Справа № 442/5169/13 Головуючий у 1 інстанції: Коваль Р.Г.
Провадження № 22-ц/783/513/16 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Кабаля І.І., Монастирецький Д.І.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представника апелянта ОСОБА_2- ОСОБА_3; представника апелянта Міністерства внутрішніх справ України - Здинячин Р.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_2, Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Міністрества внутрішніх справ України, Департаменту Державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України, Державної Казначейської служби України, з участю третіх осіб: ОСОБА_6, ОСОБА_7, спеціального загону ДПС особливого призначення при Департаменті ДАІ МВС України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями працівниками міліції,-

в с т а н о в и л а:

В липні 2013 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів про відшкодування шкоди завданої незаконними діями працівниками міліції та в процесі розгляду даної справи представник позивача уточнивши позовні вимоги просила стягнути за рахунок державного бюджету (Державна Казначейська служба України) на її користь завдану Міністерством внутрішніх справі України, майнову (матеріальну) шкоду у розмірі 39316 гривень 82 копійки та в рахунок відшкодування частини моральної (немайнової) шкоди 2000000 гривень; стягнути за рахунок державного бюджету (Державна Казначейська служба України) на її користь вартість на придбання спеціалізованого медичного інвентаря для подальшої реабілітації в сумі 38654 доларів США; стягнути за рахунок державного бюджету (Державна Казначейська служба України) на її користь втрачений заробіток за період з 16.05.2005 року ро 31.03.2015 року 93444 гривні, зобовязавши відповідачів щомісячно сплачувати їй втрачений заробіток в розмірі мінімальної заробітної плати - 1218 гривень; стягнути за рахунок державного бюджету (Державна Казначейська служба України) на її користь вартість витрат, понесених її сімєю на її лікування в сумі 116035 гривень; стягнути за рахунок державного бюджету (Державна Казначейська служба України) на її користь витрати на проїзд до місць лікування і в зворотному напрямку кошти в сумі 4931 гривню 33 копійки; стягнути за рахунок державного бюджету (Державна Казначейська служба України) на мою користь вартість витрат на необхідний (сторонній) догляд в сумі 46722 гривні зобовязавши відповідачів щомісячно виплачувати їй половину мінімальної заробітної плати на постійний сторонній догляд в сумі 609 гривень.

В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що підставою для звернення до суду з даним позовом були незаконні дії зі сторони старшого інспектора дорожньо-патрульної служби 1 оперативного батальйону Державтоінспекції Спеціалізованого загону «Кобра» особливого призначення імені ОСОБА_9 - працівника правоохоронного органу ОСОБА_7, який 13.02.2005 року наніс їй тілесніушкодження у вигляді сліпого проникаючого вогнепального поранення задньозовнішньої поверхні верхньої частини правого плеча з проникненням в праву плевральну порожнину, відламковим переломом III - го ребра справа, перелому кореня дужки XIIго грудного хребця зліва, наскрізного кульового поранення правої легені з забоєм II та правобічним гемоплевмотораксом, кульової хребетноспинномозкової травми з явищами забою спинного мозку та нижньою параплегією розладів функції тазових органів, травматичного правобічного плекситу, які супроводжувалися геморагічним шоком III ІV-го ступеня та спінальним шоком, і які по ступеню тяжкості відносяться до тяжких. На момент вчинення ОСОБА_7 злочину - вона була неповнолітньою, а тому її визнано інвалідом дитинства довічно. Постріли були здійснені працівником міліції ОСОБА_7 після остаточної зупинки автомобіля «Ауді - 100» з близької відстані. 22 жовтня 2012 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області винесено постанову про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого ст. 367 ч.2 КК України у звязку із закінченням строку давності та закрито провадження у справі. Вказані обставини не є реабілітуючими. В процесі судового розгляду кримінальної справи № 1306/3286/2012 підсудний ОСОБА_7 свою вину у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України визнав повністю. Наслідком незаконних дій ОСОБА_7 є втрата нею загальної працездатність на 100 %. Заподіювач шкоди діяв поза межами, встановленими для його правомірної поведінки і таким чином діяв проти законних прав інших осіб, порушуючи їх. Протиправна поведінка передувала настанню шкідливих наслідків, а шкідливі наслідки є результатом протиправної поведінки. Грубо порушивши вимоги п. 6 ст. 15 Закону України «Про міліцію», яким заборонено застосовувати вогнепальну зброю при значному скупченні людей, якщо від цього можуть постраждати сторонні особи, ОСОБА_7 заподіяв позивачці каліцтво. Вона змушена декілька разів на рік перебувати на стаціонарному лікуванні, яке потребує дуже великих коштів, а тому її батько змушений постійно їздити на заробітки за кордон. Вважає позовні вимоги щодо стягнення матеріальної шкоди, моральної шкоди, коштів на придбання спеціалізованого медичного інвентаря для подальшої реабілітації, втраченого заробітку, витрат на лікування та на проїзд до місця лікування і додому є цілком підставними.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги ОСОБА_2 до Міністрества внутрішніх справ України, Департаменту Державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України, Державної Казначейської служби України, з участю третіх осіб: ОСОБА_6, ОСОБА_7, спеціального загону ДПС особливого призначення при Департаменті ДАІ МВС України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями працівниками міліції задоволено частково.

Вирішено стягнути з Міністрества внутрішніх справ України в користь ОСОБА_2 за рахунок державного бюджету Державна Казначейська служба України - втрачений заробіток за період з 16.05.2005 року по 31.03.2015 року в сумі 93444, 00 грн., зобов'язавши відповідача сплачувати позивачу втрачений заробіток в розмірі мінімальної заробітної плати в сумі 1218, 00 грн., 4931, 33 грн. витрат на проїзд до місць її лікування та у зворотному напрямку, 46722, 00 грн. витрат на необхідний сторонній догляд, зобов'язавши відповідача сплачувати позивачу 609, 00 грн. - половину мінімальної заробітної плати на постійний сторонній догляд, а також 200 000, 00 грн. на відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 жовтня 2015 року оскаржили позивач ОСОБА_2, Міністерство внутрішніх справ України, Державна казначейська служби України.

Позивач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та витрат на лікування є незаконним, ухваленим з порушенням норм процесуального права та без належного дослідження обставин, які мають значення для справи.

Зазначає, що вирішуючи питання про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції значно занизив розмір такої, оскільки в позовній заяві апелянт довела, що її моральна шкода полягає у постійних стражданнях, фізичному болі, яких вона зазнала внаслідок каліцтва. Крім того, вона отримала першу групу інвалідності та втратила фізичну можливість нормально пересуватися, потребує постійного лікування, що тягне за собою витрачання значних коштів.

Просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 жовтня 2015 року змінити, яким стягнути на її користь моральну шкоду в сумі 2000000, 00 грн.. Стягнути за рахунок державного бюджету Державна Казначейська служба України на її користь також 38654, 00 доларів США, що становить 877445, 80 грн. на придбання спеціалізованого медичного інвентаря для подальшої реабілітації та 116035, 00 грн. витрат, понесених сім'єю позивача на її лікування.

В свою чергу, апелянт Міністерство внутрішніх справ України в обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що висновки суду першої інстанції є неправомірними, вважає, що ухвалюючи судове рішення судом було порушено вимог ст. ст. 2, 8 та 213 ЦПК України, а саме неправильно застосовано норми матеріального права, не надано належну оцінку доказам, неповно з'ясовано обставини справи, внаслідок чого оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Зазначає, що судом було встановлено, що 12 лютого 2005 року позивачка отримала вогнепальні поранення внаслідок застосування старшим інспектором 1-го оперативного батальйону ДПС ДАІ Спеціалізованого загону особливого призначення «Кобра» при МВС України ОСОБА_7 вогнепальної зброї під час переслідування автомобіля правопорушника - ОСОБА_6 Відповідно до п. п.1.1 та 1.10 Положення про Спеціальний загін «Кобра» особливого призначення при МВС України, затвердженого наказом МВС від 21.10.2003 №1228, загін є самостійним підрозділом МВС України, створеним з метою комплексного відпрацювання регіонів щодо запобігання вчиненню правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху. З метою повної реалізації наданих повноважень загону було надано статус юридичної особи, такий міг самостійно набувати права та нести обов'язки, бути відповідачем в судах. Отже, юридичною особою - підрозділом міліції, в якому ОСОБА_7 проходив службу, був Спеціальний загін «Кобра» особливого призначення при МВС України.

Наказами МВС від 07.05.2007 № 147 та від 28.02.2012 №164 Спеціальний загін «Кобра» особливого призначення при МВС України був приєднаний до Департаменту Державтоінспекції МВС України на правах підрозділу без статусу юридичної особи.

Згідно ч.2 п.7 Положення про Державну автомобільну інспекцію Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.04.1997 №341 (в редакції постанови КМ України від 06.11.2011 №356) спеціальний підрозділ дорожньо-патрульної служби особливого призначення є підрозділом Департаментом ДАІ МВС України.

Згідно п. 9 вказаного Положення Департамент Державтоінспекції МВС України є юридичною особою, має рахунки в установах Державного казначейства, печатки із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.

Згідно ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Отже, правонаступником Спеціального загону «Кобра» особливого призначення при МВС України є Департамент Державної автомобільної інспекції МВС України, до якого перейшли всі права і обов'язки вказаного загону, в тому числі й деліктна відповідальність за протиправні дії працівників загону.

В порушення вимог ст. ст. 8, 10, 58, 59, 61, 215-217 ЦПК України на зазначені обставини суд уваги не звернув, правові підстави, з яких суд виходив, покладаючи на МВС України обов'язок із відшкодування завданої позивачці шкоди, не навів.

Крім того, звертає увагу на те, що законодавством України встановлено спеціальний механізм відповідальності за шкоду, заподіяну працівниками органів державної влади. На підставі наказу т.в.о. начальника Спеціального загону «Кобра» особливого призначення при МВС України від 09.02.2005 р. № 7 «Про відрядження працівників спеціального загону «Кобра» у Львівську та Волинську область» ОСОБА_7 перебував у відрядженні на території Львівської області разом з іншими працівниками загону. 13.02.2005 в районі м. Дрогобич, переслідуючи автомобіль НОМЕР_1, останній застосував вогнепальну зброю для зупинки вказаного автомобіля. Отже, ОСОБА_7 заподіяв шкоду позивачці під час виконання службових обов'язків працівника міліції. Покликаючись на п. 5 рішення Конституційного суду України від 03 жовтня 2001 року №12рп/2001, ст. ст. 56, 69 Конституції України, ст. ст.22, 1174 ЦК України, ст. ст. 10, 59, 60 ЦПК України, Закону України «Про соціальні послуги» вважає, що обов'язок з відшкодування позивачці майнової, моральної шкоди покладається на державу, в даному випадку Державну казначейську службу України, а не на органи внутрішніх справ.

Просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, заявлених до МВС України, відмовити повністю.

Апелянт Державна казначейська служба України в апеляційній скарзі вказує, що рішення суду ухвалене із порушенням норм процесуального та матеріального права, за неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, при цьому покликається на приписи ст. 25 Закону України «Про міліцію», ст. ст.1166, 1167, 1176, 1195, 1199 ЦК України.

Зазначає, що працівник міліції, який виконує свої обов'язки, відповідно до наданих законодавством повноважень та у межах закону, не несе відповідальності за завдані збитки. Такі збитки компенсуються за рахунок держави.

Проте, в даному випадку, на думку апелянта, працівник міліції не діяв відповідно до наданих законодавством повноважень та у межах закону, ним було свідомо допущено порушення нормативних актів МВС України, за що винний особисто притягнутий до кримінальної відповідальності.

Так, згідно постанови Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 жовтня 2012 року ОСОБА_7, будучи службовою особою та являючись працівником правоохоронного органу, вчинив службову недбалість, тобто неналежно виконав свої службові обов'язки через несумлінне ставлення до них, що заподіяло охоронюваним законом інтересам громадян тяжкі наслідки. Вина працівника міліції повністю доведена та кваліфікована за ч. 2 ст. 367 КК України. З наведеного слідує, що обов'язок відшкодування шкоди, завданої протиправними діями працівника міліції, повинен бути покладений безпосередньо на цю особу, оскільки її вина доведена у встановленому законом порядку.

Вважає, що при вирішенні питання про відшкодування шкоди не підлягає застосуванню ст. 1172 ЦК України, згідно якої юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків, оскільки у разі завдання шкоди працівником діями чи бездіяльністю, які за своїм змістом не випливають з його трудових (службових) обов'язків, не тягнуть відповідальності юридичної або фізичної особи.

Працівник міліції ОСОБА_7, згідно постанови Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 жовтня 2012 року, вийшов за межі повноважень, визначених Законом України «Про міліцію», адже в порушення ч. 2 ст. 15 Закону, яка передбачає, що забороняється застосовувати і використовувати вогнепальну зброю при значному скупченні людей, якщо від цього можуть постраждати сторонні особи, не переконавшись у тому, що в салоні автомобіля знаходяться сторонні люди, тощо, провів чотири послідовні вистріли з пістолета, в результаті чого спричинив шкоду. Підсудний свою вину у скоєнні злочину пізнав повністю.

Відтак, працівник міліції вчинив дії, які не передбачені його службовими обов'язками за нормативно-правовими актами з питань діяльності міліції, а тому, юридична або фізична особа не може відшкодовувати шкоду, завдану їхнім працівником в порядку ст. 1172 ЦК України.

Не погоджується апелянт й з визначеним судом першої інстанції до відшкодування розміром моральної шкоди, завданої позивачці посадовими особами органу державної влади (працівником міліції). Стаття 56 Конституції України зазначає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. При цьому вважає, що позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт спричинення їй моральної шкоди у визначеному розмірі, таких доказів не було здобуто і в ході розгляду даної справи.

Просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 жовтня 2015 року скасувати в частині, що стосується стягнення за рахунок державного бюджету - Державна Казначейська служба України, а також стягненні 200000, 00 грн. на відшкодування моральної шкоди та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційних скарг, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильного встановлення існуючих правовідносин між сторонами, а доводи поданих апеляційних скарг правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суду України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Згідно із ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналу.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, постановленою 22 жовтня 2012 року у кримінальній справі № 1306/3286/2012, провадження № 1/1306/199/2012 та залишеною без змін ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Львівської області, постановленою 11 грудня 2012 року у цій-же справі, ОСОБА_7 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинений злочин, передбачений ч. 2 ст. 367 КК України, у зв'язку із закінченням строків давності.

Згідно вказаної вище постанови суду, яка 11 грудня 2012 року набрала законної сили, ОСОБА_7 наказом МВС України № 176 о/с «По особовому складу» від 09.04.2004 року призначений на посаду старшого інспектора ДПС 1 оперативного батальйону ДПС ДАІ Спеціального загону «Кобра» особливого призначення імені ОСОБА_9 та був працівником правоохоронного органу.

09 лютого 2005 року ОСОБА_7 наказом т.в.о. начальника спецзагону «Кобра» ОСОБА_4 № 7 «Про відрядження працівників спеціального загону «Кобра» України імені ОСОБА_9 у Львівську та Волинську області», з метою виконання розпорядження МВС України № 90 від 08.01.2005 року «Про проведення оперативно-профілактичних відпрацювань автошляхів Волинської та Львівської областей» відряджений у складі екіпажів у Львівську область.

12 лютого 2005 року три патрульні наряди у кількості шість чоловік, у тому числі і ОСОБА_7, отримавши табельну вогнепальну зброю, набої до них та спеціальні засоби, після проведеного в УДАІ УМВС України у Львівській області інструктажу, з 20 год. 00 хв., згідно дислокації, прибули на службових автомобілях «Фольксваген - Пассат» до м. Дрогобича Львівської області, для відпрацювання району.

13 лютого 2005 року ОСОБА_7 у м. Дрогобичі Львівської області при переслідуванні з метою зупинки та перевірки автомобіля НОМЕР_2, прийняв рішення провести прицільні постріли у ділянку розташування задніх коліс зазначеного автомобіля. Однак, в порушення ч. 2 ст. 15 Закону України «Про міліцію», яка містить пряму заборону застосовувати і використовувати вогнепальну зброю при значному скупченні людей, якщо від цього можуть постраждати сторонні особи, не переконавшись у тому, що в салоні автомобіля знаходяться сторонні люди і застосування зброї може спричинити шкоду їхньому життю та здоров'ю, ОСОБА_7 провів чотири послідовні постріли з пістолета у напрямку задніх коліс автомобіля, в результаті чого спричинив вогнепальні поранення його пасажиру, що призвели до смерті останнього, та спричинив тяжкі вогнепальні поранення його ще одній пасажирці ОСОБА_2

Судом встановлено, що на момент заподіяння працівником міліції ОСОБА_7 тяжких вогнепальних поранень позивачці ОСОБА_2, остання була неповнолітньою, а тому, медико-соціальною експертною комісією остання визнана інвалідом дитинства довічно.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 та п. 8 і 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання, а одними із способів захисту цивільного права є відшкодування збитків, інші способи відшкодування майнової шкоди та відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. При цьому особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.

В силу ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Колегія суддів у повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції, який виходив з перелічених вище норм про відшкодування шкоди, як і вважає вірним застосування судом положень ст. 1172 ЦК України, котра передбачає обов'язок юридичної особи щодо відшкодування шкоди, завданої її працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків, так як матеріалами справи беззаперечно встановлено ту обставину, що ОСОБА_7 заподіяв позивачці ОСОБА_2 шкоду здоров'ю під час виконання ним своїх службових обов'язків.

Враховуючи ту обставину, що ОСОБА_7 під час заподіяння такої шкоди був на роботі як працівник правоохоронного органу і займав посаду старшого інспектора дорожньо-патрульної служби 1 оперативного батальйону Державтоінспекції Спеціалізованого загону «Кобра» особливого призначення імені ОСОБА_9, яке, у свою чергу, входило до структури МВС України і, після правонаступництва (Департамент Державної автомобільної інспекції МВС України), надалі входить у структуру МВС України, то в незалежності відправонаступництва зазначеного спецпідрозділу при МВС України, позивачем при зверненні до суду вірно визначено відповідачем Міністерство внутрішніх справ України і саме таке повинно відповідати за вимогами про відшкодування шкоди.

Окрім того, судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення вірно застосовано й положення ст. ст. 1, 5, 25 спеціального у даному випадку закону, а саме Закону України «Про міліцію», за яким міліція в Україні - це державний озброєний орган державної виконавчої влади, а працівники міліції є представниками державного органу виконавчої влади. Особи, які постійно чи тимчасово здійснюють функції представників влади, є службовими особами. Міліція виконує свої завдання неупереджено, у точній відповідності з законом. Ніякі виняткові обставини або вказівки службових осіб не можуть бути підставою для будь-яких незаконних дій або бездіяльності міліції. Для забезпечення громадського порядку працівники міліції зобов'язані вживати заходів незалежно від свого підпорядкування. Міліція поважає гідність особи і виявляє до неї гуманне ставлення, захищає права людини незалежно від її соціального походження, майнового та іншого стану, расової та національної належності, громадянства, віку, мови та освіти, ставлення до релігії, статі, політичних та інших переконань. У взаємовідносинах з громадянами працівник міліції повинен виявляти високу культуру і такт. У разі невиконання працівниками міліції вимог, встановлених цією статтею, особа, права якої були порушені, та/або її представники (родичі, захисник) можуть звернутися до суду із заявою про відшкодування шкоди у встановленому законом порядку. Працівник міліції у межах повноважень, наданих цим Законом та іншими законодавчими актами, самостійно приймає рішення і несе за свої протиправні дії або бездіяльність дисциплінарну чи кримінальну відповідальність. При порушенні працівником міліції прав і законних інтересів громадянина міліція зобов'язана вжити заходів до поновлення цих прав, відшкодування завданих матеріальних збитків, на вимогу громадянина публічно вибачитися.

З оглядну на викладене, обґрунтованими є й висновки суду першої інстанції про те, що за дії працівника міліції ОСОБА_7 перед позивачкою ОСОБА_2 Міністерство внутрішніх справ України несе цивільно-правову відповідальність саме за рахунок коштів державного бюджету України через Державну казначейську службу України, так як ОСОБА_7 був службовою особою державного органу виконавчої влади і під час виконання своїх службових обов'язків виконував функції представника влади, а відтак за спричинену ним шкоду відповідальність повинна нести держава.

Перебування ОСОБА_7 на час заподіяння позивачці тілесних ушкоджень на службі і виконання ним при цьому своїх посадових обов'язків, хоча і з грубим порушенням вимог закону, у повній мірі спростовує викладені в апеляційній скарзі Державної казначейської служби України твердження про необхідність стягнення коштів на відшкодування такої шкоди саме з ОСОБА_7, а не з роботодавця.

Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_2 ОСОБА_7 спричинені тілесні ушкодження у вигляді сліпого проникаючого вогнепального поранення задньозовнішньої поверхні верхньої частини правого плеча з проникненням у праву плевральну порожнину, відламковим переломом III-го ребра справа, перелому кореня дужки XII-го грудного хребця зліва, наскрізного кульового поранення правої легені з забоєм II та правобічним гемоплевмотораксом, кульової хребетноспинномозкової травми з явищами забою спинного мозку та нижньою параплегією розладів функції тазових органів, травматичного правобічного плекситу, які супроводжувалися геморагічним шоком III-ІV-го ступеня та спінальним шоком, і які по ступеню тяжкості відносяться до тяжких.

Як уже йшлося вище, на момент заподіяння ОСОБА_7 позивачці ОСОБА_2 зазначених вогнепальних поранень, остання була неповнолітньою, а тому, медико-соціальною експертною комісією остання визнана інвалідом дитинства довічно.

За змістом ст. 1195 ЦК України особа, яка завдала шкоди каліцтвом або інше ушкодження здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається, виходячи з розміру мінімальної плати. Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом, або іншим ушкодженням здоров'я, відшкодовується без урахування пенсії, а також інших доходів.

Судом першої інстанції при вирішенні питання про відшкодування коштів в рахунок втраченого позивачкою ОСОБА_2 заробітку з моменту досягнення нею повноліття в сумі 93444, 00 грн., а також покладення на відповідачів обов'язку щомісячно сплачувати на користь останньої втрачений заробіток в розмірі мінімальної заробітної плати 1218, 00 грн., у повній мірі дотримано вимоги, передбачені ст. 1195 ЦК України.

Пленум Верховного Суду України у п. 19 Постанови № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» із наступними змінами та доповненнями роз'яснив, що розмір витрат на необхідний догляд за потерпілим установлюється у вигляді половини розміру мінімальної заробітної плати на постійний сторонній догляд. Для інвалідів І групи висновок МСЕК чи судово-медичної експертизи про потребу в звичайному сторонньому догляді або в побутовому обслуговуванні не вимагається.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку й про підставність позовних вимог у частині зобов'язання відповідачів відшкодувати позивачці ОСОБА_2 вартість витрат на необхідний сторонній догляд в розмірі 46722, 00 грн. та виплати їй щомісячно половини мінімальної заробітної плати на постійний сторонній догляд в сумі 609,00 грн.

Це ж стосується і позовних вимог про відшкодування витрат на проїзд до місць лікування і у зворотному напрямку в сумі 4931, 00 грн., оскільки такі є документально підтвердженими, на відміну від витрат на відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 39316, 00 грн., витрат на лікування в розмірі 116036, 00 грн., а також вартості спеціалізованого медичного інвентаря для подальшої реабілітації в розмірі 38654, 00 доларів США, що не знайшли свого підтвердження а ні в суді першої інстанції, а ні в суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів також погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром на відшкодування моральної шкоди, який підлягає стягненню у сумі 200000, 00 грн. Так, розмір на відшкодування моральної шкоди у сумі 2000000, 00 грн., як про це просила позивач, колегія суддів вважає значно завищеним.

Зокрема, виходячи із принципів рівності, поміркованості, розумності та справедливості, характеру й обсягу моральних страждань, а також враховуючи положення чинного законодавства та роз'яснень, які містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року із змінами та доповненнями «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» про те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення, колегія суддів вважає доведеним та достатнім стягнути на користь позивачки ОСОБА_2 саме 200000, 00 грн. на відшкодування заподіяної їй моральної шкоди.

При цьому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно взяв до уваги тяжкість тілесних ушкоджень, заподіяних позивачці, душевні страждання позивачки та членів її сім'ї з вказаного приводу, подальшу неспроможність у повній мірі реалізації нею своїх звичок та бажань, постійні фізичну біль та страждання, яких вона зазнала і надалі зазнає у зв'язку з каліцтвом, порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя і, як наслідок, порушення стосунків з оточуючими людьми.

Відтак, суд першої інстанції прийшов до вірного переконання про часткове задоволення позовних вимог у розмірі 200000 грн. 00 коп. шляхом стягнення заподіяної шкоди саме з Міністерства внутрішніх справ України за рахунок державного бюджету через Державну казначейську службу України.

Доводи апеляційних скарг позивача ОСОБА_2, відповідачів Міністерства внутрішніх справ України та Державної казначейської служби України висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам як матеріального, так і процесуального права, ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів.

Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних у справі доказів.

З висновками суду першої інстанції слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 жовтня 2015 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_2, Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України - відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Кабаль І.І.

Монастирецький Д.І.