробітної плати, не виплаченої при звільненні, стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду.

Крім того, у лютому 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ТОВ «Промліфт», правонаступником якого є ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур», про визнання незаконним наказу від 05 грудня 2013 року № 142 в частині поновлення її на роботі з 05 грудня 2013 року.

Ухвалами Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 та 17 лютого, а також від 04 листопада 2014 року позовні заяви ОСОБА_3 об'єднані в одне провадження та присвоєно цивільній справі № 216/963/14-ц провадження № 2/216/960/14.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилалась на те, що з 19 липня 2012 року вона обіймала посаду чергової виробничої дільниці № 3 ТОВ «Промліфт», за домовленістю з адміністрацією ТОВ «Промліфт» їй встановлено робоче місце на опорному пункті за адресою: м. Кривий Ріг, вул. 22 партз`їзду, буд. 2.

ОСОБА_3 вказала, що наказом від 10 липня 2013 року № 81-к вона була звільнена з посади чергової згідно з п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров'я, а наказом від 05 грудня 2013 року № 142-к ТОВ «Промліфт» на виконання рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 18 листопада 2013 року її було поновлено на посаді чергового виробничої діяльності ТОВ «Промліфт» з 05 грудня 2013 року.

Позивачка вважала, що, поновлюючи її на роботі 05 грудня 2013 року, відповідач затримав виконання рішення суду, чим порушив її право на працю, а тому повинен виплатити середню заробітну плату за затримку виконання рішення суду за 10 робочих днів. Крім того, зазначала, що її поновлення відбулося не з дати незаконного звільнення, а з дати примусового виконання рішення суду виконавчою службою, проте відповідно до вказаного вище рішення суду від 18 листопада 2013 року вона повинна бути поновлена на роботі з 11 липня 2013 року.

Також ОСОБА_3 зазначала, що при звільненні відповідачем не було проведено остаточного розрахунку, а саме: не виплачена заробітна плата за відпрацьовані дні з 18 грудня 2013 року по 17 січня 2014 року у сумі 1277 грн 01 коп. та компенсація за невикористані дні щорічної відпустки за 12 днів у сумі 729 грн 72 коп.

Позивачка вказала, що відповідно до трудового договору, укладеного між сторонами, обумовлене виконання роботи чергової виробничої дільниці № 3 на певному опорному пункті із зазначенням його адреси: м. Кривий Ріг вул. 22 партз`їзду, буд. 2, а тому начальник дільниці № 3 відповідно до вимог ст. 31 КЗпП України не мав права вимагати від неї виходити на роботу з 18 грудня 2013 року в бригаду на житловому масиві Інгулець, що, на її думку, свідчить про порушення ним норм трудового законодавства.

Посилаючись на те, що 15 січня 2014 року профспілковим комітетом первинної профспілкової організації розглянуто подання генерального директора ТОВ «Промліфт» від 26 грудня 2013 року та надано відмову щодо її звільнення, проте всупереч цій відмові наказом від 17 січня 2014 року № 3 її було звільнено із займаної посади на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Зважаючи на вказане та уточнивши позовні вимоги в ході розгляду справи, ОСОБА_3 просила суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ «Промліфт» від 05 грудня 2013 року № 142-к в частині поновлення її на роботі з 05 грудня 2013 року та поновити її на роботі відповідно до рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 листопада 2013 року з 11 липня 2013 року;

- стягнути з відповідача середній заробіток у розмірі 608 грн 10 коп. за затримку виконання рішення суду від 18 листопада 2013 року;

- визнати незаконною невиплату належних сум остаточного розрахунку при звільненні та стягнути з відповідача заробітну плату у розмірі 2 006 грн 73 коп., не виплачену в день звільнення, та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;

- визнати її звільнення відповідно до наказу від 17 січня 2014 року № 3-к незаконним, зобов`язати відповідача скасувати наказ від 17 січня 2014 року № 3- к та поновити її на попередній роботі;

- стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу;

- зобов`язати відповідача відшкодувати заподіяну незаконними діями матеріальну шкоду у розмірі 707 грн 65 коп. та моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 червня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить змінити або скасувати рішення судів попередніх інстанцій, вирішивши питання по суті.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із доведеності відповідачем систематичного невиконання ОСОБА_3 обумовлених трудовим договором обов'язків, а також, оцінивши відмову Первинної профспілкової організації профспілки «Влада належить народу» ТОВ «Промліфт» у наданні згоди на звільнення позивачки як таку, що не містить правового обґрунтування незаконності дій відповідача щодо звільнення позивача, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що з 06 липня 2012 року по 10 липня 2013 року ОСОБА_3 працювала на посаді чергової виробничої дільниці № 3 ТОВ «Промліфт», робоче місце якої за домовленістю з адміністрацією ТОВ «Промліфт» встановлено на опорному пункті за адресою: м. Кривий Ріг, вул. 22 партз`їзду, буд. 2.

Наказом від 10 липня 2013 року № 81-к ОСОБА_3 була звільнена з посади чергової на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров'я.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 листопада 2013 року визнано незаконним наказ від 10 липня 2013 року № 81-к про звільнення ОСОБА_3 з посади чергового виробничої дільниці ТОВ «Промліфт» за п. 2 ст. 40 КЗпП України та поновлено її на посаді чергового виробничої дільниці ТОВ «Промліфт». Стягнуто з ТОВ «Промліфт» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 5 594 грн 52 коп. без урахування податків та обов'язкових платежів та моральну шкоду в розмірі 1 500 грн, у решті позовних вимог відмовлено.

Наказом від 05 грудня 2013 року № 142-к на виконання вказаного вище рішення суду ОСОБА_3 поновлено на посаді чергового виробничої дільниці ТОВ «Промліфт» з 05 грудня 2013 року (а. с. 22, т. 2).

Наказом від 06 грудня 2013 року № 142-к/1 ОСОБА_3 поновлено на роботі з 11 липня 2013 року та скасовано наказ від 05 грудня 2013 року № 142-к в частині поновлення її на роботі на посаді чергового з 05 грудня 2013 року (а. с. 89, т. 2).

На підставі наказу від 10 грудня 2013 року № 448 «Про переміщення» ОСОБА_3 переміщено з 11 грудня 2013 року на житловий масив Інгулець в бригаду ОСОБА_4 без змін істотних умов праці, обумовлених трудовим договором, з яким позивачка ознайомлена 10 грудня 2013 року (а. с. 24, т. 2).

Судами установлено, що 18 та 19 грудня 2013 року ОСОБА_3 не вийшла на робоче місце, обумовлене наказом від 10 грудня 2013 року № 448, а саме: на житловий масив Інгулець, у зв'язку із чим наказами від 19 та 20 грудня 2013 року відповідно за № № 458, 459 «Про дисциплінарне стягнення» їй оголошені догани за порушення трудової дисципліни та Правил внутрішнього трудового розпорядку підприємства, з якими позивачка була ознайомлена 20 грудня 2013 року (а. с. 28, 31, т. 2).

23 грудня 2013 року ОСОБА_3 також не вийшла на робоче місце на житловий масив Інгулець, і згідно з її пояснювальною запискою від 23 грудня 2013 року цього дня вона перебувала на опорному пункті за адресою: вул. 22 партз'їзду в м. Кривому Розі, у зв'язку з тим, що не згідна із наказом про її переміщення із Дзержинського району на житловий масив Інгулець у м. Кривому Розі, оскільки не має грошей на проїзд (а. с. 32, 33, т. 2).

26 грудня 2013 року відповідач звернувся з поданням до Первинної профспілкової організації профспілки «Влада належить народу» ТОВ «Промліфт» про надання згоди на звільнення ОСОБА_3 у зв`язку із систематичним невиконанням нею без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором (а. с. 35, т. 2).

Рішенням Первинної профспілкової організації профспілки «Влада належить народу» ТОВ «Промліфт» відмовлено в наданні згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_3 (а. с. 7, т. 1), оскільки профспілка вважала, що позивача було не переміщено, а переведено в іншу місцевість на роботу без її згоди.

Наказом від 17 січня 2014 року № 3-к ОСОБА_3 звільнено із займаної посади з 17 січня 2014 року на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором.

Як вбачається з матеріалів справи, накази від 19 та 20 грудня 2013 року за № № 458, 459 «Про дисциплінарне стягнення» були оскаржені ОСОБА_3 та рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 25 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2014 року, у задоволенні її позовних вимог до ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» про визнання незаконними наказів про дисциплінарне стягнення та стягнення моральної шкоди відмовлено в повному обсязі. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 грудня 2014 року ОСОБА_3 відмовлено у відкритті касаційного провадження, а ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 26 травня 2015 року ОСОБА_3 відмовлено у допуску до провадження Верховного Суду України вказаної справи.

Разом з тим 23 грудня 2013 року ОСОБА_3 повторно не вийшла на робоче місце на житловий масив Інгулець, у зв'язку із чим суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про систематичне невиконання нею своїх трудових обов'язків, а посилання позивачки у пояснювальній записці від 23 грудня 2013 року на відсутність коштів на проїзд визнано неповажною причиною невиходу на робоче місце, обумовлене наказом від 10 грудня 2013 року № 448.

Колегія суддів суду касаційної інстанції також погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що відмова Первинної профспілкової організації профспілки «Влада належить народу» ТОВ «Промліфт» у наданні згоди на звільнення позивачки не містить правового обґрунтування незаконності дій відповідача щодо її звільнення.

Згідно із ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Результат аналізу зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не з мотивів її відмови.

Таким чином, перевіряючи дотримання відповідачем при звільненні з роботи позивача вимог ч. 7 ст. 43 КЗпП України та ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», суд повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору правове обґрунтування такої відмови, не надаючи при цьому оцінки обґрунтованості самого рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-104цс14 та від 22 жовтня 2014 року у справі № 6-163цс14, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Відмовляючи у наданні згоди на звільнення, Первинна профспілкова організація профспілка «Влада належить народу» ТОВ «Промліфт» виходила із порушення наказом від 10 грудня 2013 року № 448 трудових прав ОСОБА_3, оскільки її було не переміщено, а переведено в іншу місцевість на роботу без її згоди, проте такий висновок спростовується рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 липня 2014 року, яким було встановлено факт переміщення позивачки, що відповідно до положень ст. 32 КЗпП України не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника.

При цьому апеляційним судом також було правильно враховано постанову Верховної Ради України від 24 жовтня 2002 року № 217- VI «Про зміну меж місті Кривого Рогу Дніпропетровської області», згідно з якою місто Інгулець та землі Миколаївської селищної ради включені в межі міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, у зв'язку із чим суд дійшов обґрунтованого висновку, що переміщення позивачки в межах міста Кривого Рогу без зміни істотних умов праці не можна визнати переведенням на іншу роботу в іншу місцевість.

З огляду на вказане колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що рішення профспілкової організації не містило правового обґрунтування незаконності дій відповідача щодо звільнення позивачки, а тому роботодавець, враховуючи систематичне порушення позивачкою своїх трудових обов'язків, мав право звільнити її без згоди виборного органу профспілки, у зв'язку із чим відповідачем не було порушено умови трудового законодавства при звільненні позивачки.

Враховуючи, що позивачка притягувалася до дисциплінарних стягнень за прогули та у період з 18 грудня 2013 року по 17 січня 2014 року не виконувала свої обов'язки, покладені на неї трудовим договором, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на її користь заробітної плати та компенсації відпустки за вказаний період, а також моральної шкоди.

Також судами було вмотивовано відмовлено у позові в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку виконання рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 листопада 2013 року в сумі 608 грн 10 коп., оскільки відповідач в добровільному порядку відповідно до вимог ст. 236 КЗпП України сплатив позивачу зазначену суму згідно з платіжним дорученням від 18 липня 2014 року № 1513 (а. с. 149, 231-234, т. 1).

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами першої та апеляційної інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_3 відхилити.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: О.В. Закропивний

Л.М. Мазур

В.А.Нагорняк

Т.О. Писана