АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5702/16 Справа № 207/698/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Бистрова Л. О. Доповідач - Осіян О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2016 року м. Дніпро

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді - Осіяна О.М.,

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря - Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_3 про визнання договору поруки недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_3, в якому просив визнати недійсним договір поруки № 1052/1 від 21 вересня 2007 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3

В обґрунтування позову посилався на те, що він перебуває у шлюбі з відповідачем. 04 лютого 2016 року при ознайомленні із цивільною справою за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до нього та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, йому стало відомо, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3 був укладений договір поруки. Він не був присутнім при укладанні договору поруки, йому не надавався договір поруки для узгодження. Крім того, в договорі поруки не зазначено місце реєстрації, проживання і ідентифікаційний номер ОСОБА_2, тому, вважав, що у договорі поруки не визначено, за виконання якої особи своїх обов'язків за кредитним договором поручилася ОСОБА_3

В договорі поруки зазначена дата його укладання - 21 вересня 2007 року, тоді як кредитний договір між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 був укладений 26 вересня 2007 року. Вважав, що ПАТ КБ «ПриватБанк», використовуючи нечесну підприємницьку практику та помилкову довіру до нього ОСОБА_3, з елементами примусу, докучання або неналежного впливу, істотно впливав на свободу вибору та поведінку позивача стосовно придбання кредиту. Представник банку спонукав його до прийняття швидкого рішення і нав'язував позивачу кредит, чим порушив його права та завдав шкоди. ОСОБА_3 в порушення п. 3 договору поруки не була ознайомлена з умовами кредитного договору. Пунктом 12 договору поруки встановлено, що строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом у 5 років, тобто, не пізніше 21 вересня 2012 року. Вважав, що закінчення цього строку є підставою для визнання договору поруки недійсним. Крім того, він, будучи чоловіком ОСОБА_3, не надавав останній жодних повноважень на укладання будь-яких правочинів, не надавав згоди на укладення договору поруки. На підставі викладеного, просив визнати договір поруки № 1052/1 від 21 вересня 2007 року недійсним.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що 26 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 1/078377Д, що не заперечувалося сторонами у справі.

На забезпечення виконання грошових зобов'язань за цим кредитним договором, 26 вересня 2007 року від імені ОСОБА_3 із ПАТ КБ «ПриватБанк» підписано договір поруки № 1052/1, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором від 26 вересня 2007 року № 1/078377Д.

Суд зазначив, що правовідносини, що виникли між сторонами, законодавчо врегульовані приписами ст. 215, ч. 1 ст. 626, ст. 627, ч. 1 ст. 628, ч. 1 ст. 638 ЦК України, п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Згідно з презумпцією правомірності правочину, встановленою ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини).

Цивільним кодексом України визначений вичерпний перелік умов, за яких правочин може вважатися недійсним.

Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Кодексу. Зокрема, згідно із ч. 1-3, 5, 6 зазначеної статті ЦК встановлено наступні загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Крім того, відповідно до положень с. 2, 3 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Судом встановлено, що форма і зміст договору поруки № 1052/1 від 26 вересня 2007 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3, повністю відповідають вимогам чинного законодавства України щодо зазначення усіх істотних умов договору, що вимагаються законодавством при укладенні даного виду договорів.

Належних та допустимих у відповідності до вимог ст. ст. 57, 58 ЦПК України, які б свідчили, що в договорі поруки підпис від імені ОСОБА_3 виконаний не нею, позивач суду не надав.

Тому суд вважав, що стороною позивача не доведені обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, доводи є необґрунтованими та спростовуються дослідженими у суді матеріалами справи.

Посилання позивача на те, що суд залишив поза увагою його клопотання від 21 квітня 2016 року про призначення судової почеркознавчої експертизи та витребування у банку оригіналу договору поруки від 21 вересня 2007 року, чим порушив його права, - необґрунтовані та спростовуються наявними доказами.

Матеріалами справи підтверджено, що 21 квітня 2016 року представником позивача було заявлено клопотання про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи з ідентифікації підписів поручителя ОСОБА_3 та представників банку. В судовому засіданні 30 травня 2016 року ані позивачем, ані його представником дане клопотання не було підтримане, що підтверджується журналом судового засідання, а тому ухвалою суду від 30 травня 2016 року було залишено без розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, суд обґрунтовано виходив із того, що форма і зміст договору поруки відповідає вимогам чинного законодавства України щодо визначення усіх істотних умов договору і правові підстави для визнання договору поруки недійсним відсутні.

Не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції посилання позивача на те, що договір поруки укладався до укладення кредитного договору, оскільки представник товариства зазначав про те, що договори почали формуватися 21 вересня 2007 року, а були укладені 26 вересня 2007 року. Про те, що договір поруки був укладений саме 26 вересня 2007 року свідчить і зазначення цієї дати в кінці договору.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи, висновків суду не спростовують, а із матеріалів справи вбачається, що передбачені ст. 309 ЦПК України підстави для скасування чи зміни судового рішення відсутні, і оскаржуване рішення судом першої інстанції ухвалене із додержанням норм процесуального права та у відповідності із нормами матеріального права.

Керуючись ст. 303,307,308,315 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: