Ухвала

іменем україни

22 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,
Кадєтової О.В.,Мостової Г.І.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Шосткінського міського нотаріального округу Сидорова Алла Василівна, про визнання недійсним договору дарування, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області від 13 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Шосткінського міського нотаріального округу СидороваАлла Василівна, про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного між сторонами 08 жовтня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Шосткінського міського нотаріального округу Сидоровою А.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1423. Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що оспорюваний договір, укладений ним під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки він є інвалідом ІІ-ї групи по зору і потребує сторонньої допомоги, просив визнати недійсним оспорюваний договір з підстав передбачених ст. 233 ЦК України.

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 17 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області від 13 травня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_6 Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 08 жовтня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Шосткинського міського нотаріального округу Сидоровою А.В.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що оспорюваний договір дарування квартири вчинено позивачем під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, чим відповідач скористалася.

Судами встановлено, що 08 жовтня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Шосткінського міського нотаріального округу Сидоровою А.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1423 (а.с. 2-3).

Пунктом 10 договору дарування передбачено, що зміст ст.ст. 229, 230, 231, 233, 234, 235, 717, 721, 727 ЦК України, ст. 174 ПК України, сторонам роз'яснено, обдарованому роз'яснено правила користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572 зі змінами та доповненнями.

Частиною 1 статті 233 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 (далі - Постанова) вбачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦКправочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

У пункті 23 Постанови роз'яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Проте суд апеляційної інстанції у порушення вимог ст.ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України, не встановив в повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності, зокрема, змісту договору дарування, не з'ясував чи мав позивач намір на укладення такого правочину взагалі; не перевірив під впливом якої тяжкої для нього обставини та на яких вкрай невигідних умовах, позивач укладав оспорюваний договір. Апеляційний суд не з'ясував дійсного наміру позивача щодо розпорядження власною кватирою, що має істотне значення, для даного спору. Апеляційним судом залишено поза увагою, що під тяжкими обставинами договору необхідно розуміти не будь-яке несприятливе матеріальне, фінансове, соціальне чи інше становище, а його крайні форми, наприклад, важка хвороба особи чи її близьких, смерть її годувальника, крайня нужденність сім'ї, загроза втратити заставлене житло, загроза банкрутства та інші обставини, для усунення чи пом'якшення яких необхідне термінове укладення правочину. Підставами визнання правочину, укладеного на вкрай невигідних умовах, може слугувати, наприклад, надзвичайно низька винагорода, порівняно з ціною відчуженої речі, виконаної роботи, наданої послуги. Однак для кваліфікації правочину за ст. 233 необхідна обов'язкова наявність зазначених двох умов.

Разом з цим, апеляційним судом не було взято до уваги заперечення приватного нотаріуса Шосткінського міського нотаріального округу Сидорової А.В. (а.с. 109).

За таких обставин, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області від 13 травня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова
С.О. Карпенко
Г.І. Мостова