У х в а л а

іменем україни

25 травня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна; за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 22 жовтня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на Ѕ частину житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2, та на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,14 га, яка розташована на території Володимирівської сільської ради Запорізького району Запорізької області; судові витрати стягнути з відповідача.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що він перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з 24 травня 2003 року по 29березня 2013 року. За час шлюбу ними було придбане у власність нерухоме майно - житловий будинок та земельна ділянка площею 0,14 га, розташовані за адресою: АДРЕСА_2. На його думку, вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу згідно законодавства. На теперішній час шлюб розірвано, вони однією сім'єю не проживають, спільного господарства не ведуть.

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про визнання особистою власністю майна, набутого за час шлюбу та за час окремого проживання, у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, посилаючись на те, що у 1997 році вона придбала квартиру АДРЕСА_1. Шлюб між нею та ОСОБА_1 було укладено 24 травня 2003 року.

Вказувала, що відповідач за час спільного проживання, отримував мінімальну заробітну плату і дозволити собі покращити житлові умови за власний кошт вони не могли, а тому 21липня 2007 року вона продала вищевказану квартиру, яка належала їй на праві власності.

Крім того, 24 грудня 2007 року між нею та її матір'ю ОСОБА_3 (за згодою батька) було укладено три договори цільового дарування грошових коштів в національній валюті, предметом яких є: дарування грошових коштів у розмірі 134 974 грн в її особисту приватну власність з метою придбання незакінченого будівництвом житлового будинку АДРЕСА_3 грошових коштів у розмірі 48 076 грн з метою придбання земельної ділянки площею 0,14 га та грошових коштів у розмірі 170 тис. грн з метою добудови та введення в експлуатацію незакінченого будівництвом житлового будинку.

24грудня 2007 року між нею та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу незакінченого будівництвом спірного житлового будинку та договір купівлі-продажу земельної ділянки, на якій він розташований.

Одразу ж після придбання будинку вона використала подаровані їй грошові кошти у розмірі 170 тис. грн та грошові кошти у розмірі 12 367 грн, отримані нею від продажу квартири, на добудову й введення в експлуатацію спірного будинку.

Зазначала, що станом на 8 лютого 2013 року ринкова вартість будинку становила 398 100 грн, проте вона продовжувала здійснювати ремонт й добудову будинку заради якомога ліпших умов проживання у ньому, внаслідок чого його оціночна вартість станом на 10 січня 2014 року складала 625 300 грн.

Шлюб між нею та ОСОБА_1 було розірвано рішенням суду від 29 березня 2013 року, яким встановлено, що шлюбні відносини між нею та відповідачем припились ще з 2012 року.

На її думку, придбані житловий будинок і земельна ділянка є її особистою приватною власністю і не можуть бути об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 20 квітня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2, (житловий будинок літ. «А», душ літ. «В», вбиральня літ. «Б», навіс літ. «Д», вольєр літ. «Ж», навіс літ. «З», на праві часткової власності з ОСОБА_2

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,14 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_1, на праві часткової власності з ОСОБА_2

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 441 грн.

У задоволені позову ОСОБА_2 про визнання особистою власністю майна набутого за час шлюбу та за час окремого проживання у зв'язку з фактичним припинення шлюбних відносин відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 22 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_1 про поділ майна відмовлено.

Позов ОСОБА_2 про визнання особистою власністю майна задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на земельну площею 0,14 га, розташовану на території АДРЕСА_2

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов ОСОБА_2, виходив із того, що спірне майно є особистою власністю ОСОБА_2 і в силу ст. 60 СК України воно не є спільним майном подружжя, оскільки воно було придбане ОСОБА_2 за її особисті кошти, отримані нею від продажу квартири, яка належала їй на праві власності, та за кошти, подаровані їй особисто.

Проте повністю погодитись з такими висновком апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Судом установлено, що з 24 травня 2003 року по 29березня 2013 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі.

24 грудня 2007 року був придбаний незакінчений будівництвом будинок та земельна ділянка, розташовані за адресою: АДРЕСА_2.

Право власності на земельні ділянку, розташовану на території АДРЕСА_2 29 вересня 2009 року було зареєстроване за ОСОБА_2

24 грудня 2009 року право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 було зареєстроване також на ім'я ОСОБА_2

Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім'ї визначаються виключно законами України.

Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК України та ЦК України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належать їй, йому особисто.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (чч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України ).

Як роз'яснено у пп. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК України).

Відповідно до ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Згідно з пп. 24, 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

Висновки апеляційного суду про те, що будинок АДРЕСА_2 та земельна ділянка площею 0,14 га, яка розташована за цією ж адресою, є особистою власністю ОСОБА_2, оскільки вона придбала їх за кошти, які належали їй особисто, є передчасними та не ґрунтуються на законі.

Апеляційним судом не враховано, що позивачем не надано належних доказів того, що вищевказане спірне майно було придбано за кошти, які належать їй особисто.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Таким чином, оскільки апеляційним судом не враховані норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, та порушені норми процесуального права, відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 22 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик