Апеляційний суд Житомирської області
Справа №288/383/15-ц Головуючий у 1-й інст. Сікан В. М.
Категорія 27 Доповідач Галацевич О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Галацевич О.М.

суддів Матюшенка І.В., Борисюка Р.М.,

з участю секретаря судового засідання Мишаковської В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та збитків та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про визнання договору про фінансовий лізинг недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину, стягнення моральної шкоди,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна»,

на рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 21 квітня 2016 року,

встановила:

У березні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (далі - ТОВ «Порше Лізинг Україна») звернулось до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 22 лютого 2012 року з ОСОБА_1 укладено договір фінансового лізингу, за умовами якого товариство зобов'язалось передати у розпорядження останньому автомобіль Volkswagen Jetta, 2010 року випуску, шасі WVWZZZ1KZAM036236, двигун №BSE 861571, а відповідач зобов'язався здійснювати лізингові платежі відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів, придбати зазначений автомобіль за купівельною ціною, визначеною позивачем.

У зв'язку з неналежним виконанням умов договору товариство розірвало договір на підставі п. 12.6.1 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу та надіслало відповідачу 17.09.2014 року вимогу про сплату заборгованості, повернення автомобіля і повідомлення про відмову від договору, однак останнім вимоги не були виконані.

Позивач зазначав, що дія договору припинена з 01 жовтня 2014 року, ураховуючи викладене, просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь основну заборгованість за договором фінансового лізингу в розмірі 25 596,62 грн., збитки в розмірі 440 282,77 грн., штраф у розмірі 3 273,64 грн., пеню у розмірі 1 577,45 грн., три проценти річних у розмірі 473,73 грн., інфляційні втрати у розмірі 5 507,68 грн., проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 2 183,35 грн. та судові витрати.

19 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому, з урахуванням уточнень від 24 листопада 2015 року, від 13 січня 2016 року та 11 березня 2016 року (т.2 а.с.6-8), посилаючись на те, що договір фінансового лізингу від 22 лютого 2012 року укладено з порушенням вимог чинного законодавства, чим порушено його права та інтереси, просив суд стягнути з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на його користь грошові кошти, сплачені на виконання договору в розмірі 408 440,16 грн. та 15 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 21 квітня 2016 року у задоволені первісного позову ТОВ «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором фінансового лізингу, збитків, штрафу, пені, інфляційних витрат, процентів за користування чужими грошовими коштами відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів та моральної шкоди задоволено частково. Визнано недійсним договір про фінансовий лізинг за №00004259, укладений між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_1 22 лютого 2012 року. Стягнуто з товариства ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 408 440 гривень 16 копійок. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «Порше Лізинг Україна», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги товариства, а у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначило, що суд першої інстанції неправильно визначив правову природу договору фінансового лізингу, внаслідок чого помилково застосував до спірних правовідносин положення чинного законодавства, які регулюють кредитні правовідносини, продаж товарів у кредит із розстроченням платежу. Дійшовши висновку про несправедливість певних умов договору, суд не врахував судову практику з цього питання (Постанова ВСУ від 11.09.2013 року у справі №6-40цс13). Зазначило, що не порушувало принцип добросовісності та справедливості, оскільки при укладанні договору сторонами було узгоджено: розмір лізингового платежу, який є незмінний протягом дії договору і визначався в еквіваленті 502,16 долара США, що не заборонено законодавством; тип процентної ставки, що застосовується при розрахунку лізингового платежу; розмір процентів, які підлягають сплаті; зміни умов договору фінансового лізингу, умови та наслідки його розірвання тощо.

Заслухавши доводи осіб, які зявились в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд виходив із безпідставності вимог ТОВ «Порше Лізинг Україна». Частково задовольняючи зустрічний позов, суд зазначив, що умови договору про фінансовий лізинг, укладений з ОСОБА_1, є несправедливими, порушують його права, як споживача, договір укладений із застосуванням нечесної підприємницької діяльності з боку ТОВ «Порше Лізинг Україна», а тому останній є недійсним, відтак на користь позивача за зустрічним позовом підлягають стягненню сплачені ним за договором кошти в сумі 408 440,16 грн.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, враховуючи наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що 22 лютого 2012 року ОСОБА_1 уклав з ТОВ «Порше Лізинг Україна» договір про фінансовий лізинг №00004259 (далі договір), згідно умов якого отримав у користування автомобіль Volkswagen Jetta, 2010 року випуску, шасі WVWZZZ1KZAM036236, двигун №BSE 861571.

У договорі вартість обєкту лізингу визначено у сумі еквівалентній 23100,00 доларів США; авансовий платіж визначено у сумі еквівалентній 4620 доларів США, щомісячний лізинговий платіж у сумі еквівалентній 502,16 доларів США; адміністративний платіж у сумі еквівалентній 346,50 доларів США; строк лізингу визначено 60 місяців ( а.с. 17).

У березні 2014 року ОСОБА_1 порушив свої зобовязання, сплачуючи щомісячні лізингові платежі із простроченням строків їх виплати, а з травня 2014 року перестав їх виконувати, не сплативши лізингові платежі з травня по вересень 2014 року, загальна сума яких у еквіваленті на дату сплати платежу становить 25596,62 грн.

У звязку із неналежним виконанням зобовязання 07 квітня 2014 року лізингодавець направив на адресу лізингоодержувача перше нагадування про несплату платежів, 17.04.2014 - друге нагадування, 05.05.2014 - третє, які повторно направлялись ОСОБА_1 19.05.2014, 05.06.2014, 17.06.2014, 03.07.2014, 17.07.2014, 07.08.2014, 04.08.2014 року, 15.08.2014, 04.09.2014, 17.09.2014 (а.с. 39-50).

17.09.2014 разом із третім нагадуванням ОСОБА_1 направлено вимогу про сплату заборгованості за договором, повернення об'єкта лізингу та повідомлення про відмову від договору, запропоновано погасити всю суму заборгованості у розмірі 30596,62 грн., штрафні санкції за прострочення сплати платежів у розмірі 3273,64 грн., витрати понесені з метою повернення простроченої заборгованості в розмірі 1766,21 грн. протягом трьох днів з дня отримання вимоги (а.с. 51-52).

Зазначену вимогу відповідач не виконав, позивач у відповідності до п. 12.7, 12.9, 12.13. припинив договір з 01.10.2014.

14.11.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу вчинено виконавчий напис нотаріуса, яким зобов'язано ОСОБА_1 повернути ТОВ «Порше Лізинг Україна» автомобіль Volkswagen Jetta, 2010 року випуску, шасі WVWZZZ1KZAM036236, двигун №BSE 861571, державний номерний знак НОМЕР_1 (а.с. 53).

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Попільнянського районного управління юстиції від 15.01.2015 відкрито виконавче провадження за вищевказаним виконавчим написом нотаріуса (а.с. 54).

Автомобіль на час розгляду справи апеляційним судом перебуває у володінні ОСОБА_2, що не заперечував його представник.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.

Згідно із ст.ст. 526, 527, 530 цього Кодексу зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

За змістом ч.1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Вiдповiдно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фiнансовий лiзинг» за договором фiнансового лiзингу (далi - договiр лiзингу) лiзингодавець зобов'язується набути у власнiсть рiч у продавця (постачальника) вiдповiдно до встановлених лiзингоодержувачем специфiкацiй та умов i передати її у користування лiзингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лiзинговi платежi).

Вiдповiдно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фiнансовий лiзинг» та ч. 2 ст. 806 ЦК України вiдносини, що виникають у зв'язку з договором фiнансового лiзингу, регулюються положеннями Цивiльного кодексу України про лiзинг, найм (оренду), купiвлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Положення ст. 8 Закону України «Про фiнансовий лiзинг» регулюють порядок переходу права власностi на предмет лiзингу до лiзингоодержувача та порядок розрахунків у разі переходу права власності до лізигоодержувача. Так, ч. 2 даної норми встановлює, що якщо сторони договору лiзингу уклали договiр купiвлi-продажу предмета лiзингу, то право власностi на предмет лiзингу переходить до лiзингоодержувача в разi та з моменту сплати ним визначеної договором цiни, якщо договором не передбачене iнше.

Відповідно до п. 3.2 договору сторони погодили, що товариство придбаває обєкт лізингу, тобто отримує на нього право власності, та передає ОСОБА_1 цей обєкт на умовах фінансового лізингу згідно з положеннями чинного законодавства та умовами договору. У відповідності до п. 3.4. лише після завершення строку лізингу за договором лізингоодержувач придбаває обєкт лізингу у товариства за купівельною ціною, що буде визначена товариством з урахуванням виконання лізингоодержувачем своїх зобовязань щодо сплати лізингових платежів та інших платежів, які підлягають виплаті за договором. За умови повної сплати ОСОБА_1 лізингових платежів та інших платежів за договором, товариство приймає рішення про визначення купівельної ціни у розмірі вартості обєкта лізингу, як це визначено у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів, а сплачені лізингоодержувачем авансовий платіж та платежі, що відшкодовують частину вартості обєкта лізингу, будуть зараховані у сплату купівельної ціни.

На відміну від купівлі-продажу, поставки, кредиту, до моменту повного виконання умов договору право власності на обєкт лізингу належить лізингодавцю, а лізингоодержувач отримує обєкт лізингу у користування, і лише у разі належного виконання договору набуває право власності на нього.

Тому посилання суду першої інстанції на положення норм закону, які регулюють кредитні правовідносини, є помилковими, такими що суперечать вимогам ст. 806 ЦК України та ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Як вбачається зі змісту оспорюваного договору сторони також визначили, що процентна ставка є змінною відповідно до п. 6.4.2 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу (а.с .19-29).

Проценти, комісії, інші платежі мають сплачуватися відповідно до Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, рахунків для лізингових платежів/ Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плану відшкодування) (а.с.30-33).

Договір містить умови, що усі платежі, що підлягають сплаті повинні бути сплачені у гривнях і підлягають розрахунку: 1) за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалентів в доларах США, визначеного договором, відповідно до п. 6.3 та 2) відповідно до п. 6.4.2 (якщо застосовується) Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу.

Лізингоодержувач ОСОБА_1 своїм підписом у Договорі підтвердив, що він ознайомився та зрозумів всі умови договору про фінансовий лізинг, Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, рахунків для лізингових платежів/Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плану відшкодування), а також погодився, що всі зазначені документи є невідємними частинами Договору та мають обовязкову силу по відношенню до нього, як лізингоодержувача.

Договір містить положення про розмір лізингових платежів та порядок розрахунків за Договором.

Так, відповідно до ч.2 ст. 6 Закону України « Про фінансовий лізинг» однією із істотних умов договору лізингу є окрім іншого, розмір лізингових платежів.

Згідно ч.1 ст. 632 ЦК України ціна у договорі встановлюється за домовленістю сторін.

При укладанні Договору фінансового лізингу сторони погодили, що вартість обєкту лізину становить суму еквівалентну 23100 доларів США, не враховуючи авансового платежу на суму, що становить еквівалент 4620 доларів США; лізинговий платіж становить еквівалент 502,16 доларів США; адміністративний платіж - еквівалент 346,50 доларів США. Строк дії договору лізингу визначено сторонами 60 місяців.

Відповідно до Плану відшкодування, що є невідємною частиною Договору, вартість щомiсячного лiзингового платежу становить еквiвалент 502,16 доларiв США, зазначений у договорі, та має бути сплачений лізингоотримувачем не пiзнiше 15 числа кожного мiсяця.

Kpiм того, вiдповiдно до п. 6.3. Сторони погодили, що лiзинговi платежi та iншi платежi, що пiдлягають сплатi за Договором на користь лізингодавця, вiдображають справедливу вартість обєкта лiзингу та забезпечують отримання лізингодавцем очiкуваної станом на дату виконання Договору суми на oснові дiючого курсу обмiну Євро/долара США, встановленого Нацiональним Банком України або українським комерцiйним банком (ПАТ «КІБ «Кредi Агрiколь Банк» або іншим банком) або на основі обмiнних кypciв, за якими на встановлену дату укладалися угоди з клiєнтами банку (ПАТ «КІБ «Кредi Агрiколь Банк» або iншого банку) з купiвлi та продажу долара США до української гривнi (надалi - «обмiнний курс»), як буде обрано за рiшенням Порше Лізинг Україна станом на дату, коли кожен платiж підлагяє виплаті. Лiзинговi платежi та iншi платежi розраховуються в Євро/доларах США на змiннiй основі та пiдлягають сплатi в українських гривнях за обмiнним курсом вказаного вище банку, чинним на дату виставлення рахунку.

Відповідно до положень ст. 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями, допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Крім того, ст. 533 ЦК України передбачає, якщо у зобов'язаннi визначено грошовий еквiвалент в iноземнiй валютi, сума, що пiдлягає сплатi у гривнях, визначається за офiцiйним курсом вiдповiдної валюти на день платежу, якщо iнший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відтак, положення чинного законодавства хоч i передбачають обов'язковiсть застосування валюти України при здiйсненнi розрахункiв, але не містять заборони визначення грошового еквiваленту зобов'язань в iноземнiй валютi.

Отже, коригування лiзингових платежiв, в основі якого лежить змiна курсової рiзницi (змiна курсу гривнi стосовно долара США), прямо не заборонена та не суперечить чинному законодавству України.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, лізингодавець при укладаннi договору повiдомляв лізингоодержувача про ризики отримання фiнансування у доларах США, зважаючи на нестабільність фінансового ринку, зазначав про можливість потенційного ризику зміни курсу долару та збільшення платежів у гривнях (а.с.18).

У п. 6.4 Договору сторони погодили лiзинговi платежi з урахуванням вiдсоткової ставки за використання обсягу фінансування, встановленого у Планi вiдшкодування.

Сторони погодили, що за використання обсягу фiнансування застосовуватиметься змiнна процента ставка вiдповiдно до п. 6.4.2. Договору.

Так, п. 6.4.2. Договору визначено, що у разi застосування змiнної процентної ставки застосовуватимуться наступнi правила. План вiдшкодування розраховується на основі змiнної процентної ставки у розмiрi трьохмiсячної ставки LIBOR. Тому, якщо трьохмiсячна ставка LIBOR змiниться у порiвняннi з останнім коригуванням процентної ставки або, вiдповiдно, датою доставки обєкта лiзингу бiльше, нiж на 0,25 процентних пунктiв, робиться аналогiчне абсолютне коригування проценту (з додаванням абсолютної вapтocтi такого збiльшення до абсолютного розмiру проценту) на дату виставлення рахунку, пiсля вiдповiдного календарного кварталу.

Розмiр процентiв, що пiдлягають сплатi кожного мiсяця, розраховано та встановлено у Планi вiдшкодування.

Отже, в положеннях Договору, зазначено та погоджено Сторонами тип процентної ставки, що застосовується при розрахунку лiзингових платежiв.

Ставка LIВOR є загальновідомою, публікується у загальнодоступних джерелах інформації і розраховується на офiцiйному piвні з 1 сiчня 1986 року Британською Банкiвською Асоцiацiєю (British Bankers'' Association (ВВА) i є найбiльш поширеним інексним показником короткострокових відсоткових ставок у всьому світі і слугує iндикатором довiри банкiв до того чи iншого виду валюти, а також економiчної ситуації у світі. Чинним законодавством України не заборонено використовувати ставку LIBOR, а тому, посилання позивача за зустрічним позовом щодо зміни процентної ставки протягом строку дії Договору є необґрунтованими.

Враховуючи, що законодавство не встановлює обовязку лізингодавця зазначати максимальний розір збільшення процентної ставки у договорі фінансового лізингу, посилання суду у оскаржуваному рішенні на ст. 1056-1 ЦК України є також помилковими.

Під час вирішення спору не встановлено порушення положень ст. ст. 18,19,21 Закону України «Про захист прав споживачів», у яких передбачено можливість визнання договору недійсним з підстав укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької діяльності.

Як зазначалося, зі змісту норми ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", вбачається, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року № 6-40 цс13 .

Тому висновок суду про несправедливість умов договору щодо порядку визначення процентів, розірвання договору, наслідків його дострокового припинення є також помилковими.

Поняття нечесна підприємницька практика у розумінні положень вказаного Закону означає будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

Згідно з п. 2 ч.1 ст. 19, ч. 2 ст. 19 цього Закону нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність ( дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика може бути такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору.

Згідно ч. 4 ст. 19 цього Закону агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбаної продукції

ОСОБА_1 не надано доказів, які б доводили застосування до нього нечесної підприємницької діяльності або, що ця діяльність була агресивною, він не довів перед судом, що виконавець послуг ввів його в оману, надав нечітку, незрозумілу або двозначну інформацію, необхідну для здійснення свідомого вибору.

Не доведено також порушення товариством принципу добросовісності та справедливості, оскільки сторони погодили у договорі розмір ціни (плати, винагороди) і спосіб її визначення, розміру лізингових платежів, порядку розрахунків, грошовий еквівалент зобовязання у іноземній валюті тощо.

Лізингоодержувачем також не доведено наявності істотного дисбалансу договірних прав та обовязків, так як сторони у Договорі досягли згоди по всім істотним умовам і уклали цей договір, виявивши тим самим свою волю виникнення прав та обовязків.

Договором додержано вимоги ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» та п. 3. ч.1 ст. 11 цього Закону та передбачено у п. 12.12 договору право лізингоодержувача протягом 90 календарних днів з першочергово погодженої дати, та за умови, що така затримка не спричинена невиконанням лізингоодержувачем своїх зобовязань розірвати контракт на 10-й робочий день надіслання на адресу лізингодавця лізингоодержувачем письмового повідомлення про розірвання договору. Повернення платежів здійснюється у відповідності до п. 6.10. а інших положень договору.

Таким чином договором передбачена можливість його розірвання в односторонньому порядку лізингоодержувачем за умови прострочення передачі обєкта лізингу, що відповідає ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Тому висновок суду про можливість розірвати договір лише за згодою лізингодавця і не раніше 12 місяців з дати початку строку лізингу, відсутності у лізингоодержувача права на розірвання договору, на відміну наявності права у лізингодержателя на власний розсуд розірвати договір, суперечить встановленим обставинам справи, нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Також, вимоги позивача за зустрічним позовом щодо несправедливості умов договору у частині можливості розірвання договору лише за згодою лізингодавця і не раніше 12 місяців з дати початку строку лізингу, неможливості дострокового погашення до закінчення 12 місяців після підписання акту приймання-передачі обєкту лізингу, станом на час предявлення позову та на час розгляду справи судом не має будь-яких правових наслідків для останнього. ОСОБА_1 протягом визначеного договором періоду не пред'являв вимог про розірвання договору та можливість дострокового погашення платежів та про визнання умов договору у цій частині недійсними протягом 12 місяців з дати початку строку лізингу та 12 місяців після підписання акту приймання-передачі.

Посилання представника ОСОБА_1 на Постанову Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі №6-65цс16 є безпідставними, оскільки остання містить інші обставини справи, зокрема, коли з вимогою про визнання недійсним договору у частині можливості дострокового погашення не раніше ніж через 12 місяців після підписання акта приймання-передачі позивач звернувся в межах цього строку, а не після його закінчення.

Враховуючи вищевикладене, висновок суду щодо обґрунтованості зустрічного позову про визнання оспорюваного договору недійсним є безпідставним, а тому рішення суду у цій частині слід скасувати, ухваливши нове - про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Оскільки ТОВ «Порше Лізинг Україна» виконало умови договору, надало для користування предмет лізингу, який був прийняти ОСОБА_1 без застережень, останній в свою чергу порушив умови договору щодо сплати щомісячних чергових платежів та не повернув обєкт лізингу, колегія суддів вважає, що рішення суду про відмову у задоволенні позову ТОВ «Порше Лізинг Україна» підлягає скасуванню з ухваленням нового - про його часткове задоволення, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену ст. 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач, починаючи з травня 2014 року прострочив зобовязання, а тому вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_1 відповідно до приведеного у позовній заяві розрахунку штрафу у розмірі 3273,64 грн., пені у розмірі 1577, 45 грн., трьох проценти річних у розмірі 473,73 грн., є обґрунтованими.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях, тому, враховуючи, що зобовязання у договорі визначено у доларах США, у задоволенні позову у частині стягнення інфляційних втрат слід відмовити.

Не підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами, оскільки така вимога не узгоджується з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Розмір збитків 17966,21 грн., який складається із підтверджених позивачем відповідними платіжними дорученнями, актами приймання-виконання робіт та договорами про надання послуг зі спеціалізованою організацією ТОВ «Кредитекспрес» ОСОБА_3 Сі та ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі» по поверненню обєкта лізингу, платежів по договору, підлягає відшкодуванню відповідно до п.16.1 договору та приведеного у позовній заяві розрахунку.

Збитки, які виникли у звязку із припиненням договору підлягають відшкодуванню на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» у відповідності до умов п. 12.9 договору. Проте колегія суддів вважає, що останні згідно ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України мають бути розраховані на час ухвалення рішення у справі (п. 14 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14) за курсом НБУ (станом на 15.06.2016 року за 1 долар США 24,9149 грн.), тому сума стягнення становить 362826,71 грн. (14562,64 доларів США з жовтня 2014 по лютий 2017 року відповідно до плану відшкодування помножити на 24,9149), а всього збитки, які підлягають стягненню з відповідача становлять 380792,92 грн. (17966,21 додати 362826,71).

Спростування розрахунків, наведених у позові, відповідач суду не надав.

Таким чином з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» підлягає стягненню заборгованість за договором про фінансовий лізинг №00004259 від 22 лютого 2012 року у розмірі 25596, 62 грн., збитки у розмірі 380792,92 грн., штраф у розмірі 3273,64 грн., пеня у розмірі 1577, 45 грн., три проценти річних у розмірі 473,73 грн., а всього 411714,36 грн.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати (а.с.97 т.1, а.с. 86,97 т. 2) пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 11505,72 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» задовольнити частково.

Рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 21 квітня 2016 року скасувати.

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» задовольнити частково, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ід. номер НОМЕР_2) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» () заборгованість за договором про фінансовий лізинг №00004259 від 22 лютого 2012 року у розмірі 25596, 62 грн., збитки у розмірі 380792,92 грн., штраф у розмірі 3273,64 грн., пеню у розмірі 1577, 45 грн., три проценти річних у розмірі 473,73 грн., а всього 411714,36 грн.

У решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ід. номер НОМЕР_2) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» 11505,72 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: