АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 537/1737/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1593/16Головуючий у 1-й інстанції Сьоря С.І. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Винниченка Ю.М., Одринської Т.В., при секретарі: Рибак О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 22 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Кременчуцької обєднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області, заступника начальника Кременчуцької обєднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області ОСОБА_3, Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської областівід 22 квітня 2016 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до Кременчуцької обєднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області, заступника начальника Кременчуцької обєднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області ОСОБА_3, Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

З даним рішенням суду не погодився ОСОБА_2 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохав рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 22 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області на його користь 10 000 грн. моральної шкоди. Вважає, щорішення місцевого суду є незаконним, необґрунтованим та таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також посилається на те, що судом неповно зясовані обставини справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Судове засідання проводилось за участі представників відповідачів, за відсутності апелянта, який подав заяву з проханням справу слухати у його відсутність.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що скарга не підлягає до задоволення за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 25 вересня 2015 року головний ДРІ відділу адміністрування ЄСВ Кременчуцької ОДПІ ОСОБА_4 склала протокол про адміністративне правопорушення серії АА 834223, в якому зазначено, що керівником ПП «Біамід» ОСОБА_2 несвоєчасно сплачено єдиний соціальний внесок за липень 2015 року, по строку сплати не пізніше 20.08.2015 року, фактично сплачено 21.08.2015 року, чим порушено ч.3 ст. 165 - 1 КУпАП та п.8 ст.9 Закону України «Про збір та облік Єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування», за що передбачена відповідальність ст.165 -1 ч.3 КУпАП.

25 вересня 2015 року заступник начальника Кременчуцької ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області ОСОБА_3, розглянувши протокол від 25.09.2015 року серії АА №834223, винесла постанову про накладення адміністративного стягнення серії АА №102913, якою ОСОБА_2 притягнула до адміністративної відповідальності за ст.. 165 - 1 ч.3 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 680 грн.

Згідно вказаної постанови, ОСОБА_2 визнано винним у тому, що останній несвоєчасно сплатив єдиний соціальний внесок за липень 2015 року, по строку сплати не пізніше 20.08.2015 року, фактично сплачено 21.08.2015 року, чим порушив ч.3 ст. 165 КУпАП та п.8 ст.9 Закону України «Про збір та облік Єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування». Будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду протоколу позивач у визначений час та місце не зявився.

Постановою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 22.12.2015 року, яка набрала законної сили 15.02.2016 року, постанову Кременчуцької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області від 25.09.2015 року серії АА №102913 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 165-1 КУпАП та накладення стягнення у вигляді штрафу в сумі 680 грн. - скасовано.

Так, звертаючись до суду з даним позовом позивач вказував, що незаконне притягнення його до адміністративної відповідальності за проступок, якого він не вчиняв завдало йому морального страждання, які полягають у душевних стражданнях та перейманнях за свою репутацію, турботі про необхідність виправдовувати себе, а тому просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області на його користьморальну шкоду, яку він оцінив у 10 000 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено, а також не надано суду належних доказів, які б свідчили про те, що внаслідок неправомірних дій відповідача, він зазнав втрат немайнового характеру, у зазначеному розмірі, внаслідок моральних страждань або інших негативних явищ, а тому прийшов до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Вичерпний перелік підстав, з яким пов'язується виникнення у особи права на відшкодування шкоди, визначений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Так, статтею 1 Закону встановлено, що підставами для відшкодування шкоди є незаконне засудження, незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконне взяття і тримання під вартою, незаконне проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконне накладення арешту на майно, незаконне відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконне застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконна конфіскація майна, накладення штрафу; незаконне проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства.

Проаналізувавши зміст наведеної норми права, колегія суддів, приходить до висновку, що перелік випадків, які передбачають відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду є вичерпним.

У відповідності до ст. 2 Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення.

Так, з матеріалів справи вбачається, що постанова Кременчуцької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області від 25.09.2015 року серії АА № 102913 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 165-1 КУпАП та накладення стягнення у вигляді штрафу в сумі 680 грн. скасована, провадження у справі відносно нього закрито, у звязку з відсутністю в його діях, події і складу адміністративного правопорушення, а тому у позивача виникло право на відшкодування шкоди.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно визначився з матеріальними нормами, які регулюють спірні суспільні відносини та дійшов правильного висновку про обґрунтованість вимог позивача.

Частиною 2 ст. 1167 ЦК України визначено, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема моральна шкода.

Відповідно до п.п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Тобто, позивач повинен довести факт того, що він зазнав втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, а також обґрунтувати та підтвердити розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивачем не було надано належних та обґрунтованих доказів на підтвердження заявленого розміру моральної (немайнової) шкоди, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку відмовивши позивачу у задоволенні його позовних вимог.

При цьому, виходячи з обставин справи та обсягу наданих позивачем доказів, місцевим судом було обґрунтовано зроблено посилання на практику Європейського суду з прав людини, зокрема яка міститься у рішеннях від 25.10.1993 року у справі «ОСОБА_1 проти Швеції»; від 29.11.1996 у справі «Саундерс проти Сполученого Королівства», від 13 липня 2006 року у справі «Сілін проти України», від 15 травня 2008 року «Надточій проти України», де висловлено позицію, що за певних обставин висновок про порушення прав є само по собі справедливою сатисфакцією за будь-яку моральну шкоду.

Таким чином, колегія суддів за результатами апеляційного розгляду справи вважає, що висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного, всебічного та обєктивного дослідження наданих сторонами доказів, доводів та заперечень сторін, яким судом надана відповідна правова оцінка.

За таких обставин висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити .

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 22 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя: /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_5 /підпис/ ОСОБА_6

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1

З оригіналом згідно: