Справа № 147/1665/15-ц Провадження № 22-ц/772/2156/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 58Доповідач Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

Іменем України

21 червня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 11 травня 2016 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Відділ державної виконавчої служби по Тростянецькому району Тростянецького міськрайонного управління юстиції у Вінницькій області про звільнення майна з-під арешту, -

встановила:

ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся в районний суд з позовом до ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог Відділ ДВС по Тростянецькому районі Тростянецького МРУЮ у Вінницькій області, про звільнення житлового будинку з-під арешту, накладеного при виконанні виконавчого листа, мотивуючи свої вимоги тим, що 19.09.2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №VIUPGA00001653 (далі кредитний договір), згідно з яким позивач надав відповідачу кредит в розмірі 24680 доларів США.

В забезпечення виконання позичальником зобовязань за вказаним кредитним договором позичальник передав в іпотеку житловий будинок. що знаходиться за адресою: с. Северинівка Тростянецького району Вінницької області, вул. 40 річчя Перемоги, 17, на який накладено арешт постановою державного виконавця Тростянецького відділу державної виконавчої служби від 01.04.2014 року.

Оскільки арешт було накладено пізніше ніж було укладено договір іпотеки, а на думку позивача державна виконавча служба не мала правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки на користь стягувачів, які не є іпотекодержателями, позивач просив звільнити з-під арешту вказаний житловий будинок.

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 11 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням ПАТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність рішення, винесення його з порушенням норм процесуального та матеріального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги банку до ОСОБА_3, третя особи Відділ ДВС Тростянецького РУЮ про звільнення майна з-під арешту задовольнити повністю.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 вимоги апеляційної скарги підтримав на умовах, викладених у ній, і просив задовольнити. Пояснив також, що відповідно до заочного рішення Тростянецького районного суду від 15.11.2011 року на зазначений житловий будинок звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором, банком реалізовано даний будинок, проте особа, яка його купила, не може зареєструвати своє право власності.

Інші особи, які беруть участь у справі, повідомлені в установленому порядку про дату, час і місце судового засідання в справі, до суду не зявилися, що відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляції та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 19.09.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №VIUPGA00001653 (а.с. 38-45).

Того ж дня між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір іпотеки, за яким в забезпечення виконання іпотекодавцем зобовязань за кредитним договором він передає в іпотеку нерухоме майно, зазначене в п. 35.3 цього Договору, а саме: житловий будинок загальною площею 100,2 кв. м., житловою площею 45,9 кв. м. з господарськими будівлями, без зазначення місця знаходження майна (а.с. 50-51).

ОСОБА_3 є власником житлового будинку із господарськими спорудами за адресою: с. Северинівка Тростянецького району Вінницької області, вул. 40 річчя Перемоги, 17, що підтверджується копією ОСОБА_4 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.12.2015 року (а.с. 19-20).

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 15.01.2014 року задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» і стягнуто з ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором №VIUPGA00001653 в сумі 54905,09 долари США, що еквівалентно 438691,65 грн. (а.с. 119).

Постановою старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби по Тростянецькому району Тростянецького міжрайонного управління юстиції від 01.04.2014 року при примусовому виконанні виконавчого листа №147/1934/13-ц, виданого 14.02.2014 року про стягнення з ОСОБА_3 438691,09 грн. боргу за заявою стягувача ПАТ КБ «Приватбанк» накладено арешт на все майно, яке належить боржнику (а.с. 24).

Відомості про це обтяження 24.04.2014 року внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 22).

Отже між сторонами виникли правовідносини щодо виконання кредитного договору, забезпечення його виконання шляхом застави нерухомого майна (іпотеки), а між сторонами і третьою особою, що не заявляє самостійних вимог щодо виконання судових рішень, зокрема щодо вжиття заходів виконання рішення (арешту майна боржника та його зняття).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції вірно виходив із того, що по справі відсутні підстави для зняття арешту з майна, що передбачені статтями 54, 60 Закону України «Про виконавче провадження», як про те просив позивач, а обраний позивачем спосіб захисту його прав як іпотекодержателя не може бути застосований до спірних правовідносин.

Як на підставу позовних вимог про зняття арешту з майна, банк посилався на те, що договір іпотеки був укладений раніше за винесення постанови про накладення арешту на майно, в тому числі обтяжене іпотекою, а державна виконавча служба не мала правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки на користь стягувачів, які не є іпотекодержателями.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист і звернення до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ч. 2 ст. 16 ЦПК України, проте суд може захистити цивільне права або інтерес й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 1 Постанови від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» (далі Постанова Пленуму №5) у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, повязані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією із сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

На рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VIIЦПК, крім випадків, коли розгляд таких скарг відбувається за правилами іншого судочинства.

Чинним законодавством не передбачено заборони накладення арешту на майно, що є предметом іпотеки.

Разом із тим ст. 60 Закону в України від 21.04.1999 року №606-XIV «Про виконавче провадження» (далі Закон №606-XIV) обумовлено випадки, підстави й порядок зняття арешту з майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту.

Позов про зняття арешту з майна може бути предявлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

В теорії цивільного права право володіння визначається як юридично забезпечена власнику можливість мати майно у своєму безпосередньому фізичному чи юридичному віданні, у сфері свого фактичного господарського чи іншого впливу.

ПАТ КБ «Приватбанк» не є ні власником, ні володільцем зазначеного житлового будинку, а лише іпотекодержателем і тому відповідно до ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» в разі порушення боржником основного зобовязання відповідно до іпотеки має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про іпотеку» саме іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом.

Водночас відповідно до ч. 1 ст. 33 цього Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Позивач відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України належними і допустимими доказами не довів, що він є власником зазначеного житлового будинку, або володіє ним на підставі закону чи договору або іншій законній підставі.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України сторони зобовязані подати свої докази суду до або під ас попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті.

Водночас апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ч. 2 ст. 303 ЦПК України).

В апеляційній скарзі апелянт посилається на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 15.11.2011 року, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно договору №VIUPGA00001653, проте зазначене рішення суду першої інстанції суду позивачем не надане, відомості про його звернення до виконання у встановлений законом строк, а також про його фактичне виконання по справі відсутні.

Тому на підставі тих доказів, які були досліджені в судовому засіданні, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач на підставі рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 15.01.2014 року отримав лише право стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором.

Водночас в апеляційній скарзі і в судовому засіданні представники позивача посилаються на інші підстави для зняття арешту з майна, які не були предметом розгляду суду першої інстанції реалізацію заставного майна іншій особі, яка нібито не може зареєструвати своє право власності на нього у звязку з наявністю арешту.

Позивач у позові зазначив про те, що державна виконавча служба не мала правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки на користь стягувачів, які не є іпотекодержателями. Проте позивач не зазначив та не довів установленому законом порядку наявність таких стягувачів і накладення арешту на предмет іпотеки на їх користь.

Натомість матеріалами справи достовірно встановлено, що єдиним стягувачем за виконавчим провадженням, в межах якого накладено арешт на все майно ОСОБА_3 є саме позивач ПАТ КБ «Приватбанк».

Тому до спірних правовідносин не може бути застосована ч. 4 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Крім того, стверджуючи в позові про відсутність у державного виконавця правових підстав для накладення арешту на предмет іпотеки і будучи стороною виконавчого провадження, позивач відповідні дії не оскаржував і про скасування заходів забезпечення позову чи зняття арешту в порядку ч. 3 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» до державного виконавця, начальника відповідного відділу державної виконавчої служби не звертався.

ПАТ КБ «Приватбанк» заявлено вимоги до ОСОБА_3, а Відділ ДВС Тростянецького районного управління юстиції залучене до участі в справі лише в якості третьої особи, хоча за змістом позовної заяви порушення прав позивача відбулося саме через дії останнього.

Постановою старшого державного виконавця від 29.08.2014 року (а.с. 120) виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №147/1934/13-ц, виданого 14.02.2014 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 438691,09 грн. боргу закінчене на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження (направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби), проте в який конкретно відділ ДВС направлено виконавчий документ та чи направлявся він взагалі, в постанові не вказано, відомості про відкриття виконавчого провадження і його здійснення іншим відділом ДВС по справі відсутні. Не вирішено державним виконавцем і питання про скасування заходів забезпечення виконання, зокрема зняття арешту з майна, накладеного в межах даного виконавчого провадження.

Закінчення виконавчого провадження вищевказаною постановою, яка ніким не оскаржена, унеможливлює застосування до спірних правовідносин ч. 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, судом першої інстанції вірно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, в повній мірі досліджені та оцінені докази, надані сторонами, та правильно застосовані норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Наведені апелянтом в апеляційній скарзі й представником позивача в судовому засіданні додаткові підстави для зняття арешту з майна і скасування в звязку з цим рішення суду першої інстанції по суті є новими вимогами, які в суді першої інстанції не заявлялися.

Керуючись ст. 304, 307, 308, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» відхилити, а рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 11 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:/підпис/ ОСОБА_5
Судді: З оригіналом вірно: Суддя апеляційного суду /підпис/ ОСОБА_6 /підпис/ ОСОБА_7 ОСОБА_5