Ухвала

іменем україни

22 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Писаної Т.О., Закропивного О.В., Мазур Л.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, товариства з обмеженою відповідальністю «Ванліма Україна» про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Ванліма Україна» до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання припиненим договору поруки та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання припиненим договору поруки, за касаційною скаргою ОСОБА_4, який діє через представника ОСОБА_6, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулось до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути солідарно з позичальника ОСОБА_4 та поручителів товариства з обмеженою відповідальністю «Ванліма Україна» (далі - ТОВ «Ванліма Україна»), ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором від 24 липня 2007 року у розмірі 758 995,79 грн, право вимоги за яким перейшло до позивача від публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк» (далі - ПАТ «Кредитпромбанк») на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги від 16 червня 2013 року, та витрати зі сплати судового збору.

Заперечуючи проти задоволення вказаного позову, ОСОБА_5 і ТОВ «Ванліма Україна» подали до суду зустрічні позови, в яких просили визнати припиненими договори поруки, укладені з ПАТ «Дельта Банк».

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 червня 2015 року первісний позов задоволений частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 24 липня 2007 року у розмірі 758 995,79 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволені решти позову відмовлено.

Зустрічний позов ТОВ «Ванліма Україна» задоволений частково.

Визнано припиненим договір поруки, укладений 24 липня 2007 року між ТОВ «Ванліма Україна» та ПАТ «Кредитпромбанк».Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволені решти зустрічного позову відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано припиненим договір поруки, укладений 24 липня 2007 року між ОСОБА_5 та ПАТ «Кредитпромбанк». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ТОВ «Ванліма Україна» про стягнення заборгованості за кредитним договором, а також в частині позовних вимог ТОВ «Ванліма Україна» до ПАТ «Дельта Банк» про визнання припиненим договору поруки скасовано, провадження в справі у цій частині закрито. У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення в частині стягнення зі скаржника заборгованості за кредитним договором скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих вимог.

У решті судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувані судові рішення в частині, що є предметом перегляду, залишити без змін.

Судами встановлено, що 24 липня 2007 між ОСОБА_4 та відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк», був укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 71 388 дол. США на строк до 24 липня 2032 року. Пунктом 3 цього договору визначена плата за кредит, а саме: перемінна процентна ставка на дату укладення договору складає 11 % річних та корегується 01 березня та 01 вересня кожного року протягом строку дії договору, виходячи з розміру процентних ставок за депозитними вкладами фізичних осіб. Фіксована процентна ставка становила 1,83 %.

До вказаного договору між сторонами були укладені додаткові договори: 14 липня 2008 року № 1, за яким процентна ставка була встановлена у розмірі 12,83 % річних; 09 грудня 2008 року № 2, за яким процентна ставка була встановлена у розмірі 14,83 % річних та змінено суму щомісячного платежу.

26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого у порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, ПАТ «Кредитпромбанк» передав ПАТ «Дельта Банк» право вимоги до боржників за кредитними та забезпечувальними договорами.

Згідно з додатком до договору купівлі-продажу прав вимоги до обсягу прав вимоги, які передаються у власність покупцю, включено право вимоги за кредитним договором від 24 липня 2007 року, укладеним між ОСОБА_4 та ПАТ «Кредитпромбанк».

Крім того, у п. 7.6 цього договору було зазначено, що ПАТ «Дельта Банк» зобов'язане надіслати повідомлення про відступлення права вимоги, що стосується кредитного договору кожному позичальнику та кожній особі, що надає забезпечення.

Судами встановлено, що повідомлення про відступлення прав вимоги за кредитним договором було надіслано ОСОБА_4 04 липня 2013 року. 17 липня 2013 року ОСОБА_4 звертався до ПАТ «Дельта Банк» з пропозиціями щодо погашення наявної заборгованості за кредитним договором, а саме за рахунок нового кредиту або за рахунок передачі у власність банку земельної ділянки.

Вказані обставини свідчать, що позичальник був повідомлений про заміну кредитора, крім того, ним вчинені дії, що свідчать про визнання ним заборгованості перед новим кредитором.

У статті 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Разом з тим положення статті 511 цього Кодексу визначають, що у випадках встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Статтею 516 ЦК України передбачено, що зміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У ч. 2 ст. 517 ЦК України визначено, що боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Оскільки з матеріалів справи вбачається, що боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні первісному кредитору, унаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, суди дійшли обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов'язку погашення кредиту взагалі.

Вказаний висновок судів відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року в справі № 6-979цс15.

Твердження скаржника про те, що первісний кредитор відмовився приймати від нього виконання зобов'язання не підтверджені належними і допустимими доказами, а тому обґрунтовано не прийняті до уваги судами при ухваленні оскаржуваних судових рішень.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши усі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, ухвалили законні і обґрунтовані судові рішення про стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Отже підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, а тому їх необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - відхилити.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, який діє через представника ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2016 року в частині, що була предметом перегляду, залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:Т.О. Писана О.В. Закропивний Л.М. Мазур