Справа № 184/891/16-ц
Номер провадження 2/184/334/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.08.2016м. Покров

Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області в складі: головуючого судді: Гаєвого О.В. за участю секретаря: Попівніч Н.І., представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, та представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Покров цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вище вказаним позовом, та просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 на свою користь суму боргу за договором позики від 25 квітня 2014 року в загальному розмірі 2 988 885, 45 грн., з яких сума основного боргу 100 000 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ на момент подачі позовної заяви складає 2 547 504,20 грн., 3% річних за користування коштами у розмірі 132 540,01 грн., та проценти за користування чужими грошовими коштами у сумі 308 841,24 грн. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 25 квітня 2014 року відповідач ОСОБА_3 взяв у нього в борг 100 000 доларів США, які зобов'язався повернути в строк до 25 липня 2014 року на умовах визначених у договорі позики. Але у визначений у договорі час та в подальшому відповідач відмовляється повертати суму позики, що й стало підставою для звернення до суду.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_2 наполягали на задоволенні позовних вимог в повному обсязі з посиланням на обставини, якими обґрунтовується позов. Додатково позивач ОСОБА_1 надав до суду свої письмові пояснення, в яких вказав про те, що він надавав відповідачу ОСОБА_6 дві позики по 100 000 доларів кожна, одну 24 квітня 2014 року, а другу 25 квітня 2014 року. Під час передачі грошових коштів 25 квітня 2014 року свідки не були присутні, гроші він передав особисто ОСОБА_6

Відповідача ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 просили в задоволенні позову відмовити, надали до суду свої заперечення, а також пояснили суду про те, що сам факт складання розписки від 25 квітня 2014 року відповідач не заперечує, але гроші, які він отримав у борг від позивача ОСОБА_1 були надані йому один раз у сумі 100 000 доларів США. Крім цього, спочатку ним була надана розписка, під яку він і отримав грошові кошти, але через деякий час позивач ОСОБА_1 попросив його укласти ще договір позики, пояснивши, що це буде правильніше і тоді був укладений договір позики від 24 квітня 2014 року. На той час, у нього з братом, який є позивачем по справі, були гарні відносини, а тому він навіть не звернув уваги, на те, що в початковій розписці про отримання коштів та у договорі позики стоять різні дати, оскільки вважав їх одним і тим самим документом. Оскільки відповідно до рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 25 березня 2016 року з нього вже стягується сума заборгованості за договором позики у тому розмірі, що він брав у позивача, то він вважає, що позивач пред'явленням свого позову хоче покласти на нього подвійну відповідальність за виконання одного й того самого правочину.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що вона є дружиною відповідача по справі, знає про те, що останній у квітні 2014 року брав у борг у свого рідного брата грошові кошти у розмірі 100 000 доларів США. Це відбувалось лише один раз, вона не була присутня при передачі грошових коштів, але пам'ятає, що спочатку її чоловік ОСОБА_3 просив підписати розписку про отримання грошових коштів, а через деякий час ще якийсь договір позики, який потім у неї забирав ОСОБА_8 Сума боргу була одна як в розписці, так і в договорі позики, оскільки фактично відповідач отримав грошові кошти лише одного разу.

Свідок ОСОБА_8, який з початку 2014 року і по кінець 2015 року працював разом з позивачем ОСОБА_1, був його помічником, пояснив, що він на той час дуже тісно спілкувався з позивачем ОСОБА_1, а тому детально знає обставини вказаної справи. Зокрема, свідок повідомив, що у квітні 2014 року ОСОБА_1 попросив його знайти правильну форму розписку, за якою він міг би надати в борг грошові кошти у розмірі 100 000 доларів США, які у нього хоче зайняти його брат ОСОБА_3 Він виконав таке доручення, підготував проект такої розписки, і через деякий час ОСОБА_1 повідомив йому, що грошові кошти в борг він надав, і навіть показав йому розписку, але з метою перестрахуватися він вважає за необхідне оформити таку позику відповідним договором. І знову попросив його допомогти такий договір укласти. Коли він знайшов типовий договір позики, то всі умови були туди внесені зі слів позивача ОСОБА_1, а потім договір був підписаний окремо позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_3 у своїх кабінетах на підприємстві. Крім цього, в вказаному договорі було окремо внесена графа про згоду дружини ОСОБА_3 на підписання вказаного договору позики, і він навіть забирав в подальшому вказаний договір з підписом дружини з домоволодіння відповідача ОСОБА_3 Фактично договір позики укладався як продовження відносин між сторонами, які були розпочаті під час написання розписки та передання грошових коштів. Крім цього, свідок стверджував, що позивач висловлював наміри у разі необхідності застосувати в подальшому вказану розписку, з метою подвійного стягнення з відповідача суми коштів у розмірі 100 000 доларів США.

Відповідно до ч.1-3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Вислухавши пояснення сторін по справі, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до вимог ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 25 березня 2016 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягуються грошові кошти, які він отримав за договором позики від 24 квітня 2014 року у сумі 100 000 доларів США. Факт отримання грошових коштів у сумі 100 000 доларів відповідачем не заперечувався і рішення суду оскаржено не було.

Позивачем ОСОБА_1 надано до суду розписку від 25 квітня 2014 року, згідно якої позивач знову вже наступного дня надав відповідачу ОСОБА_6 позику у розмірі 100 000 доларів США, але факт передачі цих коштів ніким не підтверджується, що навіть вказав сам позивач у своїх поясненнях, а відповідач заперечує факт передання йому грошових коштів у загальній сумі 200 000 доларів США. Свідки, які допитані в судовому засіданні, зокрема, ОСОБА_8 вказав у своїх поясненнях, що розписка від 25 квітня 2014 року передувала укладенню договору, і грошові кошти, які позивач ОСОБА_1 надав у борг відповідачу ОСОБА_3 були надані лише один раз у розмірі 100000 дол. США. Цей факт також підтвердила в судовому засіданні свідок ОСОБА_7

З огляду на вище вказане суд приходить до висновку, що стягнення боргу за розпискою від 25 квітня 2014 року при наявності рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 25 березня 2016 року про стягнення тієї ж самої суми боргу, яку відповідач ОСОБА_3 фактично отримав лише один раз від позивача ОСОБА_1 за договором позики від 24 квітня 2014 року, є повторним стягненням боргу за одним і тим самим правочином, що укладався між сторонами, що суперечить загальним засадам цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, а також порушує права відповідача.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України також не підлягають задоволенню вимоги щодо відшкодування судових витрат, оскільки у задоволенні позову було відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 57-60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Орджонікідзевського міського суду О. В. Гаєвий