Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" червня 2016 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Кузнецова Д. В. , при секретарі Мащенко Д.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійснені права власності шляхом виселення,

В С Т А Н О В И В:

05 травня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2, в обґрунтування якого вказала, що згідно договору дарування від 18.07.1997 р. позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок №112 по вул. Ракетні в м.Маріуполі. В зазначеному будинку зареєстровані позивач, її син ОСОБА_3 та відповідач. 29.01.2015 року шлюб між ОСОБА_1 та відповідачем був розірваний. Після розірвання шлюбу позивач не заперечувала проти спільного проживання в будинку, але в останній час відповідач поводить себе неадекватно, висловлює погрози на адресу сімї позивача в разі його виселення з будинку. Позивач зверталася до дільничного, який провів з відповідачем профілактичну бесіду. На сьогоднішній час відповідач не є членом сімї позивача та не бажає добровільно виселитися з будинку, перешкоджає розпорядитися будинком, оскільки позивач має намір його продати. На підставі зазначеного, посилаючись на 317, 391 ЦК України, просила винести рішення, яким усунути перешкоди в здійсненні права користування та розпорядження своєю власністю жилим будинком по вул.Ракетній, 112 в м.Маріуполі Донецької області, шляхом виселення із жилого будинку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1; стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 551,20 грн. та послуги адвоката в розмірі 400,00 грн.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та додатково пояснила, що відповідач заважає їй влаштовувати її особисте життя. Відповідач не перешкоджає позивачу користуватися майном, але забрав ключі від гаражу та сараю, повідомивши, що там знаходиться його машина. Декілька разів позивач зверталася по допомогу до працівників правоохоронних органів із заявою вжити заходи, оскільки відповідач втручався в її особисте життя, ображав її при дітях, відключав від електроенергії будинок.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 позовні вимоги не визнав та в судовому засіданні пояснив, що в жилому будинку №112 по вул.Ракетній в м.Маріуполі він зареєстрований з 1996 року як чоловік позивача, з якою тривалий час перебував в шлюбі. На сьогоднішній день шлюб розірваний. В будинку також проживає їх молодший син. Відповідач підтримує порядок в будинку, не чинить будь-яких перешкод в користуванні позивачем будинку, не заперечував щодо доступу позивача до гаражу та сараю. Підтвердив, що раніше між сторонами виникла мовна перепалка, але після бесіди із дільничним з його боку порушень більше не було. Будь-яких заходів впливу з боку працівників міліції або державних органів до відповідача не застосовувалось. На підставі зазначеного просив відмовити у позові.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності належить будинок №112 по вулиці Ракетна в м.Маріуполі, що підтверджується нотаріально посвідченим договором дарування від 18.07.1997 року, зареєстрованим в БТІ м.Маріуполь 24.10.1997р. за №28352.

Згідно даних домової книги осіб, які проживають в ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідач ОСОБА_2 зареєстрований в будинку з 07.06.1996 року.

До вказаного житлового будинку відповідач вселився як чоловік з дозволу позивача в період перебування в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується поясненнями обох сторін.

На підставі рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 29.01.2015 року, що набрало законної сили 09.02.2015 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний.

Отже відповідач вселився і був зареєстрований з дозволу позивача. а відтак набув право користування будинком як член сімї позивача. Проте після розірвання шлюбу та припинення сімейних стосунків із позивачем продовжив проживати в будинку вже як колишній член сімї власника. Разом з ним в будинку проживають та зареєстровані позивач та їх неповнолітній син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується також довідкою з комітету самоорганізації населення «Лучистий» від 27.05.2016 року №111.

Даючи оцінку правовідносинам, що є предметом судового розгляду, суд виходить із наступного.

Статтею 8 Європейської «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950 № ETS N 005, ратифікованою Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, закріплено право на житло.

Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Як зазначено в пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.

Спірні правовідносини, які є предметом розгляду по даній справі, виникли між позивачем, як власником житла, та колишнім членом його сімї ОСОБА_2, який на час реєстрації та вселення був чоловіком позивача і членом його сімї.

Відповідно до розяснень, викладених в листі Верховного Суду України від 01.07.2013 року «Про аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» під час виселення колишнього члена сім'ї власника, то відповідно до статей 9, 156, 157 ЖК сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Передбачені статтями 9, 156, 157 ЖК обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності. Такий висновок Верховний Суд України зробив у справі N 6-24089св06 (ухвала від 31 січня 2007 р.). Подібне у справі N 6-20552св07 (рішення від 28 травня 2008 р.).

Отже наведені положення дають підстави для висновку, що припинення сімейних відносин з позивачем власником будинку не позбавляє відповідача як колишнього члена сімї права користування займаним приміщенням.

Водночас підстави виселення членів сім'ї власника будинку передбачені ст.157 та ч.1 ст.116 ЖК України.

Згідно ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Виселення згідно із ч.1 ст.116 ЖК може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

В пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12.04.1985року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» наголошено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Позивачем в якості доказів систематичного порушення правил співжиття надано письмовий доказ: талон повідомлення №23, згідно якого 05.06.2016 року працівником поліції було прийнято скаргу від позивача на колишнього чоловіка ОСОБА_2

Проте відсутні відомості щодо результатів розгляду заяви позивача та її обґрунтованості.

Також відповідачем в судовому засіданні було визнано, що між сторонами відбулася мовна перепалка, але після бесіди із дільничним інших порушень зі сторони відповідача більше не було. Будь-які заходи впливу з боку працівників міліції або державних органів до відповідача не застосовувались.

Факт наявності випадку мовної сварки не є свідченням систематичного порушення правил співжиття відповідачем або неможливість реалізації прав власності позивачем.

Натомість згідно характеристики з комітету самоорганізації населення від 31.05.2016 року ОСОБА_2 зі слів сусідів характеризується позитивно, проживає в будинку з 1996 року, скарги від сусідів не надходили.

Також згідно з характеристикою, виданою Іллічівським відділом поліції МВ ГУНП в Донецькій області, ОСОБА_2 на обслуговуваній територій зарекомендував посередньо. На обліку у відділенні не перебуває, скарг від сусідів на його поведінку в побуті на надходило. Приводів в приміщення поліції не мав.

Дослідивши надані докази суд вважає, що відсутні достатні та переконливі докази, які б свідчили про факти систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, використання його не за призначенням або систематичного порушення відповідачем правил співжиття, неможливість для інших проживання з ним в одному будинку. Також не надано доказів порушення відповідачем правил співжиття, про вжиття заходів запобігання та заходів громадського впливу та їх безрезультатність. Надані позивачем талон-повідомлення про заявлену скаргу на відповідача не є достатнім доказом порушення правил співжиття відповідачем або вчинення ним правопорушення, а є лише доказом звернення до правоохоронних органів. Будь-яких доказів встановлення винуватості або притягнення відповідача до адміністративної або кримінальної відповідальності за порушення ним правил співжиття до суду не представлені.

З урахуванням цього судом не було встановлено та не підтверджено належними доказами достатніх обставин, зазначених в статті 116 Житлового кодексу України, або наявність реальних перешкод в реалізації права власності позивача, що є підставою для відмови в позові про виселення.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи.

Таким чином, враховуючи викладені обставини та положення діючого законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для виселення відповідача, через недоведеність позивачем обставин, зазначених в статті 116 Житлового кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 47 Конституції України, Статтею 8 Європейської «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950 № ETS N 005, ст..ст. 6, 9, 116, 156, 157 Житлового кодексу України, ст.ст. 5,10,57,60,88,209,212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійснені права власності шляхом виселення відмовити.

На рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д. В. Кузнецов