АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Хоменко О.Л.
№22-ц/796/7798/2016 Доповідач Кравець В.А.
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Качана В.Я., Шиманського В.Й.,

за участю секретаря Дуки В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою директора Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 грудня 2014 року по справі за позовом Комунального підприємства з утримання експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , що представляють свої інтереси та інтереси неповнолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що представляє свої інтереси та інтереси неповнолітньої ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , що представляє свої інтереси та інтереси неповнолітнього ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про виселення без надання іншого житлового приміщення

та за зустрічним позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_4 до Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд», треті особи: військова частина НОМЕР_1 , Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація, Відділ державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року комунальне підприємство з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» (далі КП «Спецжитлофонд») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , що представляють свої інтереси та інтереси малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , що представляє свої інтереси та інтереси малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , що представляє свої інтереси та інтереси малолітнього ОСОБА_9 , 2008 року народження, ОСОБА_8 , третя особа Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про виселення без надання іншого житлового приміщення.

В мотивування вимог посилалося на те, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09 грудня 2005 року задоволено позов КП «Спецжитлофонд» до ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 про виселення з кімнат № АДРЕСА_1 без надання іншої житлової площі. Після виконання такого рішення суду та фактичного виселення, родина ОСОБА_13 самовільно зайняла кімнати № № 121, 127 (теперішня нумерація кімнат № № 3, 9 квартири АДРЕСА_2 .

На момент подачі позову у зазначених кімнатах проживають ОСОБА_14 , ОСОБА_2 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_8 та малолітні ОСОБА_3 ОСОБА_5 , ОСОБА_9 .

Враховуючи, що відповідачі займають житлові приміщення без жодних на те правових підстав, КП «Спецжитлофонд» просило суд виселити їх разом з неповнолітніми дітьми з кімнат № № 3, 9 квартири АДРЕСА_3 , без надання їм іншої житлової площі.

ОСОБА_6 , ОСОБА_4 звернулися до суду із зустрічним позовом до КП «Спецжитлофонд», треті особи: військова частина НОМЕР_1 , Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація, відділ державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням.

Свої вимоги мотивували тим, що фактичного їх виселення за рішенням суду не відбулося і вони продовжують проживати на спірній житловій площі на підставі відкритого особового рахунку, сплачують витрати на утримання житла, що свідчить про набуття ними права користування житлом, а тому просили суд зобов`язати КП «Спецжитлофонд» усунути їм перешкоди у користуванні житловим приміщенням кімнатами № № 3, 9 квартири АДРЕСА_2 , шляхом визнання за ними права на проживання у таких кімнатах та зобов`язати відповідача укласти з ними письмовий договір найму вказаних кімнат.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року в задоволені позову КП «Спецжитлофонд» та в задоволені зустрічного позову ОСОБА_6 , ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 27 травня 2015 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року в частині відмови в задоволенні первісних позовних вимог КП «Спецжитлофонд» про виселення без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 , малолітньої ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та малолітнього ОСОБА_9 скасовано і ухвалено у скасованій частині нове рішення, яким позовні вимоги задоволено.

Виселено ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , малолітню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 та малолітнього ОСОБА_9 , 2008 року народження, з кімнат № № 3, 9 квартири АДРЕСА_3 , без надання іншої житлової площі.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 на користь КП «Спецжитлофонд» судовий збір, по 28 грн 68 коп., з кожного.

В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_17 задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 27 травня 2015 року скасовано в частині задоволених позовних вимог комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , що представляють свої інтереси та інтереси неповнолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що представляє свої інтереси та інтереси неповнолітньої ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , що представляє свої інтереси та інтереси неповнолітнього ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , третя особа Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про виселення без надання іншого житлового приміщення, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Оскільки рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову набрало законної сили, колегія суддів переглядатиме рішення суду першої інстанції лише в частині позову КП «Спецжитлофонд».
Так, не погоджуючись з рішенням суду, КП «Спецжитлофонд» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення в частині відмови в задоволені позову КП «Спецжитлофонд» та постановити нове в цій частині про його задоволення, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з`ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує, що у зв`язку із закінченням терміну дії договору оренди від 01.07.1993 № 14 та відповідно до рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09.12.2005 відповідачі втратили право на проживання у кімн. № 3,9 квартири АДРЕСА_3 та не мають права надавати дозвіл на проживання у вказаному приміщенні іншим особам. Відповідачі були неодноразово попереджені комендантом про необхідність звільнення займаного приміщення, але ніяким чином не реагують та зухвало ігнорують.

Крім того, піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. А отже визнання права на подальше проживання або неможливість виселення без надання іншого житлового приміщення, являється незаконним і таким що порушує норми ст.. 21 Конституції України та ст.. 99 Житлового кодексу Української РСР.

Вважає, що рішенням за відповідачами фактично визнано право на житлове приміщення, що суперечить вимогам ст.. ст.. 31-34,42-43,45-46, 58, 99 Житлового кодексу Української РСР.

Представник КП «Спецжитлофонд» в судове засідання не з`явився, про день і час розгляду справи повідомлений належним чином.
Представник відповідачів проти апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що виконавче провадження з примусового виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 грудня 2005 року про виселення відповідачів із спірного житлового приміщення було закрито в зв`язку з добровільним виконанням останніми рішення суду.

Малолітні діти відповідачів не підлягали виселенню, так-як були народжені після набрання рішенням суду законної сили.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що у 1993 році між державним комунальним виробничим житлово-ремонтним об`єднанням та військовою частиною НОМЕР_1 було укладено договір оренди жилого приміщення, яким є квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_18 ( ОСОБА_8 , його дружина ОСОБА_19 та дві дочки ОСОБА_20 і ОСОБА_21 ) на підставі договору оренди, укладеного в 1993 році з військовою частиною НОМЕР_1 , вселилися до спірних кімнат № № 121, 127 в будинку АДРЕСА_4 . Строк дії такого договору закінчився 01 травня 2000 року без подальшого продовження. Після закінчення строку оренди відповідачі продовжують проживати в спірних приміщеннях, на зазначеній житловій площі не зареєстровані і ордера на проживання не мають, від добровільного звільнення спірного приміщення відмовляються.

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 19 квітня 2001 року №777 «Про Комунальне підприємство з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» житловий будинок АДРЕСА_4 закріплено за КП «Спецжитлофонд» на праві повного господарського відання.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09 грудня 2005 року, яке набрало законної сили, задоволено попередній позов КП «Спецжитлофонд» до ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та виселено відповідачів з квартир АДРЕСА_1 , без надання їм іншої житлової площі.

Згідно акта державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ від 28 квітня 2011 року, виходом за адресою: АДРЕСА_5 та 127 у присутності понятих було встановлено факт добровільного виконання рішення суду боржниками. Проте, в зазначеній квартирі залишилися мешкати ОСОБА_2 з двома дітьми ОСОБА_10 та ОСОБА_5 .

Постановою державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ від 28 квітня 2011 року закінчено виконавче провадження в зв`язку із фактичним виконанням рішення в повному обсязі.

Згідно акту комісії КП «Спецжитлофонд» від 11 вересня 2013 року в кімнатах № № 3, 9 квартири АДРЕСА_6 проживають ОСОБА_14 , ОСОБА_2 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_22 , 2008 року народження.

Відповідно до ч.1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Згідно ч.3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч.11 ст.78 Закону України «Про виконавче провадження» у разі, якщо особа самостійно вселилася у приміщення, з якого вона була примусово виселена, повторне її виселення може бути здійснено державним виконавцем на підставі ухвали суду, який прийняв рішення про виселення. Виконавче провадження в такому разі підлягає поновленню за постановою державного виконавця.

Так, відповідно до рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 грудня 2005 року відповідачі по даній справі ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 вже були виселені рішенням суду, а тому позовні вимоги в частині їх виселення у даній справі не підлягають задоволенню, оскільки по відношенню до таких осіб законом передбачено інший порядок виселення (ч. 11 ст.78 Закону України «Про виконавче провадження» поновлення виконавчого провадження).

Крім того, як вірно зауважив суд першої інстанції, в спірному житловому приміщенні залишились проживати малолітні діти відповідачів, які не підлягають виселенню, так як були народжені після набрання рішенням суду законної сили ( ОСОБА_5 та ОСОБА_22 ), а малолітній ОСОБА_3 народився до набрання чинності рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09 грудня 2005 року (19 травня 2006 року) щодо виселення його матері ОСОБА_23 .

За таких обставин не можна вважати добровільним виселенням залишення позивачами спірного помешкання , враховуючи факт проживання у ньому їх малолітніх дітей.

Отже, виселення відповідачів, як завершальної стадії виконавчого провадження, не відбулося, а тому твердження позивача щодо їх самовільного вселення на спірну житлову площу після виконання рішення суду про виселення є безпідставними.

Колегія суддів також погоджується із висновком суду про відмову у задоволенні вимог про виселення малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_9 , 2008 року народження, з огляду на таке.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 16.12.2008 року було роз`яснено, що малолітні ОСОБА_10 , 2005 року народження та ОСОБА_5 , 2008 року народження не підлягають виселенню з квартир АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09.12.2005 року.

Згідно акта державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ 28.04.2011 року, виходом за адресою: АДРЕСА_5 та 127 у присутності понятих було встановлено факт добровільного виконання рішення суду боржниками. Проте, в зазначеній квартирі мешкає ОСОБА_2 з двома дітьми ОСОБА_10 та ОСОБА_5 .

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

За змістом частин першої, другої, четвертої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти. Для здійснення таких правочинів потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

З матеріалів справи убачається, що Службою у справах дітей Голосіївської районної Києві державної адміністрації заперечена можливість задоволення первісного позову КП «Спецжитлофонд» щодо виселення малолітніх дітей (a. с. 67, т. 1).

Узагальнюючи викладене, апеляційна інстанція погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в цій частині.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.
Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу директора Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 грудня 2014 року, ухвалене за позовом Комунального підприємства з утримання експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , що представляють свої інтереси та інтереси неповнолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що представляє свої інтереси та інтереси неповнолітньої ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , що представляє свої інтереси та інтереси неповнолітнього ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про виселення без надання іншого житлового приміщення - залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді