Справа № 539/4297/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2016 року Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

В складі: головуючого судді - Даценка В. М.

при секретарі Ануфрієвій Н.М.,

з участю: представників позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м Лубни цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області, голови Засульської сільської ради ОСОБА_3, виконкому Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області, СКП «Сяйво» про визнання незаконними та скасування рішень, розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, покладення на службову особу матеріальної відповідальності за незаконне звільнення та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом.

Позов мотивований тим, що 04.01.2013 року розпорядженням № 2 тимчасово виконуючої повноваження сільського голови Засульської сільської ради Лубенського району ОСОБА_4 його було призначено директором СКП «Сяйво». 08.01.2013 року дане розпорядження затверджено рішенням чергової 38 сесії шостого скликання Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області. 13.11.2014 рок рішенням Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області на позачерговій 53 сесії шостого скликання його було звільнено із займаної посади.

Виконавчим комітетом Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області прийнято рішення № 125 від 14.11.2014 р. про звільнення його із займаної посади.

14.11.2014 року тимчасово виконуючою повноваження сільського голови ОСОБА_4 винесено розпорядження № 132-к про звільнення позивача із займаної посади.

Наказом по підприємству СКП «Сяйво» № 19 від 14.11.2014 р. «Про звільнення директора СКП «Сяйво» ОСОБА_2М.» без зазначення про його звільнення його розраховано з роботи.

Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки його звільнено в період перебування у відпустці. В наступному позивач змінив обґрунтування своїх позовних вимог та вказав, що фактично у відпустці він не був, виданий ним наказ про відпустку він не реалізував, а в період часу, який йому зараховано як прогул, він перебував на роботі, що підтверджується підписаними ним актами виконаних робіт. Натомість, акти про відсутність його на роботі, складено без належного зясування місцезнаходження позивача. Крім того вважає, що звільнення відбулося з порушенням встановленої законом процедури. Так, службове розслідування не проводилось, пояснення у нього не відбиралися. При цьому питання про його звільнення у порядку денному сесії 14.11.2014 року не було. Крім того, вважає незаконним своє звільнення на підставі п. 1-1 ст. 41 КЗпП України, оскільки його вина в умисній невиплаті заробітної плати відсутня. Враховуючи викладене просить визнати незаконним та скасувати рішення позачергової 53-ої сесії 6-го скликання Засульської сільської ради від 13.11.2014 року; рішення Виконавчого комітету Засульської сільської ради від 14.11.2014 року № 125; розпорядження тимчасово виконуючої обов'язки голови Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області ОСОБА_4 від 14.11.2014 року № 132-к; покласти на ОСОБА_4 матеріальну відповідальність за незаконне звільнення; поновити позивача на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав.

В судове засідання представники Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області, голова Засульської сільської ради ОСОБА_3, представник виконкому Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області, представник СКП «Сяйво» повторно не зявилися. Причини неявки судом визнані неповажними. За таких підстав, суд вважає за можливо продовжити розгляд справи за їх відсутності.

При цьому, оскільки суд розпочав судовий розгляд справи за участю представників всіх сторін, заслухав їх думку, перевірив письмові докази, підстави для заочного розгляду справи відсутні.

Заслухавши представника позивача, зясувавши обставини справи, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково.

Судом встановлено, що відповідно до статуту СКП «Сяйво» засновником підприємства є Засульська сільська рада Лубенського району Полтавської області.

Розпорядженням тимчасового виконувача обов'язків голови Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області ОСОБА_4 від 04.01.2013 року № 2 позивача призначено директором СКП «Сяйво». Дане розпорядження затверджено рішенням чергової 38-ої сесії 6-го скликання Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області від 08 січня 2013 року.

06.11.2014 року директором СКП «Сяйво» ОСОБА_2 було підписано наказ про те, що він відбуває у щорічну відпустку з 07.11.2014 року по 06.01.2015 року включно, на час відпустки виконання обовязків директора покладає на головного бухгалтера ОСОБА_5

При цьому на час видачі наказу ОСОБА_5 перебувала на лікарняному.

Згідно з актами, підписаними тимчасовим виконувачем обов'язків голови Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області, економістом і головним бухгалтером СКП «Сяйво», 07, 10, 11, 12, 13 листопада 2014 року позивач був відсутній на роботі. Відсутність на роботі у вказані дні відмічена у табелі обліку робочого часу. Заробітна плата або ж кошти на оплату відпустки позивачу не нараховувалися і не видавалися.

13.11.2014 року Засульською сільською радою Лубенського району Полтавської області прийнято рішення звільнити із займаної посади директора СКП «Сяйво» ОСОБА_2. згідно з п. 4 ст. 40, п. 1-1 ст. 41 КЗпП України (а. с. 19, т. 1).

14.11.2014 року виконавчим комітетом Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області прийнято рішення № 125 про звільнення із займаної посади директора СКП «Сяйво» ОСОБА_2 згідно з п. 4 ст. 40, п. 1-1 ст. 41 КЗпП України.

Розпорядженням тимчасового виконувача обов'язків голови Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області ОСОБА_4 від 14.11.2014 року № 132-к позивача звільнено із займаної посади директора СКП «Сяйво» згідно з п. 4 ст. 40, п. 1-1 ст. 41 КЗпП України.

У той же день тимчасовим виконувачем обов'язків директора СКП «Сяйво» виданий наказ № 19 про проведення з позивачем повного розрахунку за дні невикористаної відпустки, складання акта приймання-передачі комунального майна та документації.

Не погоджуючись з своїм звільненням, позивач звернувся з цим позовом.

Справа неодноразово переглядалася судами різних інстанцій.

При попередньому розгляді справи, суди першої та апеляційної інстанції встановивши такі обставини виходили з того, що відповідно до п. 10 ч.4 ст. 42 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» сільський, селищний, міський голова призначає на посади та звільняє з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, крім керівників дошкільних, загальноосвітніх та позашкільних навчальних закладів.

Фактичне звільнення позивача з посади директора СКП «Сяйво» було проведено на підставі розпорядженням т.в.п. сільського голови від 14.11.2014 року №132-к, що підтверджується, зокрема також і відповідним записом у трудовій книжці позивача.

Відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно п. 1-1 ст. 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій керівника підприємства, установи, організації, внаслідок чого заробітна плата виплачувалася несвоєчасно або в розмірах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної заробітної плати.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» N 9 від 06.11.1992 року при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Згідно п. 5.3. колективного договору на СКП «Сяйво» встановлено час початку та час закінчення роботи, а також перерви для відпочинку і харчування: щоденно з 08.00 год. до 17.00 год., обідня перерва з 12.00 год. до 13.00 год., вихідні дні субота, неділя.

Відповідно до ч.ч. 4,5 ст. 79 КЗпП України черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Згідно ст. 10 ЗУ «Про відпустки» черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Відповідно до статуту СКП «Сяйво» засновником підприємства є Засульська сільська рада.

Як вбачається із матеріалів справи, графіки відпусток на СКП «Сяйво» на 2014 рік встановлені не були. Позивач із заявою про надання відпустки ні до т.в.п. сільського голови, ні до сільської ради не звертався, відпустку не погоджував.

Проаналізувавши докази у справі в сукупності, з урахуванням того, що позивач до 18.11.2014 року притримувався позиції, що він на роботі не був, трудових обовязків не виконував та перебував у відпустці з 07.11.2014 р., прийшов до висновку, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено власних позовних вимог, у звязку з чим допущено прогул, як самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом чергової відпустки, а тому позовні вимоги про скасування розпорядження в частині звільнення з роботи відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, покладення на службову особу матеріальної відповідальності за незаконне звільнення, стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають.

При цьому суди відхилили доводи позивача щодо виконання ним обовязків директора в цей час поза межами підприємства.

Так, судами встановлено, що на 2014 рік договору між ПП ОСОБА_6 та СКП «Сяйво» про надання послуг укладено не було. До суду не надано доказів скільки саме часу були зайняті при проведенні ремонтних робіт вищезазначені працівники СКП «Сяйво», а сам факт перебування там позивача не спростовує його пояснень про те, що він станом на 18.11.2014 року вважав себе таким, що перебуває у відпустці. Оскільки в розумінні положень п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Акти від 04.08.2015 р., 11.08.2015 р. за підписами депутатів сільської ради та громадян підтверджують факт перебування позивача у певному місці та в певний час, однак не можуть підтверджувати виконання ним трудових обовязків, оскільки субєкти складання даних актів не є роботодавцями чи представниками роботодавця.

Факт же перебування позивача на місці ремонтних робіт 12.11.2014 р. вищезазначеними актами не підтверджується, як не підтверджується жодними іншими доказами по справі.

Сам по собі факт не відібрання у позивача пояснень у звязку з допущеним прогулом, не є підставою для його поновлення на роботі, оскільки на час звільнення позивач не працював та на роботі на перебував, а на запрошення на сесію сільської ради не зявився та в її засіданні участі не брав.

Суди також прийшли до висновку, що інші оскаржувані рішення не порушують право позивача, а тому підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

При цьому суди визнали незаконним звільнення позивача відповідно до п. 1-1 ст. 41 КЗпП України, оскільки сам по собі факт розслідування кримінальної справи не свідчить, що у невиплаті заробітної плати є вина позивача та не свідчить про вчинення ним злочину, оскільки згідно ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ухвала суду від 08.06.2016 року у справі № 6-1363св16) виходив з того, що згідно зі статтею 21 КЗпП України трудовий договір визначається як угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою.

У даному випадку працівником виступає керівник комунального підприємства. Щодо власника, то відповідно до частини першої статті 60 Закону України від 21 травня 1997 року «Про місцеве самоврядування» № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР) право комунальної власності належить територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах. Тобто власником комунального підприємства виступає територіальна громада.

Відповідно до частини першої статті 78 ГК України комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління. Частина друга статті 78 ГК України передбачає, що орган, до сфери управління якого входить комунальне унітарне підприємство, є представником власника - відповідної територіальної громади - і виконує його функції у межах, визначених ГК України та іншими законодавчими актами.

А згідно з пунктом 30 статті 26 Закону № 280/97-ВР створення підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади віднесено до компетенції місцевої ради (сільської, селищної, міської). Оскільки саме рада утворює комунальне підприємство, то комунальне підприємство входить до сфери її управління.

Разом з тим комунальне унітарне підприємство очолює керівник підприємства, що призначається органом, до сфери управління якого входить підприємство, і є підзвітним цьому органові (частина сьома ст. 78 ГК України).

Відповідно до пункту 10 частини 4 статті 42 Закону № 280/97-ВР призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, крім керівників дошкільних, загальноосвітніх та позашкільних навчальних закладів, віднесено до компетенції сільського, селищного, міського голови. Це означає, що комунальне підприємство віднесено до сфери управління сільського, селищного, міського голови, відповідно, голова є представником власника.

Оскільки голова відповідно до Закону № 280/97-ВР головує на засіданнях ради, підписує акти ради, очолює виконавчий орган ради, то в будь-якому випадку саме сільський, селищний, міський голова виступає представником, уповноваженою особою власника (територіальної громади). Тобто керівник комунального підприємства і сільський, селищний, міський голова як уповноважена особа власника виступають сторонами трудового договору.

Судами не перевірено, чи встановлювався порядок взаємодії керівника СКП «Сяйво» із засновником чи органом управління в особі виконавчого комітету.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Згідно зі ст. 48 КЗпП України трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Відповідно до пункту 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Мінпраці, Мін'юсту, Мінсоцзахисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження).

Зважаючи на зміст ст. 79 КЗпП України та Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР, усі питання, пов'язані з прийняттям рішення про надання відпусток, належать до компетенції власника або уповноваженого ним органу.

Зазначені вимоги передбачені і у ст. 65 ГК України у частині визначення статусу керівника підприємства. Згідно із частинами 2?4 статті 65 ГК України власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів. Для керівництва господарською діяльністю підприємства власник або уповноважений ним орган призначає керівника підприємства. У разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов'язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про відпустки» черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку.

Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Посилаючись на те, що графіки відпусток СКП «Сяйво» на 2014 рік встановлені не були та позивач із заявою про надання йому відпустки до сільради не звертався, відпустку не погоджував, суди попередніх інстанцій не врахували, що з п. 6 Статуту не вбачається процедури надання відпустки керівнику СКП «Сяйво» і що це питання віднесено до компетенції органу управління.

З урахуванням таких висновків суд касаційної інстанції скасував рішення судів першої та апеляційної інстанції та передав справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно о ч.4 ст.338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

При новому розгляді справи суд на підставі встановлених ним обставин у справі та з урахуванням висновків суду касаційної інстанції, вважає, що позов підлягає задоволенню частково.

Так, усуваючи недоліки, на які вказав суд касаційної інстанції, судом зясовано, що статут СКП «Сяйво» або будь-який інший нормативний акт не містить положень, які регулюють порядок реалізації директором підприємства свого права на відпустку. Що підтвердили всі учасники судового розгляду.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню загальні норми законодавства, які регулюють взаємодію керівника підприємства та органу управління.

З огляду на перелічені норми законодавства та з урахуванням висновків суду касаційної інстанції слід дійти висновку, що конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом.

Однак, як встановлено судом 06.11.2014 року без відповідного узгодження директором СКП «Сяйво» ОСОБА_2 було підписано наказ про те, що він відбуває у щорічну відпустку з 07.11.2014 року по 06.01.2015 року включно.

При цьому, як пояснила в судовому засіданні свідок ОСОБА_4, в попередні роки ОСОБА_2 виходив у відпустку після узгодження з Засульською сільською радою, шляхом подачі відповідної заяви. Такий порядок виходу у відпустку йому був відомий.

Таким чином, суд вважає, що в цьому випадку позивач допустив прогул, оскільки самовільно без погодження з власником або уповноваженим ним органом використав чергову відпустку.

Заперечення позивача відносно того, що така заява ним не подавалася, а виданий наказ є лише проектом, спростовуються зібраними у справі письмовими доказами, показами свідків, а також первинним поясненнями позивача.

При цьому суд відхиляє доводи позивача щодо виконання ним обовязків директора в цей час поза межами підприємства, про що він стверджує з посиланням на акти здачі-приймання виконаних робіт, складені ПП ОСОБА_6 та директором СКП «Сяйво» ОСОБА_2, актами за підписами депутатів сільської ради та громадян, показами свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

Так, судами встановлено, що на 2014 рік договору між ПП ОСОБА_6 та СКП «Сяйво» про надання послуг укладено не було, а відтак незрозуміло які роботи замовляло СКП «Сяйво». В поданих актах відсутня дата їх складання, а тому вони могли бути підписані в іншу дату. При цьому в них не зазначено скільки саме часу був зайнятий при проведенні ремонтних робіт позивач.

В будь-якому випадку сам факт перебування позивача у вказаному ним місці не спростовує його ж пояснення про те, що він вважав себе таким, що перебуває у відпустці.

Акти від 04.08.2015 р., 11.08.2015 р. за підписами депутатів сільської ради та громадян підтверджують факт перебування позивача у певному місці та в певний час, однак не можуть підтверджувати виконання ним трудових обовязків, оскільки субєкти складання даних актів не є роботодавцями чи представниками роботодавця.

Факт перебування позивача на місці ремонтних робіт 12.11.2014 р. вищезазначеними актами не підтверджується, як не підтверджується жодними іншими доказами по справі.

Суд відхиляє доводи позивача щодо не відібрання у нього пояснень у звязку з допущеним прогулом, оскільки цей факт сам по собі, не є підставою для його поновлення на роботі. Так, на час звільнення позивач не працював та на роботі на перебував, а на запрошення на сесію сільської ради не зявився та в її засіданні участі не брав.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про скасування розпорядження в частині звільнення з роботи відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, покладення на службову особу матеріальної відповідальності за незаконне звільнення, стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Позовні вимоги в частині визнати незаконним та скасування рішень Засульської сільської ради та її виконавчого комітету не підлягають задоволенню, оскільки позивача з роботи було фактично звільнено розпорядженням т.в.п. сільського голови від 14.11.2014 року №132-к. При цьому інші оскаржувані рішення виконкому та сільської ради права позивача не порушують.

При цьому, суд вважає незаконним звільнення позивача відповідно до п. 1-1 ст. 41 КЗпП України. Сам по собі факт розслідування кримінальної справи не свідчить, що у невиплаті заробітної плати є вина позивача та не свідчить про вчинення ним злочину, оскільки згідно ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

При цьому суд зазначає, що зроблені судом висновки, які є аналогічними висновкам судів першої та апеляційної інстанції, зроблених під час попереднього розгляду справи, не були визнані помилковими судом касаційної інстанції. Рішення судів були скасовані з підстав неповного зясування питання порядку взаємодії між керівником підприємства та його засновником. Вказані недоліки усунуто при новому розгляді справи.

Керуючись ст.10, 11, 60, 61, 88, 213-215, 218 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області, голови Засульської сільської ради ОСОБА_3, виконкому Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області, СКП «Сяйво» про визнання незаконними та скасування рішень, розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, покладення на службову особу матеріальної відповідальності за незаконне звільнення та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Скасувати розпорядження тимчасово виконуючої обовязки голови Засульської сільської ради Лубенського району ОСОБА_4 №132-к від 14.11.2014 року «Про звільнення директора СКП «Сяйво» ОСОБА_2 з займаної посади» в частині звільнення з займаної посади директора СКП «Сяйво» ОСОБА_2 згідно п. 1-1 ст. 41 КЗпП України.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області на користь держави судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Полтавської області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу до Апеляційного суду Полтавської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду ОСОБА_10 В. М.