Справа № 473/1274/16-ц
"22" червня 2016 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої - судді Лузан Л.В., при секретарі судового засідання Багрін І.А.,
за участю: представника позивача - ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний ОСОБА_2 України» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
В квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Державний ОСОБА_2 України» (далі - ОСОБА_2) звернулося з позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором у розмірі 30 297,74 доларів США.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 28.12.2006 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 100, згідно якого ОСОБА_2 надав позичальнику на придбання транспортного засобу кредит у розмірі 25 745, 00 доларів США, на строк до 27.12.2013 року, а відповідач зобовязався вчасно повернути суму кредиту шляхом внесення щомісячних платежів згідно узгодженого сторонами графіку, а також сплачувати проценти в розмірі 12 % річних, комісійні винагороди в порядку та на умовах, визначених кредитним договором.
В порядку забезпечення виконання умов вищевказаного кредитного договору між сторонами було укладено договір застави за № 100 від 28.12.2006 року, за яким відповідач передав позивачу в заставу придбаний ним за кредитні кошти автомобіль 2006 року випуску, марки HYUNDAI, модель TUCSON 2.0, тип легковий універсал В, обєм двигуна 1975, заставною вартістю за узгодженням сторін 143 600 грн. 00 коп.
Крім того, між Банком та відповідачкою ОСОБА_4 28.12.2006 року був укладений договір поруки № 100/1, відповідно до якого остання поручилася за вчасне та повне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань та зобов'язалася нести з ОСОБА_3 перед позивачем солідарну відповідальність за порушення ним умов кредитного договору.
Взяті на себе зобов'язання, відповідно до умов кредитного договору, ОСОБА_2 виконав у повному обсязі. Проте, позичальник, незважаючи на це, порушив його, оскільки, своєчасно не погашав кредит та не сплачував проценти за користування ним, що стало підставою для звернення стягнення на заставлене майно в судовому порядку.
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25.05.2010 року в рахунок стягнення заборгованості за кредитом було звернуто стягнення на заставлене майно.
Посилаючись на те, що вищевказане рішення суду не виконано, оскільки спірний транспортний засіб знаходиться в розшуку, позивач просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором у розмірі 30 297,74 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту становить 789 844 грн. 35 коп.
В подальшому розмір позовних було зменшено до 22 610,78 доларів США, що еквівалентно 564 403 грн. 05 коп.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві.
Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися. Про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Про причини неявки суд не повідомили.
Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку, оскільки представник позивача в судовому засіданні не заперечувала проти такого порядку вирішення справи.
Дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних доказів, відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Зокрема судом встановлено, що 28.12.2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником прав та обовязків якого є позивач, та відповідачем ОСОБА_3 було укладено в письмовій формі кредитний договір № 100, в якому сторони узгодили всі його умови.
З договору та інших письмових доказів, що містяться в матеріалах справи вбачається те, що ОСОБА_2 зобовязався видати, а в подальшому - надав позичальнику на придбання автомобіля кредит в розмірі 25 745 доларів США на строк до 27.12.2013 року.
Зі своєї сторони позичальник зобовязався щомісячно частинами повертати отриманий кредит та сплачувати проценти за користування ним в розмірі 12% річних відповідно до узгодженого сторонами графіку.
Згідно кредитного договору наслідками порушення його умов щодо своєчасного виконання зобовязань позичальником є сплата ним Банку пені в розмірі 0,03 % від суми несплаченого платежу, розрахованого за кожен день прострочення платежу.
В забезпечення виконання кредитного договору в день його укладення сторонами було укладено договір застави транспортного засобу, за яким позичальник передав Банку в заставу придбаний ним за кредитні кошти автомобіль 2006 року випуску, марки HYUNDAI, модель TUCSON 2.0, тип легковий універсал В, обєм двигуна 1975, реєстраційний номер ВЕ 7313ВЕ, колір чорний, заставною вартістю за узгодженням сторін 143 600 грн. 00 коп.
Крім того, між Банком та відповідачкою ОСОБА_4 28.12.2006 року був укладений договір поруки № 100/1, відповідно до якого остання поручилася за вчасне та повне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань та зобов'язалася нести з ОСОБА_3 перед позивачем солідарну відповідальність за порушення ним умов кредитного договору.
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25.05.2010 року в рахунок заборгованості за вищевказаним кредитом у розмірі 158 030 грн. 00 коп. (з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 17 771,72 доларів США (еквівалентно 140 856 грн. 87 коп.), заборгованість за процентами в розмірі 1 952,35 доларів США (еквівалентно15 474 грн. 13 коп., нарахування здійснено станом на 30.04.2010 року), пеня в розмірі 1 699 грн. 63 коп.) звернуто стягнення на заставлене майно, а саме: автомобіль 2006 року випуску, марки HYUNDAI, модель TUCSON 2.0, тип легковий універсал В, обєм двигуна 1975, реєстраційний номер ВЕ 7313ВЕ, колір чорний. Негативних наслідків для відповідача ОСОБА_4, як поручителя, рішення не містить.

Обумовлене рішення суду, як встановлено в судовому засіданні, не виконано, а предмет застави не реалізовано, та відповідно, задоволення вимог Банку за рахунок застави не відбулося.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ст. 611, ч. 2 ст. 612, ст.ст. 623-625, ч. 1 ст. 1049, ст. 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки, відповідно до ст.ст. 553-554 ЦК України.

При цьому, зобовязання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1ст. 598 ЦК України). Такі підстави зазначені в ст. ст.599,600,601,604-609ЦК України.

Згідно ст. 19 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання, а також витрати, необхідні на утримання заставленого майна, здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Заставодавець набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, що передбачено ст. 20 Закону України «Про заставу».

Виходячи з вищевикладеного, звернення стягнення на предмет застави повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним, згідно ст. 599 ЦК України.

Отже, оскільки звернення стягнення на предмет застави не призводить до заміни основного зобовязання на забезпечувальне, задоволення вимог за дійсним основним зобовязанням одночасно чи за наявності рішення про звернення стягнення на предмет застави не може мати наслідком подвійного стягнення за основним зобовязанням, так як домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобовязанням відсутня.

За такого, наявність рішення суду про звернення стягнення на предмет застави, яке не виконане, не виключає можливості вирішення питання про стягнення заборгованості за основним зобов'язанням.

Так, як вбачається з матеріалів справи, позичальник дійсно порушив умови договору в частині вчасного повернення кредиту, в зв'язку з чим утворилася заборгованість по кредитному договору в розмірі 22 610,78 доларів США, що еквівалентно 564 403 грн. 05 коп., з яких:

- заборгованість за кредитом у розмірі 17 771,72 доларів США,

- заборгованість за процентами в розмірі 2 160,02 доларів США,

- нарахована пеня в розмірі 2 679,04 доларів США (62 506 грн. 44 коп.)

Обумовлений розрахунок заборгованості, відповідно до ст. 60 ЦПК України, не спростовано.

В матеріалах справи відсутні жодні докази, що б спростували доводи Банку щодо наявності та розміру боргу, докази щодо повного або часткового погашення позичальником вказаної заборгованості, а також докази щодо наявності передбачених законом чи договором підстав, які б повністю, частково або тимчасово його звільняли від виконання взятих на себе зобов'язань.

Згідно зі ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 року № 15-93, ст.5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього Декрету.

Отже, за наявності вищевказаних обставин, якщо кредитні кошти надавалися в іноземній валюті, стягнення заборгованості за кредитним договором у іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України (правовий висновок Верховного Суду України у справі №6-190цс15 від 16.09.2015 року).

Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування коштами.

Таким чином, оскільки кредит відповідачем ОСОБА_3 був отриманий в іноземній валюті, ОСОБА_2 мав необхідні ліцензії на здійснення валютних операцій, отримані в установленому законом порядку, валютою зобов'язання сторонами визначено долари США, суд прийшов до висновку про можливість стягнення кредитної заборгованості в валюті кредитування, а саме доларах США.

Проте заборгованість по нарахованій пені, як санкції за невиконання умов кредитного договору, підлягає стягненню в гривні.

В зв'язку з встановленим та на підставі ст.ст. 526, 530 ЦК України вказана заборгованість підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_3 на користь Банку.

При вирішенні вимог позивача щодо стягнення вказаного боргу з ОСОБА_4, суд виходить з наступного.

Згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Разом з тим, умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч.4 ст. 559 ЦК України щодо припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

При цьому строк, передбачений вищевказаною нормою є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку предявлення вимог до поручителя (саме позовних вимог) цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов'язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.

Отже, виходячи з наведеного, вимогу до поручителя про виконання ним зобов'язання за договором поруки слід пред'явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем) (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України у справі № 6-28цс14 від 10.09.2014 року).

Як вбачається з матеріалів справи, вимогу до поручителя ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором у судовому порядку ОСОБА_2 предявив поза межами строку, визначеному у договорі поруки (3 роки), після встановленого кредитором строку для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст. 1050 ЦК України (пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор змінив строк виконання основного зобов'язання).

За такого, договір поруки між сторонами припинив свою дію, тому вимоги позивача до ОСОБА_4 є безпідставними, в зв?язку з чим в задоволенні позову до цього відповідача слід відмовити.

В силу ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача належить до стягнення судовий збір у розмірі 8 466 грн. 05 коп.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212 215, 218, 224-228, 233 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний ОСОБА_2 України» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ОСОБА_2 України» заборгованість за кредитним договором № 100 від 28.12.2006 року, що утворилася станом на 18.06.2016 року, а саме: заборгованість за кредитом у розмірі 17 771, 72 доларів США, заборгованість за процентами в розмірі 2 160,02 доларів США, пеню в розмірі 62 506 грн. 44 коп.

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний ОСОБА_2 України» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ОСОБА_2 України» судові витрати в розмірі 8 466 грн. 05 коп.

Заочне рішення може бути переглянуто Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області шляхом подачі заяви відповідачем про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя Л.В. Лузан