АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5816/16 Справа № 207/2008/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Петешенкова М.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2016 року м. Дніпро

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Пономарь З.М., Осіяна О.М.

при секретарі - Черкас Є.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 травня 2016 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Служби у справах дітей Адміністрації Південного району Дніпродзержинської міської ради за участю третьої особи ОСОБА_5 про виселення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 22 листопада 2007 року з ОСОБА_5 був укладений кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 125 150 грн. строком до 21 листопада 2027 року із сплатою відсотків за користування ним. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором у той же день був укладений договір іпотеки, згідно з яким передано в іпотеку будинок 31 по вулиці Радгоспній у м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області. Зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_5 не виконувала, тому рішенням Баглійського районного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2009 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки, що є підставою для виселення відповідачів. Письмова вимога про виселення з квартири відповідачами не виконана.

Рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 травня 2016 року позов задоволено (а.с.217-219).

Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_3 разом з його малолітнім сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 з будинку 31 по вулиці Радгоспній у м.Дніпродзержинську Дніпропетровської області без надання іншого жилого приміщення. Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову (а.с.228-232).

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у зв'язку із невиконанням відповідачем ОСОБА_5 зобов'язань за кредитним договором, рішенням Баглійського районного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2009 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме, на житловий будинок 31 по вулиці Радгоспній у м.Дніпродзержинську Дніпропетровської області. Виселено ОСОБА_5 з вказаного будинку без надання іншого жилого приміщення із зняттям з реєстраційного обліку. Банком була направлена вимога про добровільне виселення із спірного будинку, яка залишилася без виконання, а тому, враховуючи вимоги ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР, є всі підстави для виселення відповідача.

Проте погодитись з висновками суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що 22 листопада 2007 року між ОСОБА_5 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладений кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 125 150 грн. строком до 21 листопада 2027 року із сплатою відсотків за користування ним.

Відповідно до пункту 7.1 кредитного договору кошти, отримані позичальником за цим договором, використовуються для придбання нерухомості.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором того ж дня було укладено договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно за адресою: Дніпропетровськ область, м. Дніпродзержинськ, вул. Радгоспна, будинок 31.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 9 грудня 2009 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 22 листопада 2007 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки - будинок 31 по вулиці Радгоспній у м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області. Рішення набрало законної сили.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону № 898-1V, так і частини другої статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне жиле приміщення, яке має бути у вказане у рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК Української РСР).

Саме до цього зводяться правові висновки, зроблені Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 18 березня 2015 року (справа №6-39цс15) та в постанові від 30 вересня 2015 року (справа №6-1892цс15), які згідно зі статтею 360 ЦПК України є обов'язковими для судів, що зобов'язані узгодити свою судову практику з рішеннями Верховного Суду України.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, вирішуючи спір, дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та виселення мешканців без надання жилого приміщення.

Аналізуючи вище наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню на підставі ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Служби у справах дітей Адміністрації Південного району Дніпродзержинської міської ради за участю третьої особи ОСОБА_5 про виселення відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 607, 21 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

ОСОБА_7

ОСОБА_8