Справа № 515/828/16-ц
Провадження № 2/515/1203/16
Татарбунарський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2016 року. Татарбунарський районний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Семенюк Л.А.

за участю секретаря Унгурян Т.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача - адвоката ОСОБА_2

відповідача представника Дивізійської сільської ради

Татарбунарського району Одеської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Татарбунари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дивізійської сільської ради Татарбунарського району Одеської області про визнання права власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В:

25 травня 2016 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Дивізійської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, в якому просить визнати за нею право власності на земельну ділянку, посилаючись на слідуючі обставини.

07 квітня 2009 року в селі Дивізія Татарбунарського району Одеської області помер вітчим позивачки ОСОБА_3. Після його смерті залишилась земельна ділянка площею 4,71 га, розташована на території Дивізійської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ОД №080051 виданого 21 квітня 2004 року.

На підставі ст.1264 Цивільного Кодексу України, позивач, в порядку четвертої черги спадкоємців за законом, має право успадкувати майно ОСОБА_3. Однак, звернувшись до приватного нотаріуса Татарбунарської нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, отримала відмову у відкритті спадкової справи, мотивовану відсутністю достатніх доказів проживання зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини.

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 05 травня 2016 року було задоволено вимоги позивачки ОСОБА_1 та встановлено факт постійного проживання з спадкодавцем понад пять років до часу відкриття спадщини.

При повторному зверненні позивачки до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та наданням йому копії вищезазначеного рішення суду, повторно отримала відмову в звязку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно.

Про те, що оригінал правовстановлюючого документу на право власності на земельну ділянку, що належала спадкодавцю, а саме Державного акту серії ОД № 080051 втрачено, вона помістила об'яву в газеті Татарбунарський вісник, опублікованої в №23 від 11.06.2016 року.

Зазначені обставини стали причиною звернення останньої до суду з вказаним позовом про визнання за нею права власності на земельну ділянку.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, але направив до суду заяву про слухання справи у його відсутність, повністю підтримуючи позовні вимоги (а.с.25).

Представник Дивізійської сільської ради Татарбунарського району Одеської області направив до суду заяву з проханням заслухати справу у його відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечує, вважаючи їх обґрунтованими та законними (а.с.14) .

Згідно з частиною 2 статті 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Зі змісту пункту 25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі "Жук проти України", яке підлягає застосуванню у відповідності із положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", вбачається, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено.

У зв'язку з цим, з огляду на належне сповіщення позивача та представника відповідача про дату, час та місце розгляду справи, надходження від них заяв про розгляд справи без їх участі, суд вважає можливим розглянути зазначену цивільну справу без участі представників позивача та відповідача.

При цьому, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності з вимогами частини 2 статті 197 ЦПК України не здійснюється.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Дослідивши в сукупності матеріали справи, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно копії свідоцтва про смерть серії І-ЖД №187929 від 09.04.2009 року (а.с.5) ОСОБА_3 помер 07 квітня 2009 року.

Копією рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 05.05.2016 року (а.с.6) встановлено факт постійного сумісного проживання однією сімєю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, як спадкоємиці четвертої черги по закону, разом зі спадкодавцем ОСОБА_3, понад пять років у житловому будинку №22 по вул. Лугова в с. Дивізія Татарбунарського району Одеської області на час відкриття спадщини, а саме 07 квітня 2009 року.

Копією Державного акту на право приватної власності на землю серії ОД за № 080051 від 21.04.2004 року (а.с.7) підтверджується, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 4,71 га, розташованої на території Дивізійської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, виділеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Як вбачається з витягу з технічної документації про визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки № Т-378/0-130/6-16 від 20.05.2016 року (а.с.8), вартість земельної ділянки площею 4,71 га, що належить ОСОБА_3 згідно Державного акту серії ОД за №080051, складає 220247 грн. 81 коп.

З листа нотаріуса за № 466/02-14 від 24.05.2016 року ( а.с.9 ) видно, що позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину по закону, у звязку з тим, що вона не надала правовстановлюючий документ на спадкову земельну ділянку.

Витягом з погосподарської книги №6 за 2001-2005 роки виконавчого комітету Дивізійської сільської ради Татарбунарського району Одеської області (а.с.16) підтверджується, що ОСОБА_3, який помер 07.04.2009 року дійсно на день смерті проживав та був зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_2. Разом з ним без реєстрації однією сімєю постійно проживала з початку 2004 року та по день його смерті ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Із інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 10.06.2016 року (а.с.21) вбачається, що після смерті спадкодавця ОСОБА_3, померлого 07.04.2009 року, приватним нотаріусом ОСОБА_4 відкрита спадкова справа за номером у спадковому реєстрі 58986625, зареєстрована у нотаріуса за №128/2016 від 19.05.2016 року по заяві ОСОБА_1, поданої 19.05.2016 року за №285 (а.с.22).

Із об'яви, опублікованої в газеті Татарбунарський вісник за №23 від 11.06.2016 року (а.с.26) видно, що в графі втрачені значиться вважати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії ОД №080051 на ім'я ОСОБА_3.

Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків /спадщини/ від фізичної особи, яка померла /спадкодавця/, до інших осіб /спадкоємців/. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, як передбачено ст.1217 ЦК України.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Так, у четверту чергу, як передбачено ст.1264 ЦК України, право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини.

Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину чи не прийняти її.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року " Про судову практику у справах про спадкування " відповідно до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування ( зі збереженням її цільового призначення ) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість або правочинів щодо нерухомості, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду.

Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Статтею 4 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01.07.2004 року передбачено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, в тому числі й право власності на нерухоме майно. В ст.331 ЦК України зазначено, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до п. 4.15 розділу 4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, нотаріусом проводиться після подання до нотаріальної контори правовстановлюючих документів, щодо належності цього майна спадкодавцеві.

Таким чином, між сторонами виникли спадкові правовідносини, які неможливо вирішити в позасудовому порядку.

В судовому засіданні з достовірністю встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є спадкоємицею четвертої черги за законом після смерті її вітчима ОСОБА_3, померлого 07.04.2009 року, на земельну ділянку, площею 4.71 га, розташовану на території Дивізійської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ОД №080051 від 21.04.2004 року, виданого на імя ОСОБА_3.

В звязку з відсутністю правовстановлюючого документу на вищевказану земельну ділянку, приватним нотаріусом ОСОБА_4 відмовлено останній у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказане спадкове майно (а.с.9). Відсутність правовстановлюючого документу на земельну ділянку та належність її спадкодавцю ОСОБА_3 підтверджується матеріалами справи, дослідженими судом (а.с.7). Отримати вказаний документ після смерті спадкодавця законом не передбачено, що позбавляє позивачку можливості отримати свідоцтво про право на спадщину після смерті її вітчима ОСОБА_3 в установленому законом порядку.

Пленум Верховного Суду України в абз.3 п.23 постанови №7 від 30 травня 2008 року зазначив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.3.1 Інформаційного листа №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», вказав, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може бути позивачем у справі про визнання права власності на це спадкове майно.

Зазначені обставини свідчать про неможливість захисту порушеного права позивачки в позасудовому порядку, а тому обраний нею спосіб захисту цього порушеного права відповідає положенням ст.16 ЦК України.

Враховуючи, що спадкова земельна ділянка дійсно належала спадкодавцю ОСОБА_3 на праві приватної власності, про що свідчить копія Державного акту (а.с.7), витяг з технічної документації про визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки (а.с.8), рішення Татарбунарського районного суду від 05.05.2016 року (а.с.6), яким також встановлено факт постійного проживання позивачки разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 однією сім'єю понад пять років на час відкриття спадщини, враховуючи що вона не відмовилася від спадку в установлений законом строк, про що свідчить інформаційна довідка зі спадкового реєстру та копія заяви позивачки зі спадкової справи (а.с.21,22), а відповідач визнає вимоги позову в повному обсязі, про що надав суду заяву (а.с.14), суд вважає, що за ОСОБА_1 повинно бути визнано право власності на земельну ділянку розміром 4,71 га, розташовану на території Дивізійської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ОД № 080051 в порядку четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_3, оскільки спадкоємці попередніх черг відсутні.

Керуючись ст.ст. 1216,1217, 1218,1258,1264,1268 ЦК України, ст.ст.15, 58-60, 197, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Дивізійської сільської ради Татарбунарського району Одеської області про визнання права власності на земельну ділянку - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, як спадкоємицею четвертої черги по закону, право власності на земельну ділянку загальною площею 4,71 га, посвідчену Державним актом на право приватної власності на землю серії ОД № 080051 від 21.04.2004 року, належну ОСОБА_3, померлому 07 квітня 2009 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Татарбунарський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Семенюк