АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Кулянди М.І., Перепелюк Л.М.

секретаря Чубрей І.І.

за участю апелянта ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності подружжя та визначення частки у майні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 8 червня 2016 року,

встановила:

ОСОБА_3 у травні 2015 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності подружжя та визначення частки у майні.

Зазначав, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з листопада 1998, який розірваний рішенням Новодністровського міського суду Чернівецької області від 22 вересня 2015 року.

Вказувала на набуття за час шлюбу квартири АДРЕСА_1 та право спільної сумісної власності подружжя на майно.

Посилаючись на недосягнення згоди щодо поділу майна, просив визнати право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 та визнати право власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на ? частину квартири АДРЕСА_1 кожного.

Рішенням Новодністровського міського суду Чернівецької області від 8 червня

№22ц-1018 2016 рік Головуючий у 1 інстанції Цицак В.Л.

Категорія: 2/5 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

2016 року позов задоволено, визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, визначено належність ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по ? частині квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 8 червня 20916 року скасувати та ухвалити нове рішення, визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 та визначити частки ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 по 1/3, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності подружжя та визначення частки у майні, суд першої інстанції керувався положеннями ч.3, 4 ст.368, ч.1,2 ст.372 ЦК України, ч.1,2 ст.60, ч.1 ст.70 СК України та дійшов висновку про право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 та рівність часток подружжя.

На підставі ч.1 ст.292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов»язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України у п.8 постанови №12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» при поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК права на апеляційне оскарження, у тому числі, яка не брала участі у справі, про права та обов»язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, подання скарги на ухвалу суду, що не підлягає апеляційному оскарженню, суддя-доповідач відповідно до цієї норми та частини третьої статті 297 ЦПК постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги, Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апе6ляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

На підставі ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Посилання ОСОБА_1 на те, що рішенням Новодністровського міського суду Чернівецької області від 8 червня 20916 року вирішено питання про права та обов"язки останнього, обґрунтовувалися участю коштами у набутті квартири АДРЕСА_1, правом спільної власності ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1.

Отже, ОСОБА_1 право на апеляційне оскарження пов»язувалося з правовідносинами з права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Положеннями ч. 1ст.328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

При цьому ч.2 ст.328 ЦК України встановлює презумпцію правомірності набуття права власності, відповідно до якої право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом першої інстанції встановлено, що подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з час шлюбу набуто квартиру АДРЕСА_1.

До матеріалів справи приєднано договір купівлі-продажу між ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Чернівецької області Шамбра В.А. 18 серпня 2007 року, зареєстрований в реєстрі за №2381 (а.с.27).

Таким чином посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на виникнення права спільної власності ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 фактично зводяться до оспорення договору купівлі-продажу між ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1, посвідченого приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Чернівецької області Шамбра В.А. 18 серпня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за №2381.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.3 ст.16 ЦК України).

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Разом з тим ОСОБА_1 вимог щодо оспорення права власності сторін ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 не заявлялось.

Відповідно до вимог п.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

Відповідно до правил, встановлених п. 1 ч.6 ст.130 ЦПК України, суд уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову.

За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

З матеріалів справи вбачається, що предметом позову, тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої ОСОБА_3 просив ухвалити судове рішення, є визнання права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 та визначення ? частини у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 кожного.

Тому посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на виникнення права спільної власності ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1, частки ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 по 1/3 кожного не заслуговують на увагу.

З огляду на наведене судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.2 ст.308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 8 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді