Справа 639/9644/15-ц
19 квітня 2016 року Жовтневий районний суд м. Харкова
у складі: головуючого - судді Шиянової Л.О.
за участю секретаря - Крбеян К.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Український бізнес Банк», третя особа ОСОБА_3 про визнання окремих положень кредитного договору недійсними з підстав захисту прав споживачів, -
В листопаді 2015 р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Український бізнес Банк», в якому просив визнати п. 3.3, п. 3.4 та п. 4.10, п. 4.3 кредитного договору №КАВНКФ/1018171.1 від 28 листопада 2013 р. укладеного між ним та Публічним акціонерним товариством «Український бізнес Банк» недійсними.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає наступне:
1) щодо положення п. 4.3 договору вважає, що останнє суперечить законодавству України; порушує його права як споживача; є нечесною підприємницькою практикою, зокрема такою, що вводить споживача в оману;
2) щодо положення п. 3.3, 3.4, договору вважає, що останнє суперечить законодавству України; порушує його права як споживача; обмежує його право на вільний вибір продукції; є формою примусу придбавати продукцію неналежної якості та/або непотрібного асортименту; вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу; при укладенні кредитного договору не надано реальної можливості ознайомитися з вичерпними умовами надання страхових послуг страховиком, які згідно з оспорюваними положеннями кредитного договору позивач зобов'язаний був придбати; положення надає право відповідачу визначати відповідність продукції умовам договору; є нечесною підприємницькою практикою, зокрема такою, що є агресивною та такою, що є проявом недобросовісної конкуренції;
3) щодо положення п. 4.10 позивачем зазначається, що останнє є нерозривно пов'язане із п. 3.4, оскільки встановлює відповідальність за порушення п. 3.4 кредитного договору, і повинне бути визнаним недійсним у взаємозв'язку з п. 3.4 кредитного договору.
Відповідач позов не визнав та через представника ОСОБА_4 подав свої заперечення на позовну заяву, в яких вказує на те, що вважає мотиви та підстави зазначені в позовній заяві необґрунтованими.
Зокрема, відповідач в обґрунтування своїх заперечень зазначає:
1) щодо п. 3.3, 3.4, 4.10 вказує на те, що законодавство дозволяє застрахувати предмет застави за згодою сторін та позивач надав згоду на дані зобов'язання, підписавши кредитний договір; договір є обов'язковий до виконання сторонами; позивач погодився з усіма умовами кредитного договору без застережень; позивач протягом тривалого часу належним чином виконував умови договору, сплачував грошові кошти за кредитом та не заявляв незгоди з умовами кредитного договору;
2) щодо п. 4.3 положення вказує, що комісія за супровід кредитного договору є незмінною величиною, отже, не суперечить нормам законодавства, на які посилався позивач; розрахункове обслуговування чи обслуговування кредитної заборгованості є супутньою послугою, за надання якої можливо встановити комісії; у додатку №2 до кредитного договору передбачені супутні витрати позичальника; при укладенні кредитного договору позичальник знав ці умови і свідомо погоджувався з ними; позичальник мав право відкликати свою згоду на укладення кредитного договору протягом чотирнадцяти календарних днів без пояснення причин, проте не скористався ним; положення п. 4.10 є характерним для відносин банківського кредиту та звичайною банківською комерційною практикою.
Представник позивача ОСОБА_5, який діє на підставі довіреності від 09.11.2015 р., в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві,проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Сам позивач в судове засідання не з'явився, доручивши своєму представнику представляти його інтереси в суді.
Третя особа ОСОБА_3, в судове засідання не з'явилася. Подала до суду заяву, в якій просить розглядати справу за її відсутності. Позов просить задовольнити.
Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав суду через канцелярію суду письмові заперечення, в яких проти позову заперечував, просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі у зв'язку необґрунтованістю позовних вимог та розглянути справу за його відсутністю.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
28 листопада 2013 р. між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Український бізнес Банк» в особі директора Харківського відділення №1 Тарусіної Жанни Олексіївни було укладено Кредитний договір №КАВНКФ/1018171.1, відповідно до якого банк зобов'язується надати позичальнику в тимчасове користування довгостроковий кредит, а позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити комісії банку і проценти за користування кредитом в порядку і на умовах, встановлених даним кредитним договором. Відповідно до п.1.2 договору, сума кредиту, що надається, становить 462200.00 грн. (чотириста шістдесят дві тисячі двісті гривень 00 копійок). Відповідно до п. 1.3 договору, кредит надається з 28 листопада 2013 р. до 27 листопада 2020 р. Кредит надається позичальнику на наступні цілі: придбання нового авто (п. 1.4). Процентна ставка за кредитом становить 7% річних. Проценти нараховуються за кожний календарний день за методом «факт/факт», тобто для розрахунку використовується фактична кількість днів у році (п.1.5).
Відповідно до п. 4.3 Кредитного договору, позичальник зобов'язується сплатити банку щомісячно не пізніше останнього числа поточного місяця - комісію за супровід кредитного договору у розмірі 0,7% від суми кредиту, вказаної у п. 1.2. Договору.
Відповідно до п. 3.3 кредитного договору, позичальник зобов'язаний застрахувати майно, передане в заставу банку на весь строк дії кредитного договору у страховій компанії, що рекомендована банком. У разі закінчення терміну дії договору страхування до закінчення строку дії цього договору, позичальник зобов'язаний укласти із страховиком новий договір страхування предмету застави у страховій компанії, що рекомендована банком. Договір страхування повинен визначати банк як вигодонабувача.
Крім цього, п. 3.4 кредитного договору містить такі положення: «Позичальник зобов'язаний укласти договір добровільного страхування від нещасного випадку в страховій компанії, що рекомендована банком. Розмір страхового тарифу встановлюється у розмірі 2,5% від початкової суми виданого кредиту. У разі закінчення строку дії договору страхування до закінчення строку дії даного договору позичальник зобов'язаний на протязі усього терміну дії договору, укладати зі страховиком новий договір добровільного страхування від нещасних випадків в страховій компанії, що рекомендована банком. Договір страхування повинен визначати банк як вигодонабувача».
Відповідно до п. 4.10 кредитного договору, у разі порушення позичальником умов п. 3.4 даного договору, позичальник сплачує банкові відсотки за користування кредитом в розмірі 25% річних, які нараховуються на суму залишку заборгованості за кредитом від дня, наступного за днем закінчення дії договору добровільного страхування від нещасних випадків, і по день укладення нового договору страхування на умовах, викладених в п. 3.4 або до повного виконання зобов'язань за даним кредитним договором.
Судом також встановлено, що правовідносини, які виникли, є правовідносинами із надання споживчого кредиту, на які поширюється законодавство України із питань захисту прав споживачів.
Також встановлено, що п. 4.10 нерозривно пов'язаний з п. 3.4 кредитного договору, адже саме в ньому встановлюється відповідальність за порушення останнього положення, дійсність якого оспорюється позивачем.
Також встановлено, що у Додатку №2 до кредитного договору «Інформація про умови кредитування та орієнтована сукупна вартість кредиту», щодо інших платежів таких як «погашення основної суми кредиту», «погашення процентів» чітко зазначено, що такі платежі здійснюються щомісячно; аналогічне зазначено і щодо «супутніх витрат Позичальника» таких як «страхування НВ», «Страхування каско», які здійснюються щорічно (дослівно - «грн. на рік»). Натомість «обслуговування кредитної заборгованості», яка зазначена в Кредитному договорі як «супровід кредитного договору» в Додатку №2 зазначено як одноразовий платіж аналогічно як і з «послугами нотаріусів» (дослівно - «грн»).
На підставі постанови Правління Національного банку України від 23.04.2015 р. №265 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКИЙ БІЗНЕС БАНК», Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято Рішення №87 від 24.04.2015 р., яким з квітня 2015 року розпочато процедуру ліквідації Банку та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію Банку.
Суд, вивчивши матеріали справи, зваживши доводи сторін, якими вони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК»), зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК.
Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК, зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до п. 23 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до п. 19 наведеної ст., продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.
Відповідно до п. 17 наведеної статті, послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
Відповідно до ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі, тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Відповідно до ч. 1 ст. 17 ЗУ «Про захист прав споживачів», за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч. 2 наведеної ст., споживач має право на вільний вибір товарів і послуг у зручний для нього час та на вільне використання електронних платіжних засобів з урахуванням режиму роботи та обов'язкових для продавця (виконавця) форм (видів) розрахунків, установлених законодавством України. Положенням даної частини статті також заборонено примушувати споживача придбавати продукцію неналежної якості або непотрібного йому асортименту.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Відповідно до ч. 2 наведеної статті, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до п. 10, п. 14 ч. 3 даної статті, несправедливими, зокрема, вважаються умови договору про: установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору.
Відповідно до ч. 6 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.
Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.
Відповідно до ч. 2 наведеної статті, якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману, зокрема, стосовно: основних характеристик продукції; ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг. Крім цього, відповідно до положень наведеної статті, підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Також відповідно до ч. 4 даної статті, агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції.
Відповідно до ч. 6 даної статті, правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЗУ «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, зокрема якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про захист від недобросовісної конкуренції», недобросовісною конкуренцією є будь-які дії у конкуренції, що суперечать торговим та іншим чесним звичаям у господарській діяльності.
Відповідно до ч. 3 ст. 53 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банку забороняється вчиняти будь-які дії щодо впровадження у своїй практиці недобросовісної конкуренції.
Відповідно до ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про страхування», добровільне страхування у конкретного страховика не може бути обов'язковою передумовою при реалізації інших правовідносин.
Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 N 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору, тощо).
Щодо п. 4.3 кредитного договору, суд погоджується з наведеними доводами позивача.
Зокрема, суд приходить до висновку, що «супровід кредитного договору», за який встановлений обов'язок сплатити додаткову щомісячну комісію банку, не є послугою в розумінні ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки ці дії відповідач здійснює на власну користь і жодного блага в розумінні наведеного закону позивач не отримував. Відповідно, встановлення в договорі такої комісії прямо суперечить положенням ч. 4 ст. 11 цього Закону, який містить пряму заборону щодо включення у договір про надання споживчого кредиту наведених положень. Мало з того, 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 N 168 прямо забороняє встановлювати такі платежі, як платежі за ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо, у договорах про надання споживчого кредиту, так як останні здійснюються банками на власну користь.
Проаналізувавши зміст оспорюваного положення суд також приходить до висновку, що «супровід кредитного договору» за суттю є нічим іншим, як платежем за «ведення договору», що прямо забороняється наведеною постановою. Таким чином наведене положення є таким, що суперечить законодавству України.
При цьому, суд скептично оцінює доводи відповідача про те, що оспорюване положення є законним, а супровід кредитного договору є супутньою послугою, за яку можливо встановлювати комісію. Хоча комісію і можна визначити як певну супутню дію, однак так як остання є сукупністю дій, вигоду від яких отримує безпосередньо банк, покладати на споживача обов'язок оплачувати такі дії є незаконним.
Також скептично оцінюється посилання відповідача на те, що позичальник свідомо погодився з усіма умовами договору, підписавши його, виконував зобов'язання за цим договором та мав право відкликати свою згоду на укладення відповідного договору. Факт підписання та погодження з певними умовами договору не позбавляє право сторін оскаржити у судовому порядку окремі положення кредитного договору чи кредитний договір в цілому. Також саме виконання зобов'язань позичальником не є підставою, яка доводить законність оспорюваних положень, які прямо суперечать законодавству.
Щодо доводів про те, що оспорювана комісія встановлена у процентному відношенні від суми кредиту є незмінною величиною, а тому не суперечить ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суд зазначає, що це не стосується доводів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, а, отже, такі доводи виходять за межі предмету доказування та не приймаються судом.
Також скептично оцінюються посилання відповідача на ту обставину, що такого роду комісія є звичайною банківською практикою. Адже, положення договорів, не можуть суперечити законодавству України та порушувати права інших осіб, зокрема споживачів.
Інших обґрунтованих доводів в цій частині відповідачем не наведено.
Таким чином, суд приходить до висновку, що положення п. 4.3 прямо суперечить ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 N 168 та порушує права позивача.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 215 ЦК недодержання вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК, є підставою недійсності правочину. Тому в цій частині підстави позову є обґрунтованими.
Також суд погоджується, що формулювання у Додатку №2 до кредитного договору «Інформація про умови кредитування та орієнтовна сукупна вартість кредиту», в якому «супровід кредитного договору» вказано як одноразовий платіж (дослівно - «грн»), є таким, що вводить позивача в оману. При цьому саме такого роду інформація про умови кредитування могла стати вирішальною для прийняття споживачем рішення щодо укладення цього кредитного договору.
З вищенаведеного суд приходить до висновку, що такі дії відповідача є підприємницькою практикою, що вводить споживача в оману, що прямо забороняється ч. 1, ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Наведене є ще однією підставою, яка доводить обґрунтованість позову в цій частині. З цього приводу відповідачем не наведено обґрунтованих заперечень, які б спростовували доводи позивача.
Аналогічно, суд схиляється до доводів позивача щодо того, що положення п. 3.3, 3.4, 4.10, якими встановлено обов'язок позивача укладати договір страхування у конкретного визначеного відповідачем страхувальника та встановлено відповідальність за невиконання п. 3.4, суперечать законодавству України з наступних підстав.
Суд погоджується з тим, що обов'язок укладати договори страхування із конкретним визначеним відповідачем страховиком порушують право позивача як споживача на вільний вибір продукції, оскільки останній був необґрунтовано обмежений у можливості обрати страховика на власний розсуд та на власних умовах. При цьому обґрунтованих мотивів такого обмеження прав споживача, якими могли б бути об'єктивні вимоги щодо ділової репутації, платоспроможності страховика, тощо, у положеннях кредитного договору не встановлено. Таким чином можна прийти до висновку, що вимога щодо обов'язку укладати договори страхування з конкретним визначеним страховиком, необґрунтовано обмежує право споживача самостійно обирати страховика, який надаватиме відповідні послуги, а тому суперечить ч. 1, ч. 2 ст. 17 та ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів».
Відповідач натомість як на підставу своїх заперечень посилався на принцип свободи договору, однак інших об'єктивних доводів, які б спростовували доводи позивача, чи інших підстав для відмови у позові не наведено. З цього приводу вкотре підкреслюємо, що принцип свободи договору, встановлений зокрема в ст. 627 ЦК, не є необмеженим, оскільки положення договорів не можуть суперечити законодавству України, зокрема вимогам встановленим у ст. 203 та ст. 6 ЦК.
З огляду на наведене суд також вбачає в положеннях п. 3.3, 3.4 та п. 4.10 форму примусу, яка полягає в тому, що відповідач керуючись цими положеннями може нав'язувати позивачу таких страховиків, які пропонують положення договорів страхування, які є невигідними для споживача, тобто така продукція може бути неналежної якості. При цьому недотримання положення 3.4, відповідно до п. 4.10 кредитного договору має наслідком цивільно-правову відповідальність позивача. Натомість споживач, маючи необмежений вибір страховиків, міг би обрати бажаного страховика з більш вигідними умовами договорів. Така форма примусу суперечить законодавству України, зокрема положенням ч. 1, ч. 2 ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів».
З огляду на вищенаведене, також обґрунтованими в даному випадку є посилання позивача на те, що положення п. 3.3, 3.4, 4.10 кредитного договору, вносять істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивачу. Неприпустимою є ситуація, коли відповідач має право визначати конкретного страховика, а споживача обмежують в можливості вільно обирати страховика, керуючись найбільш прийнятними для нього умовами. З тих підстав відповідні положення суперечать ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».
Також позивач посилався на те, що йому як споживачу при укладенні кредитного договору не надано можливості ознайомитися з вичерпними умовами надання послуг, зокрема умовами надання страхових послуг рекомендованим страховиком. Відповідач заперечував, вказуючи, що позивача було проінформовано про усі умови, на які той свідомо погодився. З цього приводу суд приходить до висновку, що страхові послуги, про які зазначено в позовній заяві не є частиною послуг з надання споживчого кредиту і надаються страховиком на підставі окремих договорів страхування, умови яких не відносяться до умов надання споживчого кредиту. Тому в цій частині доводи позивача як на одну з підстав позовних вимог є безпідставними. Аналогічно, з цих підстав не приймаються доводи в частині посилання, що відповідач має право визначати відповідність продукції умовам договору, оскільки положення ч. 1, 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», поширюються саме на продукцію, яку надає постачальник, а в даному випадку це умови надання банком споживчого кредиту.
Крім цього, позивач стверджував, що положення п. 3.3, 3.4, 4.10 кредитного договору я нечесною підприємницькою практикою, зокрема такою, що є агресивною. З цього приводу суд погоджується, що умови щодо обов'язку вибору конкретного страховика істотно впливають на свободу вибору та поведінку споживача стосовно придбання продукції у вигляді страхових послуг. Доводів, які б заперечували дане твердження позивача, відповідачем не наведено. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про обґрунтованість даних підстав позову, зокрема з цих підстав положення п. 3.3, 3.4, 4.10 суперечать ч. 4 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».
Також суд погоджується з доводами позивача, що умови п. 3.3, 3.4, 4.10 є нечесною підприємницькою практикою, зокрема діями, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції. При цьому перелік дій, які є проявом недобросовісної конкуренції, та що зазначені у Законі України «Про захист від недобросовісної конкуренції», не є вичерпним. Суд погоджується, що право надане оспорюваними положеннями відповідачу визначати конкретного страховика є діями у конкуренції, що суперечать торговим та іншим чесним звичаям у господарській діяльності, оскільки погодження на безумовне право банку самостійно обирати страховика зі сторони споживача є по суті передумовою для реалізації інших правовідносин із споживчого кредиту. Це дає підстави стверджувати, що п. 3.3, 3.4, 4.10 є проявом недобросовісної конкуренції в розумінні ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» та з цих підстав суперечить положенням ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Обґрунтованих доводів, які б заперечували цю підставу позову, відповідачем не надано.
Таким чином, суд приходить до висновку, що в позивачем наведено ряд доводів, кожен з яких окремо, свідчить про те, що положення п. 3.3, 3.4, 4.10 кредитного договору суперечать чинному законодавству України, порушують його права як споживача, а, отже, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК, є усі підстави для визнання судом відповідних положень кредитного договору недійсними. Заперечення відповідача в цій частині доводи позивача не спростовують.
Позивач також просить суд судові витрати покласти на відповідача. Однак жодних доказів понесених судових витрат суду надано не було. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то в силу ч.3 ст.88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача в дохід держави.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 60, 79, 88, 169, 208,209,212- 215, 218, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 6, 203, 215, 526, 527, 530, 610-612, 625, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 1, 11, 17, 18, 19, 21 ЗУ «Про захист прав споживачів», п. 3.6 постанови ПНБУ від 10.05.2007 N 168 суд -
Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Український бізнес Банк» - задовольнити.
Визнати п. 3.3 кредитного договору №КАВНКФ/1018171.1 від 28 листопада 2013 р. укладеного між ОСОБА_1 та ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «УКРАЇНСЬКИЙ БІЗНЕС БАНК» недійсним.
Визнати п. 3.4 та п. 4.10 кредитного договору №КАВНКФ/1018171.1 від 28 листопада 2013 р. укладеного між ОСОБА_1 та ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «УКРАЇНСЬКИЙ БІЗНЕС БАНК» недійсними.
Визнати п. 4.3 Кредитного договору №КАВНКФ/1018171.1 від 28 листопада 2013 р. укладеного між ОСОБА_1 та ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «УКРАЇНСЬКИЙ БІЗНЕС БАНК» недійсними.
Стягнути з ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКИЙ БІЗНЕС БАНК» код ЄДРПУ 19388768 на користь Держави судовий збір у сумі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн.20 коп.
Заочне рішення може бути переглянути судом, що його ухвалив за заявою відповідача, поданою протягом десяти днюй з дня отримання копії вказаного рішення.
Позивачем рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.
Суддя підпис Л.О. Шиянова
Рішення не набрало законної сили, оригінал у справі. Згідно з оригіналом.

Суддя :