ПЕТРИКІВЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 187/989/15-ц
РІШЕННЯ

іменем України

"15" червня 2016 р. смт Петриківка

15 червня 2016 року Петриківський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Караула О.А. за участю секретаря судового засідання Запари А.І., розглянувши в смт. Петриківка у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Приватбанк», треті особи: Орган опіки і піклування Петриківської районної державної адміністрації, приватний нотаріус ОСОБА_3, прокурор Петриківського відділу Новомосковської місцевої прокуратури ОСОБА_4 про визнання недійсним договору іпотеки, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ПАТ «Приватбанк» та просить Визнати недійсним договір іпотеки № DNOKGA 0000026 від 30 серпня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та Закритим акціонерним товариством КБ «Приватбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», предметом якого є житловий будинок № 25 вулиця Жовтнева село Лобойківка Петриківського району Дніпропетровської області, загальною площею 44,10 кв.метри. а також стягнути судові витрати, понесених по сплаті судового збору.

В уточненій позовній заяві позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги зазначила, що між ЗАТ КБ Приватбанк, правонаступником якого є ПАТ КБ Приватбанк, та її матірю ОСОБА_2, був укладений договір іпотеки № DNOKGA 0000026 від 30.08.2007 року, предметом якого є житловий будинок № 25 по вулиці Жовтнева село Лобойківка Петриківського району Дніпропетровської області. На момент укладення іпотечного договору, в будинку був зареєстрований і проживав її батько ОСОБА_5 Разом із батьком фактично проживали та мали право постійного користування цим будинком позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 (на дату 30.08.07 - неповнолітня); її сестра ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (неповнолітня); її мама ОСОБА_2 (власниця будинку).

На дату укладення іпотечного договору (30.08.2007) позивачу було повних 10 років.

За приписами ч.2 ст.160 СК України - місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Але з нею ніхто не узгоджував її місце проживання, бо воно було постійно єдиним і незмінним -вулиця Жовтнева 25 село Лобойківка Петриківського району.

Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно чи тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці до 14 років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Батьки позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_5, позивач та молодша сестра ОСОБА_6 - разом, однією сімєю, проживали спільно, безперервно, постійно у буд.25 вул. Жовтнева с. Лобойківка Петриківського району і на момент підписання спірного договору іпотеки нікуди не вибували для постійного місця проживання.

Частиною 2 ст.18 Закону України "Про охорону дитинства", ст.156 ЖК України встановлено, що діти - члени сім'ї власника жилого приміщення мають право користування жилим приміщенням нарівні з власником цього приміщення.

Від народження і до цього часу позивач постійно проживає у ІНФОРМАЦІЯ_3, тому позивач набула права користування цим житлом , як член сім'ї власника відповідно до ст.405 ЦК України.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. На час укладення спірного договору іпотеки вся її сім'я проживала разом в ІНФОРМАЦІЯ_4.

Батько (ОСОБА_1Г.) залишив сім'ю у грудні 2012 року, а рішенням від 29.04.13 у справі № 187/111/13-ц Петриківського райсуду шлюб батьків розірвано.

Ухвалою від 12.12.2013 року у справі № 187/1423/13-к Петриківського райсуду батька ОСОБА_7 оголошено в розшук.

Проте, розлучення та оголошення в розшук - це події, які відбулися уже після укладення оскаржуваного іпотечного договору.

У п.44 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин" зазначено, що згідно зі ст.32 ЦК України, ст.177 СК України таст.17 Закону України "Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки.

На дату укладення договору іпотеки (30.08.2007 ) позивач, як неповнолітня, мала право користування житловим будинком № 25 по вул. Жовтнева с.Лобойківка Петриківського р-ну, тому її мати ОСОБА_2 не вправі була укладати договір іпотеки цього нерухомого майна без дозволу органу опіки і піклування. Іншого житла чи постійного місця проживання, на дату укладення спірного договору іпотеки та на даний час, у позивача не було і не має.

Частиною 6 ст. 203 ЦК України передбачено, що правочин, що вчиняється батьками (усиновителями) не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок, право користування яким мала позивач, неповнолітня дитина, підписаний без дозволу органу опіки і піклування Петриківської райдержадміністрації, в порушення вимог ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" та ч.6 ст. 203 ЦК України.

Згідно зі ст.12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Спірний договір іпотеки укладений без дозволу органу опіки і піклування Петриківської райдержадміністрації, в порушення вимог ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" та ч.6 ст. 203 ЦК України, тому на підставі ч.1 ст. 215 ЦК України його слід визнати недійсним, оскільки цей договір звузив, зменшив обсяг існуючих прав неповнолітніх дітей щодо користування жилим приміщенням. Батько ОСОБА_5 не розрахувався по кредиту, тому Приватбанк наразі вирішує питання про виселення позивача із будинку № 25 по вул. Жовтнева с.Лобойківка без надання іншого житла, так як будинок переданий в іпотеку по спірному договору. Позивач вважає, що залишиться без житла.

На час укладення іпотечного договору в будинок № 25 вул. Жовтнева с. Лобойківка Петриківського р-ну ніхто (органи опіки та піклування, представники Приватбанку) не навідувалися і не зясовували чи проживають у ньому фактично та чи мають право постійного користування неповнолітні діти.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_8 позовні вимоги підтримала в повному обсязі. На обґрунтування своїх позовних вимог навела доводи, що були зазначені в позовній заяві. Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявилася, надала заву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, надала заву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала в повному обсязі.

Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_9 проти задоволення позовних вимог заперечував. В судовому засіданні надав письмові заперечення проти заявленого позову. В подальшому надіслав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, при цьому як на підставу невизнання позовних вимог просив суд послатися на доводи, що були зазначені в запереченні на позовну заяву.

Представник третьої особи Органу опіки і піклування Петриківської районної державної адміністрації не заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на недотримання в момент укладення договору іпотеки вимог чинного законодавства, щодо обовязкового надання висновку Органу опіки і піклування.

Приватний нотаріус ОСОБА_3, що була залучена ухвалою суду 31.05.2016 року в якості третьої особи в судове засідання, про яке повідомлялася належним чином не зявилася та за згодою учасників провадження було вирішено розглядати справу за її відсутності.

Прокурор Петриківського відділу Новомосковської місцевої прокуратури ОСОБА_4, що був залучений протокольною ухвалою суду 15.06.2016 року з метою захисту житлових та майнових прав неповнолітньої ОСОБА_6, в судовому засіданні наполягав на задоволенні позовних вимог, посилаючись на недотримання в момент укладення договору іпотеки вимог чинного законодавства, щодо обовязкового надання висновку Органу опіки і піклування.

Суд, оглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення сторін вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_2 з 23.09.1995 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 136), в якому у них народилося двоє дітей, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 13) та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 14).

30 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк») та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № DNOKGA 0000026, згідно з яким ОСОБА_2 отримала кредит в сумі 90 000 грн. на споживчі цілі та 10 950 грн. на сплату страхових платежів з кінцевим терміном повернення до 29.08.2017 року (а.с. 163-165).

В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за цим кредитним договором того ж дня між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» ) та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № DNOKGA 0000026, за умовами якого остання передала в іпотеку належний їй на праві власності будинок № 25 по вулиці Жовтнева село Лобойківка Петриківського району Дніпропетровської області, загальною площею 44,10 кв. метри (а.с. 160-162).

Для укладення договору іпотеки ОСОБА_2 було надано довідку виконавчого комітету Лобойківської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області від 30 серпня 2007 року №1168 про те, що у будинку № 25 по вулиці Жовтнева село Лобойківка Петриківського району малолітні та неповнолітні діти не проживають (а.с.176).

Також в п. 12.7 оскаржуваного договору іпотеки іпотекодавцем було засвідчено про відсутність вимог третіх осіб відносно предмету іпотеки в тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому законом порядку.

30 серпня 2007 року чоловік ОСОБА_5 надав нотаріально посвідчену згоду на укладення відповідачем ОСОБА_2 цього договору іпотеки (а.с. 176).

Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо оспорювання договору іпотеки, позивач ОСОБА_1 зазначала про те, що на час укладення договору іпотеки у житловому будинку постійно проживали малолітні діти, а саме вона та її молодша сестра ОСОБА_6 та при цьому не було отримано необхідної попередньої згоди органу опіки та піклування.

Верховний Суд України в постанові №6-806цс16 від 11 травня 2016 року сформував правовий висновок, що при вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки на підставі порушення ст.17 ЗУ«Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) в кожному конкретному випадку суди повинні:

1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) зясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст. 215 ЦК України.

Згідно ч. 6 ст. 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3,15,16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 17 ЗУ «Про охорону дитинства» (у редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати зобов'язання.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Отже, одним із правочинів, які не можуть вчиняти батьки або особи, які їх замінюють, без дозволу органів опіки та піклування, відповідно до ст. 177 СК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ч. 3 ст. 17 ЗУ «Про охорону дитинства» є відмова від майнових прав дитини, до яких відноситься і право користування жилим приміщенням.

Відповідно до частин другої четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна одночасно є законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Відповідно до ст.29 ЦК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків.

Місце проживання неповнолітньої, малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона фактично проживає.

Однак місце проживання дитини за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо судом буде встановлено інше постійне місце проживання дитини.

Тобто важливим в цій справі є встановлення фактичного місця проживання малолітніх дітей.

Встановлено, що перед укладенням кредитного договору та договору іпотеки під час перебування у шлюбі 30.05.2007 року була проведена державна реєстрація права власності за ОСОБА_2 житлового будинку № 25 по вулиці Жовтнева село Лобойківка Петриківського району Дніпропетровської області, саме який в послідуючому був переданий ЗАТ КБ «Приватбанк» в іпотеку.

На час укладення договору іпотеки в будинку № 25 по вулиці Жовтнева село Лобойківка Петриківського району фактично проживали ОСОБА_5, ОСОБА_2 та їх малолітні діти ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6 і цей житловий будинок був для них постійним місцем проживання, іншого постійного місця проживання у батьків та дітей не було.

Ці обставини підтверджуються показанням свідка ОСОБА_10 сусіда відповідача ОСОБА_2, який в судовому засіданні підтвердив, що відповідач ОСОБА_2 разом з чоловіком з часу одруження постійно проживали в ІНФОРМАЦІЯ_7, а разом з ними постійно проживали їх діти та нікуди не переїжджали до цього часу. Його покази обєктивно підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами, в тому числі відомостями в паспорті ОСОБА_5, що з 29.11.2000 року він є зареєстрованим в ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.20); довідками Комунального закладу охорони здоровя «Центр первинної медико-санітарної допомоги», відповідно до якої ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6 знаходилися на обліку лікаря-педіатра, їх огляд лікарем з дня народження здійснювався за адресою житлового будинку № 25 по вулиці Жовтнева село Лобойківка Петриківського району і з цього місця проживання вони фактично не вибували (а.с.11, 17); довідкою Комунального закладу освіти «Петриківська середня загальноосвітня школа», відповідно до якої ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5 у період з 01.09.2002 року по 31.05.2009 року навчалася у вказаному закладі та проживала в ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с. 10); актом, що був складений Лобойківською сільською радою, яким встановлено, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6 з дня народження фактично проживає в ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с. 15).

Окрім того позивач ОСОБА_1 і на даний час є зареєстрованою особою в ІНФОРМАЦІЯ_7, що підтверджується відомостями в її паспорті.

Оцінюючи наведені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що батьки ОСОБА_5, ОСОБА_2 постійно проживали, а ОСОБА_5 був зареєстрованим в ІНФОРМАЦІЯ_7 і малолітні діти ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6 в силу ст. 29 ЦК України мали право користуватися цим житловим будинком як місцем свого постійного проживання на день укладення оспорюваного договору іпотеки, іншого постійного житла вони не мали і дані обставини були перешкодою для укладення договору іпотеки без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

За таких обставин вчинення батьком малолітніх дітей правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст. 177 СК України заборону.

Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним.

Верховний Суд України в складі Судової палати у цивільних справах за результатами розгляду справи № 6-2940цс15 прийняв постанову від 20 січня 2016 року, в якій сформував правовий висновок про те, що норма ст. 177 СК України, ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», яка передбачає необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини.

Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Як з'ясовано судом, малолітні діти не є власниками житлового будинку, вони набули права користування житлом, зазначеним житловим будинком, як члени сім'ї власника відповідно до ст. 405 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігають це право протягом часу перебування житлового будинку в іпотеці.

Тому суд приходить до висновку, що укладання договору іпотеки хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на користування цим житлом.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що підставою для визнання договору іпотеки недійсним є звуження та зменшення обсягу існуючих прав неповнолітніх дітей щодо користування жилим приміщенням, оскільки відповідач по справі ПАТ КБ Приватбанк наразі вирішує питання про виселення позивача із будинку № 25 по вул. Жовтнева с. Лобойківка без надання іншого житла.

Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі проти Ірландії (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Порушення умов кредитного договору та в зв'язку з цим звернення банком стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок - імовірні. Проте імовірність виникнення такої ситуації в майбутньому не може слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність захисту шляхом визнання недійсним договору іпотеки, примарного права ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на збереження саме цього житлового будинку як місця їх проживання.

Так, відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Верховний Суд України в складі судової палати у цивільних справах за результатами розгляду справи № 6-1892цс15 прийняв постанову від 30вересня 2015 року, справи № 1630цс15 постанову від 11 листопада 2015 року, справи № 6-1061цс15 постанову від 25 листопада 2015 року, в яких піддав аналізу правильне застосування приписів статті 39 Закону України «Про іпотеку» в поєднанні зі статтею 40 цього Закону та статтею 109 ЖК УРСР, і сформував наступний правовий висновок.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Тобто особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Разом з тим судом встановлено, що в іпотеку передано житловий будинок, право власності на який було зареєстровано 30.05.2007 року, тобто воно було придбано не за рахунок отриманих 30.07.2007 року кредитних коштів. Тому ОСОБА_1 та ОСОБА_6 як мешканці спірного житлового будинку, які мають право користування житлом, не можуть бути виселені із нього без надання іншого постійного житла й у тому випадку, якщо на житловий будинок як на предмет іпотеки банк зверне стягнення.

Крім того, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Верховний Суд України в складі Судової палати у цивільних справах за результатами розгляду справи № 6-384цс15 прийняв постанову від 30 вересня 2015 року, в якій сформував правовий висновок про те, що власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 мати малолітніх дітей, укладаючи договір іпотеки житлового будинку, не повідомила про наявність у неї малолітніх дітей, які фактично проживали в житловому будинку, що передавався в іпотеку, надавши відповідну довідку з місця проживання. При цьому як відповідачу ПАТ КБ Приватбанк так і нотаріусу при посвідченні даного договору про дані обставини не було відомо.

З огляду на наведені обставини, суд приходить до висновку, що дії відповідача ОСОБА_2 під час укладення договору іпотеки не можуть вважатися добросовісними. При цьому обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя відповідача ПАТ КБ Приватбанк, не встановлено.

За таких обставин, враховуючи, що договір іпотеки на момент посвідчення укладений з дотриманням вимог закону, обсяг існуючих прав позивача ОСОБА_1 та малолітньої ОСОБА_2 щодо користування житлом не порушений, оскільки згідно чинного законодавства вони не можуть бути виселені із будинку без надання іншого постійного житла, а також приймаючи до уваги недобросовісну поведінку відповідача ОСОБА_2 на момент укладання договору іпотеки, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання договору іпотеки недійсним.

У звязку з відмовою в задоволенні позовної вимоги про визнання договору іпотеки недійсним відповідно до ст.. 88 ЦПК України відсутні підстави для стягнення судових витрат понесених по сплаті судового збору.

Керуючись ст. ст. 8, 10-11, 57, 60, 88, 174, 212-215 ЦПК України, ст. 3, 5, 13, 16, 29, 203, 2015, 405 ЦК України, ст. 177 СК України, ст.. 109 ЖК УРСР, ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст..ст. 9, 39, 40 ЗУ «Про іпотеку», постанов Верховного Суду України за результатами розгляду справи № 6-1892цс15 від 30вересня 2015 року, справи № 1630цс15 від 11 листопада 2015 року, справи № 6-1061цс15 від 25 листопада 2015 року, № 6-384цс15 від 30 вересня 2015 року, № 6-2940цс15 від 20 січня 2016 року, №6-806цс16 від 11 травня 2016 року, рішень Європейського суду з прав людини від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі проти Ірландії (пункт 24), від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Приватбанк», треті особи: Орган опіки і піклування Петриківської районної державної адміністрації, приватний нотаріус ОСОБА_3, прокурор Петриківського відділу Новомосковської місцевої прокуратури ОСОБА_4 про визнання недійсним договору іпотеки відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.А. Караул