Номер провадження: 22-ц/785/3620/16
Головуючий у першій інстанції Смирнов
Доповідач Черевко П. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Сватаненка В.І., Артеменка І.А.

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 02 березня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, Виконавчий комітет Іллічівської міської ради про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання свідоцтва на право власності недійсним, поновлення строку позовної давності,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_1, треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, Виконавчий комітет Іллічівської міської ради про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання свідоцтва на право власності недійсним, поновлення строку позовної давності посилаючись на те, що 03.06.1986 року він зареєстрував шлюб із ОСОБА_2 у відділі РАЦС Сновидівської сільської ради Бучачського району Тернопільської області, актовий запис №19.

Позивач зазначи, що він став проживати у дачному будинку за адресою: Одеська область, м. Іллічівськ, вул. Чорноморська дорога №2 ряд 9, будинок 3-В, який був побудований з 1996 року.

22 жовтня 2004 року шлюб між сторонами було розірвано згідно рішення Приморського районного суду м. Одеси.

07 листопада 2012 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на дачний будинок за адресою: Одеська область, м. Іллічівськ, вул. Чорноморська дорога №2 ряд 9, будинок 3-В.

31 липня 2013 року ОСОБА_2 уклала два договори дарування у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 на 1/2 частину дачного будинку під номером 3-В ряд 9, та на 1/2 частину зазначеного цього ж будинку, що знаходиться за адресою: Одеська область, м. Іллічівськ, с. Бурлача Балка, вул. Чорноморська дорога №2, яка в цілому складається з дачного будинку під № «А», житловою площею 40,0м.кв., загальною площею 79,3 м.кв. зі спорудою №1 вигріб, розташований на земельній ділянці площею 35 м.кв., за фактичним користуванням ОСОБА_3. Договори дарування №042540 серія ВТК та серії ВТК №042541, зареєстровані в реєстрі реєстрації речових прав на нерухоме майно № 1156 та 1159.

Таким чином ОСОБА_3 подарований весь будинок за двома угодами.

Позивач в свої позовній заяві зазначив, що його право було порушено, що вищевказаний будинок був побудований до 2004 року, тобто до розірвання шлюбу та має бути розділений як майно подружжя.

Рішенням Іллічівського міського районного суду Одеської області від 02 березня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 02 березня 2016 року та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч.1,3 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 у звязку зі спливом строку позовної давності суд помилково дійшов зазначеного висновку, оскільки судом неповно зясовано обставини доведеності вимог позивача, які на думку колегії є недостатніми для задоволення позову.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.08.2004 року по справі про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що набрало законної сили, встановлені обставини, що - «супружеские отношения не поддерживают с 1992 года, общего хозяйства не ведут».

Відповідно до п. 23 Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання.

Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року - стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою. (Копія додається).

ОСОБА_1 просить визнати за ним право власності на 1/2 частини дачного будинку, однак позивач ОСОБА_1 не надає жодного підтвердження, що це майно є спільним сумісним майном подружжя придбаним на спільні сумісні кошти або в результаті спільної праці подружжя.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її. його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Отже, між ОСОБА_1 .І.І. та ОСОБА_2 шлюбні стосунки та спільне ведення господарства припинено у 1992 році, тому дачний будинок є її особистою приватною власністю, та джерелом її набуття не були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, тому цей дачний будинок не є спільною сумісною власністю.

Отже, позивач пред'являючи вимоги не надає жодного підтвердження своїх вимог бере до уваги ні ст. 60 ЦПК України, ні ст. 60 СК України, що він повинен довести факт, що джерелом набуття ним право спільної сумісної власності на майно є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, тобто ОСОБА_2 .І.І. зобов'язан довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог .

ОСОБА_2 набула право власності на дачний будинок 07 листопада 2012 року, майже після 8 років після офіційного розірвання шлюбу, та після 20 років, після рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.08.2004 року. по справі про рвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказано - «супружеские отношения не поддерживают с 1992 года, общего хозяйства ведут».

Також на сьогоднішній день власником дачного будинку на підставі двох договорів дарування є - ОСОБА_3, а не як позивач зазначає у позовній заяві - фактичним користувачем.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У позовній заяві ОСОБА_1 просив суд визнати недійсними договори дарування.

Крім того, позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину недійсним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину.

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування недійсності правочину покладається на позивача.

Однак в матеріалах справи відсутні будь - які докази, які б свідчили про відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину.

Вимоги ОСОБА_1 не містять жодного документу, який би підтверджував порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів апелянта - ОСОБА_1.

В матеріалах справи не має ніяких доказів наданих стороною позивача, хоча кожна :торона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Все це свідчить про відсутність спору та порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів - ОСОБА_1.

До суду за захистом своїх прав позивач ОСОБА_1 звернувся тільки у липні 2015 році, порушивши строк позовної давності на вчинення процесуальних дій він втратив із закінченням строку встановленого законом.

Відповідно до п. З ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до п. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За викладених обставин, колегія суддів вважає, що судом помилково не прийнято до уваги недоведеність позовних вимог, що на думку колегії є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Оскільки не встановлено в судовому засіданні порушення прав позивача, його вимоги не підлягають задоволенню за недоведеністю, а не за спливом позовної давності.

Районним судом викладені обставини зясовано неповно, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового.

Посилання автора апеляційної скарги на неправильну оцінку судом доказів щодо побудови спірного будинку, який на його думку є обєктом спільної сумісної власності подружжя, укладення відповідачем незаконних договорів дарування спірного будинку та незаконне отримання відповідачем права власності на спірний будинок є необґрунтованими, оскільки спростовані дослідженими обставинами і їм дана правильна правова оцінка.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст.307, п.1, 3 ч.1, п.1 ст.309, ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 02 березня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити за не доведенням позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: В.І. Сватаненко

ОСОБА_5