Справа № 146/742/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"20" липня 2016 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Пилипчука О.В.

з участю секретаря Бойко Т.Є.,

представників ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт. Томашпіль цивільну справу за позовом Томашпільської селищної ради Томашпільського району Вінницької області до ОСОБА_3 про примусове припинення права власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

16 червня 2016 року селищний голова Томашпільської селищної ради ОСОБА_4 звернувся до суду з цим позовом, в якому просить припинити право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0.01 га кадастровий номер земельної ділянки :01:002:0664, яка була надана для будівництва індивідуального гаража в смт Томашпіль по вул. Криворучка, 45, а також стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір.

Позов обґрунтувано наступним.

20 вересня 2011 року рішенням 15 сесії 6 скликання Томашпільської селищної ради було погоджено ОСОБА_3 надання земельної ділянки під будівництво індивідуального гаража по вул..Криворучка, 45 площею 0,01 га. Дана земельна ділянка знаходиться на території колишньої меблевої фабрики за адресою: смт Томашпіль вул.. Криворучка, 45. Даним рішенням ОСОБА_3 було запропоновано в місячний термін замовити в землевпорядних органах технічну документацію по видачі державного акту на право власності на землю. ОСОБА_3, виготовивши технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, подав дану документацію в Томашпільську селищну раду на затвердження.

21 жовтня 2011 року рішенням 17 сесії 6 скликання Томашпільської селищної ради затверджено технічну документацію із землеустрою, що посвідчує право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 за адресою смт Томашпіль вул..Криворучка, 45. Другим пунктом даного рішення було зазначено про видачу державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 площею 0,01 га для будівництва індивідуального гаража, яка розташована в смт Томашпіль по вул..Криворучка, 45. На підставі даного рішення ОСОБА_3 виготовив державний акт на земельну ділянку серії ЯК № 180127 від 28 березня 2012 року. земельна ділянка внесена до реєстру державного земельного кадастру, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :01:002:0664 та зазначено цільове призначення- 01.01-для індивідуального житлового гаражного і дачного будівництва (допущена помилка: індекс 01.01-для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, для будівництва індивідуальних гаражів-індекс 02.05).

Посилаючись на норми ст. 143 Земельного кодексу України, ст.. 346 Цивільного кодексу України, селищний голова зазначає, що ОСОБА_3 використовує надану йому земельну ділянку не за цільовим призначенням, тому необхідно припинити його право власності на дану земельну ділянку.

Позивач вказує, що Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованої Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

7 липня 2016 року відповідачем ОСОБА_3 було подано заперечення на позовну заяву, в якій він просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, мотивуючи наступним.

Томашпільська селищна рада звернулася до суду із позовною заявою про примусове припинення права власності на земельну ділянку кадастровий номер :01:002:0664 по вулиці Криворучко, 45 в смт. Томашпіль, в якій просить суд припинити право власності гр. ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,01 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:002:0664, яка була надана йому для будівництва індивідуального гаража в смт. Томашпіль по вулиці Криворучко, 45.

Позовна заява обґрунтовується тим, що рішенням 15 сесії 6 скликання Томашпільської селищної ради від 20 вересня 2011 року мені була виділена земельна ділянка під будівництво індивідуального гаража по вул. Криворучко, 45 площею 0,01 га, на території колишньої меблевої фабрики за адресою: смтТомашпіль вулиця Криворучко, 45.

20 жовтня 2011 року рішенням 17 сесії 6 скликання Томашпільської селищної ради було затверджено технічну документацію із землеустрою, що посвідчує моє право власності на вищевказану земельну ділянку та вирішено видати мені державний акт на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,01 га., для будівництва індивідуального гаража.

На підставі цього рішення ОСОБА_3 28 березня 2012 року було видано державний акт на земельну ділянку серія ЯК № 180127.

Згідно відомостей із Публічної кадастрової карти України та витягу із сайту Держгеокадастру дана земельна ділянка внесена до реєстру державного земельного кадастру. Земельній ділянці по вулиці Криворучко, загальною площею 0,01 га, присвоєно кадастровий номер :01:002:0664 та зазначено цільове призначення - 01.01 Для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва. Власником даної земельної ділянки зазначено ОСОБА_3.

Однак, на думку позивача, надану земельну ділянку відповідач використовує не за цільовим призначенням, оскільки на даній земельній ділянці розташована будівля з полегшених конструкцій, яка протягом тривалого часу використовується для складування товару з магазину.

Позивач вважає, що гараж має використовуватися лише для стоянки та технічного обслуговування машин, тобто, гараж - це приміщення або комплекс будівель і споруд для зберігання, технічного обслуговування і поточного ремонту транспортних засобів.

При цьому сам позивач посилається на ст. 319 ЦК України, згідно якої власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена у випадку і в порядку встановлених законом.

Тобто, правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності.

При цьому позивачем не береться до уваги, що згідно ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно, до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, відповідачу, як громадянину України, дозволено робити все, що не заборонено законом, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані робити лише те, що дозволено Конституцією та законами України.

Посилання позивача на Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованої Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів, також свідчить про безпідставність звернення до суду з даним позовом.

Немає жодного законодавчого акту, який би забороняв зберігати в гаражі інше майно, крім транспортних засобів.

Немає жодного законодавчого акту, який би зобовязав селищну раду заборонити зберігати в гаражі інше майно крім транспортних засобів.

Крім цього, в позовній заяві не наводиться жодних аргументів щодо позбавлення ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Право власності є найбільш фундаментальним речовим правом, яке створює основну юридичну передумову для нормального функціонування цивільного обороту. Тому закон спеціально регулює не тільки підстави набуття права власності, а й підстави його припинення, які визначено у ст. 346 ЦК України.

Наведений у ч. 1 зазначеної статті перелік не є вичерпним. Відповідно до ч. 2 цієї норми право власності може бути припинене також в інших випадках, встановлених законом. Так, ст. 143 ЗК передбачає підстави для примусового припинення прав на земельну ділянку.

Разом із тим факт встановлення законом підстав для позбавлення права власності Європейський Суд з прав людини вважає недостатнім для обґрунтування втручання в право власності.

Втручання в право власності, у тому числі й основане на законі, не повинно порушувати справедливу рівновагу між вимогами інтересів суспільства і захистом основних прав особи.

У правовому висновку Верховного Суду України, зробленому в постанові від 18 вересня 2013 р., прийнятій за результатами розгляду заяви заступника Генерального прокурора України про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2012 р. у справі за позовом Бердянського природоохоронного міжрайонного прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Бердянської міської ради до Особи 1, третя особа державне підприємство «Центр державного земельного кадастру», про визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та повернення її (справа № 6-92цс13) зазначено таке: основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення від 23 вересня 1982 р. у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», від 11 березня 2003 р. «Новоселецький проти України», від 1 червня 2006 р. «Федоренко проти України»). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Відповідно до ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Оскільки відбувається це на підставі судового акта і має відсильний характер, мова йде про випадки примусового припинення права власності на підставах, визначених ст. 140 ЗК, а саме: звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду; не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених ЗК.

Згідно зі ст. 153 ЗК власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Отже, підстав для примусового припинення права власності відповідача на належну йому земельну ділянку немає, оскільки використання землі не за цільовим призначенням (дія) є підставою для примусового припинення права користування земельною ділянкою в судовому порядку. А за невикористання земельної ділянки (бездіяльність), що фактично в цьому випадку має місце, оскільки земельна ділянка не обробляється, не засіяна, заросла бурянами, чинним законодавством не передбачається позбавлення права власності чи користування земельною ділянкою.

Тобто, підстави припинення права власності на земельну ділянку чітко визначені ст. 140 ЗК України, а право власності на земельну ділянку не може бути припинено з підстав, передбачених у п. а ст. 143 ЗК України.

19 липня 2016 року селищним головою Томашпільської селищної ради ОСОБА_4 було подано додаткові пояснення до позовної заяви, в яких голова пояснює, що відповідач на споруду гаража виготовив паспорт привязки, а даний документ передбачений Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, тобто замовником паспорту привязки тимчасової споруди має бути саме субєкт господарювання, що свідчить про те, що відповідачем цілеспрямовано і свідомо було здійснено будівництво тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності та дана споруда використовувалася відповідачем саме з метою здійснення підприємницької діяльності, а не з метою індивідуального гаража. А відповідно і земельна ділянка, на якій розміщено тимчасову споруду для провадження підприємницької діяльності використовувалася відповідачем не за цільовим призначенням.

В судовому засіданні представник Томашпільської селищної ради ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, наведені у ній, та в додаткових поясненнях, попросив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог Томашпільської селищної ради, посилаючись на обставини, викладені у запереченні на позов, попросили відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до наступного висновку.

Згідно ст..1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Судом встановлено, що рішенням Томашпільської селищної ради Томашпільського району Вінницької області 15 сесії 6 скликання від 20 вересня 2011 року вирішено: погодити ОСОБА_3 надання земельної ділянки розміром 0,01 га, в тім числі для будівництва індивідуального гаража у власності по вул..Криворучка, 45. ОСОБА_3 в місячний термін (за власні кошти) замовити в землевпорядних органах технічну документацію по видачі державного акту на право власності на землю (а.с.4).

Рішенням Томашпільської селищної ради Томашпільського району Вінницької області 17 сесії 6 скликання від 21 жовтня 2011 року вирішено: затвердити технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_5 загальною площею 0,01 га для будівництва індивідуального гаража, яка розташована за адресою: смт Томашпіль вул..Криворучка, 34. ОСОБА_3 виконувати обовязки власника земельної ділянки, додержуючись вимог ст.. 91 Земельного кодексу України (а.с.5).

28 березня 2012 року ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 180127 площею 0,0100 га, яка розташована по вул.. Криворучка, 45 в смт Томашпіль Вінницької області на підставі рішення Томашпільської селищної ради 17 сесії 6 скликання від 21 жовтня 2011 року, цільове призначення земельної ділянки-для будівництва індивідуального гаража. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 001374 (а.с.6).

Згідно відомостей про земельну ділянку, кадастровий номер якої 001374, цільове призначення її-01.01. для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва (а.с.7).

Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України ) зміст права власності полягає у тому, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Виходячи з цього, за своєю суттю користування майном є отриманням користі від володіння та його експлуатації за волевиявленням власника або користувача.

Відповідно до частин 1 і 2 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. ОСОБА_2 власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно з п. «а» ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, в тому числі на підставі придбання за договором купівлі - продажу.

Виходячи зі змісту права власності право використання землі є елементом права власності на землю нарівні із правами володіння та розпорядження.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 64 Конституції України гарантовано, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно ч.1 ст.125 Земельного кодексу України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації.

Предметом спору в даній справі є припинення права власності на землю.

Статтею 140 Земельного кодексу України визначені підстави припинення права власності на земельні ділянки, який є вичерпними та визначені у вигляді добровільної відмови власника від права на земельну ділянку; смерті власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду; невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Крім того, ст. 143 Земельного кодексу України передбачено й примусове припинення прав на земельну ділянку, яке здійснюється у судовому порядку, в тому числі і у разі використання земельної ділянки не за цільовим призначенням.

Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що суди, вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 ЗК України. У випадках, визначених цими нормами, припинення права власності на землю чи права землекористування проводиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в судовому порядку, недодержання якого є підставою для визнання рішення цього органу та виданих державних актів недійсним. Рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування перерозподілити землю інакше після встановлення меж земельних ділянок в натурі, одержання власником або землекористувачем документів, що посвідчують право на них, та державної реєстрації, не може бути підставою для припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою як повністю, так і частково, оскільки визначений статтями 140,141 ЗК України перелік підстав для цього є вичерпним.

Суд приймає до уваги, що під використанням земельної ділянки не за цільовим призначенням потрібно розуміти її використання з порушенням правил, передбачених у ст.19 ЗК України, деталізованих щодо конкретної категорії земель. При цьому суд має на увазі положення ч.5 ст.20 ЗК України, які дозволяють власнику землі певну гнучкість в обранні конкретних способів використання земельної ділянки.

Щодо нецільового використання земельної ділянки, то Земельний кодекс акцентує увагу на цільовому використанні земельної ділянки, але не дає чіткого визначення цільового призначення.

Згідно з Законом України «Про землеустрій», цільове призначення використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України Про місцеве самоврядування виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно з ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу; від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Крім того, даною статтею Основного Закону передбачено, що Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки; усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Суд приймає до уваги правову позицію Верховного суду України у справі за № 6-92цс13, що особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Так при обґрунтуванні правових підстав задоволення позову позивач посилається на те, що відповідач використовує належну йому земельну ділянку не за цільовим призначенням, що відповідно до ст. 143 Земельного кодексу України, на думку позивача, є підставою для примусового припинення у судовому порядку його права на земельну ділянку.

Відповідно до ст. 38 ЗК України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування.

Відповідно до п. 1.1. класифікації розроблена відповідно до Земельного кодексу України, Закону України "Про землеустрій" та Положення про Державний комітет України із земельних ресурсів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.2008 N 224.

Відповідно до класифікації видів цільового призначення земель - землі громадської забудови: землі, які використовуються для розміщення громадських будівель і споруд (готелів, офісних будівель, торговельних будівель, для публічних виступів, для музеїв та бібліотек, для навчальних та дослідних закладів, для лікарень та оздоровчих закладів), інших об'єктів загального користування.

У листі державного комітету України по земельних ресурсах від 27.12.2006 р. N 14-17-7/9942 зазначено, якщо земельна ділянка була надана для розміщення об'єкту чи для використання в межах будь якої категорії відповідно до статті 19 Земельного кодексу України, але через якийсь час там було розташовано інший об'єкт чи вона використовується по іншому, але в межах тієї категорії, що була першочергово надана, то використання земельної ділянки не за цільовим призначенням в цьому випадку відсутнє.

Відповідно до п. 1.2. та 1.3. Розділу 1 «Загальні положення», Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженого Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 № 548, визначено що код та цільове призначення земель застосовуються для забезпечення обліку земельних ділянок за видами цільового призначення у державному земельному кадастрі. ВЦПЗ застосовується для використання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, організаціями, підприємствами, установами для ведення обліку земель та формування звітності із земельних ресурсів.

Тобто вказаний класифікатор використовується виключно, як підстава для обліку земельних ділянок у відповідних кадастрах та звітності, але ж ніяк як підстава для зміни цільового призначення земельних ділянок.

Цією ж класифікацією встановлено, що до виду цільового призначення земель, як до однієї з категорій основного цільового призначення відносяться підвид (підрозділ) «Для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва)».

Отже, статтею 143 ЗК України передбачені підстави для примусового припинення прав на земельну ділянку, а статтею 144 Земельного кодексу України визначено порядок припинення права користування земельними ділянками, які використовуються з порушенням земельного законодавства.

Цією статтею визначена процедура припинення права користування земельними ділянками, які використовуються з порушенням норм земельного законодавства, визначених у ст. 211 ЗК України, у тому числі й невиконання вимог щодо використання земель не за цільовим призначенням (п. "г" ч. 1 ст. 211 ЗК України).

Тобто, вищевказаними нормами не передбачено примусове припинення права власності на земельну ділянку, а лише регулюється процедура примусового припинення права користування земельною ділянкою.

Крім того стороною позивача до суду не надано жодних доказів, які б підтверджували нецільове використання земельної ділянки гр-ном ОСОБА_3А,. а доводи позивача про те, що спірна земельна ділянка використовується відповідачем для комерційних цілей, а саме для складування товару його магазину не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Враховуючи наведене, суд вважає, що підстав для примусового припинення права власності відповідача ОСОБА_3 на належну йому земельну ділянку немає, оскільки використання землі не за цільовим призначенням (дія) є підставою для примусового припинення права користування земельною ділянкою в судовому порядку. А за невикористання земельної ділянки (бездіяльність), що фактично в цьому випадку має місце, оскільки земельна ділянка не обробляється, не засіяна, заросла бурянами, чинним законодавством не передбачається позбавлення права власності чи користування земельною ділянкою.

Тобто, підстави припинення права власності на земельну ділянку чітко визначені ст. 140 ЗК України.

Також суд вважає, що право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку,яка знаходиться по вул..Криворучка, 45 в смт Томашпіль Томашпільського району Вінницької області, не може бути припинено з підстав, передбачених у п. а ст. 143 ЗК України. Такий висновок слід зробити, виходячи із того, що, по-перше, закон не містить чіткої вказівки, що з цих підстав може бути припинене саме право власності (див. ст. 140 ЗКУ, яка присвячена підставам припинення права власності). По-друге, закон не встановлює процедури припинення права власності з підстав, передбачених у п. а ст. 143 ЗК України. Оскільки право власності на землю держави виникає виключно відповідно до закону (ч. 2 ст. 14 Конституції України), а органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України" (ч. 2 ст. 19 Конституції України), то за відсутності відповідної процедури припинити право власності на земельну ділянку з підстав, передбачених п. а ст. 143 ЗКУ, не можна, на що вказав і Верховний Суд України, аналізуючидеякі питання застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ.

Виходячи з характеру правовідносин, що виникли між сторонами у справі, вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також керуючись засадами розумності, виваженості та справедливості, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог Томашпільської селищної ради.

Судові витрати у справі, відповідно ст.. 88 ЦПК України, суд залишає за позивачем.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст.10,11,60, 88, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 316-321,325 ЦК України, ст.ст.19,20,125,140 ЗК України, суд-

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог Томашпільської селищної ради Томашпільського району Вінницької області до ОСОБА_3 про примусове припинення права власності на земельну ділянку, яка знаходиться по вул..Криворучка, 45 в смт Томашпіль Томашпільського району Вінницької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Вінницької області через Томашпільський районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 22 липня 2016 року.

Суддя: ОСОБА_6