АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

23 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Музичко С.Г., Шкоріної О.І.

при секретарі: П'ятничук В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року

в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача у вересні 2015 року.

Зазначав,що між Публічним акціонерним товариством «Светбанк» , набувачем права вимоги якого є Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» ( далі - ПАТ «Дельта Банк), та відповідачем були укладені кредитний договір та договір іпотеки. Посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконує умови данного договору, у зв'язку з чим виникла заборгованість станом на 28.07.2015 року у розмірі 793 077, 12 грн., просив в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на передану відповідачем в іпотеку на забезпечення виконання кредитного договору квартиру АДРЕСА_1, належну позичальнику на праві власності.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21.12.2015 року у задоволені данного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим. Посилається на відсутність обов'язку позивача долучати оцінку предмета іпотеки, на ненадання судом позивачу часу для надання таких доказів та для надання доказів підтверджуючих факт набуття ним права вимоги до відповідача, а також на те, що судом не досліджено під звукозапис в судовому засіданні надані відповідачем письмові заперечення.

До суду апеляційної інстанції представник ПАТ «Дельта Банк» повторно не з'явився, повідомлений належним чином про що свідчать зворотні поштові повідомлення, долучені до справи ( а.с.139,231). Виходячи з положень ч.2 ст.305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за його відсутності.

ОСОБА_3,який є представником ОСОБА_1, заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з того, що позивачем не було доведено право вимоги до відповідача та не визначено за якою вартістю ПАТ «Дельта Банк» набуватиметься право власності на іпотечне майно , клопотань в ході розгляду справи щодо визначення суб'єктом оціночної діяльності вартості предмету іпотеки заявлено не було й тому вважав,що позивачем не доведено набуття ним права вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки належними доказами.

Колегія суддів з такими висновками суду погоджується і вважає їх правильними.

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 33 та статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом, 11.08.2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 2706/0808/71-505, згідно умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 110 000 дол. США під 12,5 % річних за користування кредитом, на строк до 11.08.2038 року.

Банк належним чином виконав свої зобов'язання за кредитним договором та надав відповідачеві кредит у розмірі визначеному в договорі.

Разом із цим відповідач, порушуючи умови кредитного договору, не здійснювала своєчасно і у повному обсязі платежі на погашення кредиту, внаслідок чого в неї виникла заборгованість у розмірі 793 077, 12 грн.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_1, за договором іпотеки № 2706/0808/71-505-Z-1 від 11.08.2008 року, передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку".

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

Зазначена правова позиція викладена у постанові ВСУ у справі за № 6-1851цс15 від 30.03.2016 року.

Пунктом 11 іпотечного договору № 2706/0808/71-505-Z-1 від 11.08.2008 рокупередбачено право іпотекодержателя у випадку невиконання основного зобов'язання звернути стягнення на предмет іпотеки.

В пункті 12.3.1 вищезазначеного договору від 11.08.2008 року зазначено, що у випадку настання будь-якої з підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачених пунктом 11 цього договору, іпотекодержатель вправі задовольнити вимоги шляхом прийняття предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобов'язання за згодою іпотекодавця. При цьому вважається ,що предмет іпотеки передається у власність іпотеко держателя за вартістю,що буде визначена після прийняття іпотекодержателем рішення про обрання передбаченого цим пунктом договору способу звернення стягнення на предмет іпотеки,на підставі висновку незалежного експерта - суб'єкта оціночної діяльності,правоздатність якого підтверджена сертифікатом суб'єкта оціночної діяльності. Сторони свідчать,що право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки є безумовним.

Отже, іпотекодавець надав згоду на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, що передбачено умовами договору іпотеки як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України "Про іпотеку".

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Саме вищезазначеними нормами закону керувався суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк»про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність позивачу .

Згідно ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (підстави звільнення від доказування).

Докази мають бути належними та допустимими ( ст.58,59 ЦПК України).

Так з матеріалів справи убачається, що позивачем не визначено розмір заборгованості та її складові, період за який вона виникла, за якою вартістю ПАТ «Дельта Банк» набуватиметься право власності на іпотечне майно.

Позивач вказував, що 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Сведбанк» передало «ПАТ Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, на підтвердження чому надано копія договору та витяг з додатку №1 до договору купівлі-продажу прав вимоги.

Проте,наданий позивачем витяг з додатку №1 до договору купівлі-продажу прав вимоги між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» від 25.05.2012 року не посвідчений належним чином, оригіналу договору з додатками для дослідження в судовому засіданні не надано, отже цей доказ не міг бути визнаний судом як належний та допустимий в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України.

Інших доказів на підтвердження переходу права вимоги матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надано часу для надання таких доказів не можуть бути взяті до уваги, оскільки справа перебувала в провадженні суду з вересня 2015 року, судові засідання призначалися на: 12.10.2015 р., 16.11.2015 р. та 21.12.2015 р., про що позивач був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованими зворотними повідомленнями №468, №858 та розпискою представника позивача, долученими до матеріалів справи.

При цьому клопотань від позивача щодо визначення вартості об'єкту іпотеки суб'єктом оціночної діяльності та щодо долучення документів, підтверджуючих факт набуття ПАТ «Дельта Банк» права вимоги до відповідача, не надходило.

Крім того, відповідно до ст. 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Між тим, в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 отримала лист-вимогу за вих. №31.4-08/10067/15 від 27.08.2015 року, долученого позивачем до матеріалів справи.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо недоведеності позовних вимог й доводи апеляційної скарги таких висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо пред'явлених у рамках даної справи позовних вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 314-315, 317ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді:

Справа № 752/14579/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3252/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Сальникова Н.М.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.