АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

14 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Левенця Б.Б.,

секретаря: Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов'язків, -

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2015 року позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк», Банк) звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану працівником під час виконання трудових обов'язків у розмірі 104 400,00 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач звернулася до суду з апеляційною скаргою в якій посилалась на порушення судом першої інстанції норм матеріального та неправильне застосування норм процесуального права, незаконність та необґрунтованість рішення суду, неповне з'ясування судом обставин справи та неналежну оцінку доказів, наданих сторонами.

Зазначала, що суд першої інстанції не врахував положення ст. 130 КЗпП України, що матеріальна відповідальність настає за умови заподіяння шкоди підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника, а в даному випадку відповідач є потерпілою у кримінальній справі. Вказувала, що на момент видачі грошових коштів не усвідомлювала своїх дій, а отже не повинна нести відповідальність передбачену ст. 130 КЗпП України.

Суд не надав оцінку поясненням відповідача, що під час здійснення валютно-обмінної операції вона бачила саме 5 купюр по 1000 франків, декілька разів їх перераховувала, давала на підпис клієнту квитанцію на 5 000 франків і тільки через декілька хвилин звернула увагу, що в неї на робочому місті лежить 5 купюр по 100 франків.

Вказувала, що позивач не мав правових підстав укладати з нею договір про матеріальну відповідальність, крім того підписуючи вказаний договір позивач помилялася щодо обов'язковості його укладання.

Посилалася на те, що Банк не створив належних умов для нормальної роботи і повного забезпечення дорученого майна, як це передбачено ч. 1 ст. 131 КЗпП України, оскільки відповідач не була забезпечена відповідною обчислювальною технікою для перевірки швейцарських франків.

Також, суд не звернув уваги, що Голосіївським РУ ГУМВС України в м. Києві стосовно шахрайських дій особи, яка звернулася до Банку для здійснення обміну валюти, відкрито кримінальне провадження.

Просила Дарницького районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали, просили задовольнити з підстав наведених в ній.

Представник ПАТ «Укрсоцбанк» - Молдавська О.В. в судовому засіданні просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення залишити без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з березня 1993 року по липень 2015 року працювала в Публічному акціонерному товаристві «Укрсоцбанк» на посаді касира.

24 червня 2015 року позивачка, виконуючи свої посадові обов'язки, здійснила операцію по обміну валюти.

В той же день близько 17.50 год., начальник Київського відділення № 010 Банку поставила до відома в.о. начальника Управління банківської безпеки, що касир Київського відділення № 010 ОСОБА_1 повідомила їй про допущену помилку, яка призвела до видачі клієнту коштів у значне більшій кількості, ніж належало.

За результатами цього повідомлення було прийнято рішення про комісійне проведення перерахунку коштів, а по завершенні перерахунку - відсторонення касира від виконання службових обов'язків.

У ході перегляду з'ясовано, що касир-економіст ОСОБА_1 отримала від клієнта Банку для проведення валютно-обмінної операції дві купюри номіналом 100 доларів США та 5 купюр номіналом 100 швейцарських франків, тобто - кошти на загальну суму 200 доларів США та 500 швейцарських франків. Після підписання клієнтом квитанції ОСОБА_1 о 16.14 передала йому кошти у сумі 120 360,00 грн.

Згідно квитанцій від 24.06.2015 про здійснення валютно-обмінних операцій по купівлі Банком у ОСОБА_4 валюти № FJB195 та № FJB196 вбачається, що в нього у 16 год. 07 хв. придбано 200,00 доларів США та у 16 год. 10 хв. відповідно 5 000,00 швейцарських франків.

У зв'язку з виявленою нестачею касир-економіст ОСОБА_1, крім усного пояснення про обставини, які стали причиною виникнення нестачі виклала їх письмово та вказала, що того дня вона проводила операцію купівлі швейцарських франків. Клієнт ОСОБА_4 надав їй паспорт громадянина України, на підставі якого вона ввела анкетні дані в базу даних. Клієнт дав 5 купюр номіналом 100 швейцарських франків, а вона мала видати йому кошти у сумі 11 600,00 грн., але помилилась і видала кошти за 5000 франків - 116 000,00 грн. У зв'язку з цією помилкою виникла недостача, яка в еквіваленті становить 104 400,00 грн. Не належні йому кошти клієнт не повернув.

Вказаним висновком факт нестачі коштів у сумі 4 500,00 швейцарських франків, виявлений у касі Київського відділення № 010 ПАТ «Укрсоцбанк» визнано таким, що стався із-за недбальства касира-економіста цього відділення ОСОБА_1

Наказом ПАТ «Укрсоцбанк» № 1582-П від 14 липня 2015 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади згідно п. 2 ст. 41 КЗпП України, у зв'язку з втратою довіри.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу (загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників.

Положення статті 130 КЗпП України встановлено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Відповідно до ч. 2 ст. 131 КЗпП України, працівники зобов'язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді.

Відповідно до ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Згідно ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли, зокрема, між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до вимог ст. 135-1 вказаного Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілісності майна та інших цінностей,переданих йому для зберігання або для інших цілей; відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 та Банком 14.07.2014 року укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, згідно п. 1.1 якого Банк покладає, а працівник бере повну матеріальну відповідальність за приймання зберігання та видачу довірених йому матеріальних цінностей.

Відповідно до ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою з працівником, які займають посади чи виконують роботи, перелік яких визначається Кабінетом міністрів України.

Зокрема, такий перелік передбачено в додатку № 1 постанови державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальним питанням № 447/24 від 28 грудня 1977 року, яка є чинною в частині, що не суперечить національному законодавству України.

В п. 8 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України вказано, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (нестача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Судом першої інстанції надано оцінку, укладеному між позивачем та відповідачем договору про повну матеріальну відповідальність. ОСОБА_1 не відноситься до категорії осіб, які не можуть нести матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 був підписаний в 2014 році договір про матеріальну відповідальність саме на підставі доручення Кабінету Міністрів України від 9.11.2005 р. № 58725/1/1-05, та укладаючи цей договір вона помилялась щодо необхідності укладення такого договору, є необґрунтованими.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, щодо відсутності винних протиправних дій (бездіяльності) працівника, які є умовою для застосування ст. 130 КЗпП України.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Позивачем у своєму позові наведено обставини та докази про винне порушення відповідачкою обов'язків, покладених посадовою інструкцією і наявність причинного зв'язку між її протиправною поведінкою і шкодою, яка наступила.

В свою чергу, ОСОБА_1 не надано до суду належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог.

Посилання ОСОБА_1 на наявність постанови про відкриття кримінального провадження стосовно шахрайських дій особи, яка звернулася до Банку, не доводять відсутності вини відповідача та не є підставою для визнання вини за іншою особою.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом проведена неправильна оцінка доказів та безпідставно, з порушенням процесуальних норм, надана перевага одним доказам над іншими, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що за наявності вини відповідача у завданні шкоди, остання має нести повну матеріальну відповідальність згідно ст. 130 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги є тотожними доводам позовної заяви та підставою перегляду судом першої інстанції.

Розглядаючи спір в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом дослідження в суді першої інстанції, отримали належну оцінку і висновків суду не спростовують.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 753/23728/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7599/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Леонтюк Л.К.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.