У х в а л а

іменем україни

22 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І., Савченко В.О., Черненко В.А.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про встановлення факту та зміни черговості одержання права на спадщину, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 3 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 27 жовтня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_5, з яким вона проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з вересня 2002 року, у зв'язку з чим просила встановити факт її проживання зі ОСОБА_5 однією сім'єю, та надати їй, як спадкоємцю четвертої черги, право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги.

Також позивач просила суд усунути відповідачів, які є синами покійного, від права на спадкування, оскільки, на її думку, вони не приймали участі у догляді за їх батьком, який з серпня 2011 року і до часу своєї смерті важко хворів, проходив курси хіміотерапії та опромінювання, та потребував стороннього догляду та фінансової підтримки, натомість у 1999 році, вони, разом із колишньою дружиною ОСОБА_5, виїхали на постійне проживання до держави Ізраїль.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 27 жовтня 2015 року, позов задоволено частково.

Встановлено юридичний факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_5 у будинку АДРЕСА_1 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з вересня 2002 року до часу смерті останнього - ІНФОРМАЦІЯ_3.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім'єю ОСОБА_1 з ОСОБА_5, виходив з того, що такий факт підтверджений належними доказами та показами свідків, а шлюбні відносини ОСОБА_5 та ОСОБА_6, в яких вони перебували до початку проживання однією сім'єю, припинені. Відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі після смерті свого батька спадщини не приймали, інші спадкоємці першої черги відсутні, у зв'язку з чим відсутні підстави для усунення відповідачів від спадщини та надання права на спадкування разом з першою чергою

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції.

Проте повністю погодитися з таким висновком судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_5, і з цього часу відкрилася спадщина, до складу якої входить домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

11 листопада 2014 року до четвертої Харківської державної нотаріальної кантори звернувся ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини.

11 листопада 2014 року до четвертої Харківської державної нотаріальної кантори звернулася ОСОБА_7, сестра покійного ОСОБА_5, із заявою про відмову від спадщини на користь ОСОБА_4

ОСОБА_4 з 10 липня 1990 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Судам, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності ЦК України.

До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Зазначене положення поширюється щодо осіб - чоловіка або жінки, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, але перебувають в іншому зареєстрованому шлюбі; проте не поширюється щодо інших осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, але проживали однією сім'єю зі спадкодавцем на інших засадах, ніж фактичні шлюбні відносини (п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7).

Суди попередніх інстанцій, при розгляді справи, дійшли передчасного висновку про те що шлюбні відносини ОСОБА_5 та ОСОБА_6, в яких вони перебували до початку проживання разом однією сім'єю, припинені, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження таких обставин.

Суд, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

ОСОБА_4 надав суду акт, з якого убачається, що він постійно проживав з ОСОБА_5 та прийняв спадщину (а.с.108 т. 1).

Суд будь - якої оцінки наданому документу у судовому рішенні не надав.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї (ч. 3 ст. 1268 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та звернувся до нотаріальної кантори з заявою про прийняття спадщини 11 листопада 2014 року, заяву про відмову від спадщини до нотаріальної контори не подавав.

В п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 N 7 судам роз'яснено, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо.

Разом з тим апеляційний суд не звернув увагу на те, що питання про встановлення юридичного факту вирішується лише у тому разі, коли від цього факту встановлюються, змінюються або припиняються правовідносини.

У зв'язку з цим суд не визначився із тим, для яких правових цілей встановлено юридичний факт, якщо відмовлено в позовних вимогах, для яких цей факт встановлювався.

Крім того, суд не звернув уваги на те, що Сімейний кодекс України і Цивільний кодекс України набрали чинності з 1 січня 2004 року, проте суд встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з вересня 2002 року.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України, на зазначені вище положення закону уваги не звернув, фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, належним чином не встановив, доводів позивача та надані ним докази належним чином не перевірив, не надав їм належної правової оцінки та дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого рішення з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 27 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник
Судді: Б.І. Гулько
В.І. Журавель
В.О. Савченко
В.А. Черненко