Справа № 152/712/16-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
13 червня 2016 року Шаргородський районний суд Вінницької області
головуючого судді Славінської Н.Л.,
секретаря судового засідання Бабиної І.Д.,
прокурора Жмеринської
місцевої прокуратури ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Шаргороді Вінницької області в залі суду цивільну справу за позовом першого заступника керівника Жмеринської місцевої прокуратури ОСОБА_2 в інтересах держави в особі ОСОБА_3 центральної районної лікарні Вінницької області до ОСОБА_4 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину,
10.05.2016 року перший заступника керівника Жмеринської місцевої прокуратури звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_4 в інтересах держави в особі ОСОБА_3 ЦРЛ про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину.
Мотивуючи позовні вимоги, прокурор зазначив, що в провадженні Шаргородського районного суду знаходилася кримінальна справа по обвинуваченню відповідача ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України. Вироком Шаргородського районного суду від 26.01.2015 року ОСОБА_4 засуджено за ч.2 ст.125 КК України.
Потерпілий від злочину ОСОБА_5 в результаті злочину отримав тілесні ушкодження, які відповідно до висновку експерта відносяться до легких тілесних ушкоджень, які спричиняють за собою короткочасний розлад здоровя, та перебував на стаціонарному лікуванні в ОСОБА_3 ЦРЛ з 26.11.2014 року по 03.12.2014 року.
Відповідно до листа ОСОБА_3 ЦРЛ, потерпілий ОСОБА_5 перебував на лікуванні в неврологічному відділенні 7 ліжко-днів, при чому вартість одного ліжко-дня за вказаний період становила 71,78 грн. і на його лікування витрачено 502,46 грн.
Вказана шкода відповідачем ОСОБА_3 ЦРЛ не відшкодована.
Просить стягнути з відповідача на користь держави в особі ОСОБА_3 ЦРЛ 502,46 грн. в рахунок відшкодування витрат на лікування потерпілого ОСОБА_5
Представник позивача ОСОБА_3 ЦРЛ ОСОБА_6, що діє на підставі довіреності від 24.05.2016 року (а.с.33), в судове засідання не зявилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги першого заступника керівника Жмеринської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі ОСОБА_3 ЦРЛ до ОСОБА_4 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити, не заперечує щодо заочного розгляду справи (а.с.37).
В судовому засіданні прокурор Жмеринської місцевої прокуратури ОСОБА_1, що діє на підставі довіреності від 27.05.2016 року (а.с.41), підтримала позовні вимоги, зсилаючись на ті самі обставини. Суду пояснила, що відповідач ОСОБА_4 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.125 КК України, за що засуджений вироком Шаргородського районного суду від 26.01.2015 року. Проте, відповідачем не відшкодовано витрати, понесені державою, зокрема, закладом охорони здоровя ОСОБА_3 ЦРЛ, на лікування потерпілого від вчиненого відповідачем злочину ОСОБА_5, який перебував на стаціонарному лікуванні протягом семи ліжко-днів: з 26.11.2014 року по 03.12.2014 року. Вартість одного ліжко-дня становить 71,78 грн., тому загальна вартість перебування потерпілого ОСОБА_5 в закладі охорони здоровя становить 502,46 грн. Витрати закладу охорони здоровя на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_5 відповідачем ОСОБА_4 добровільно не відшкодовані. ОСОБА_3 ЦРЛ, фінансування якої здійснюється за рахунок обласного бюджету, також не зверталася з відповідним позовом до суду, у звязку із чим наявні підстави для представництва органами прокуратури інтересів держави і звернення з відповідним позовом до суду. Просить позов задовольнити в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не зявився двічі, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом надіслання судових повісток за зареєстрованою адресою місця проживання, які отримані відповідачем (а.с.38-40).
Відтак, суд вважає, що відповідач ОСОБА_4 належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи і двічі не зявився до суду без поважних причин, заперечень щодо позову на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 13.05.2016 року, до суду не надав.
Згідно із ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, не зявився до суду без поважних причин, не повідомив суд про причини неявки в судове засідання, заяви про розгляд справи у його відсутності чи про відкладення розгляду справи не подав, а представник позивача ОСОБА_6 та прокурор Жмеринської місцевої прокуратури ОСОБА_1 не зазначили заперечень щодо заочного розгляду справи, то суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.
Вирішуючи спір, суд встановив факт понесення позивачем ОСОБА_3 центральною районною лікарнею витрат на лікування потерпілого від злочину ОСОБА_5 в сумі 502,46 грн.
Означений факт підтверджений в судовому засіданні вироком Шаргородського районного суду від 26.01.2015 року у кримінальній справі за №152/19/15-к, з якого вбачається, що відповідач ОСОБА_4 засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, а саме за те, що 26.11.2014 року приблизно о 19 годині, перебуваючи біля кафе «1+1», що знаходиться на вул. І. Цурканя, в с. Хоменки Шаргородського району Вінницької області, будучи в неприязних відносинах з ОСОБА_5, розпочав словесну суперечку із останнім з приводу того, що, на його думку, ОСОБА_5 розповсюджував про нього та його доходи неправдиві відомості. В ході суперечки обвинувачений ОСОБА_4 умисно, з метою нанесення тілесних ушкоджень підійшов до ОСОБА_5, та, усвідомлюючи свої дії, схопив останнього руками за верхній одяг, висловлюючись у цей час нецензурними ловами в адресу потерпілого, після чого наніс ОСОБА_5 один удар в обличчя в область щелепи та лівого ока, від яких потерпілий упав на землю, вдарившись, при цьому, головою при падінні об мур та об землю. Внаслідок нанесених ударів потерпілий ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження у виді травматичного зламу 1/3 першого зуба на верхній щелепі справа; закритої черепно-мозкової травми у вигляді струсу головного мозку; підшкірної гематоми в області повік лівого ока; контузії лівого ока слабкого ступеню; забитої рани тімяно-потиличної ділянки голови зліва, які утворилися від дії твердого тупого предмета (предметів) і, відповідно до висновку експерта за №70 від 17.12.2014 року, відносяться до легких тілесних ушкоджень, які спричиняють за собою короткочасний розлад здоровя. Виходячи із виявлених тілесних ушкоджень, ОСОБА_5 спричинено не більше 3 дій твердим тупим предметом. Підшкірна гематома в області повік лівого ока, контузія лівого ока слабкого ступеню та травматичний злам 1/3 першого зуба на верхній щелепі справа могли утворитися від удару кулаком в обличчя з наступним падінням та ударі тімяно-потиличною ділянкою голови об камяний мур, з утворенням забитої рани в тімяно-потиличній ділянці зліва та закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку (а.с.10-12).
З довідки ОСОБА_3 ЦРЛ Вінницької області за №747 від 27.04.2016 року вбачається, що потерпілий ОСОБА_5 знаходився на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні ОСОБА_3 ЦРЛ з 26.11.2014 року по 03.12.2014 року, тобто протягом 7 днів, з діагнозом: ЗЧМТ, кроміолицева травма, струс головного мозку, забійна рана тімяної ділянки. Вартість одного ліжко-дня у неврологічному відділенні ОСОБА_3 ЦРЛ становила 71,78 грн., вартість лікування потерпілого становить 502,78 грн. (а.с.9).
Із матеріалів цивільної справи також вбачається, що на час розгляду справи в суді ОСОБА_4 не відшкодував витрат в сумі 502,46 грн., понесених ОСОБА_3 ЦРЛ на лікування потерпілого від злочину ОСОБА_5, що також підтверджується вказаною вище довідкою.
Встановлені в судовому засіданні факти, не спростовані та не заперечуються відповідачем, оскільки заперечень на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 13.05.2016 року, відповідач не надав.
Судом встановлено, що прокурор та позивач не предявляли цивільний позов в кримінальній справі №152/19/15-к, тому, в силу вимог ч.3 ст.128 КПК України, має право предявити його в порядку цивільного судочинства.
Аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів переконує суд, що шкода у вигляді витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину ОСОБА_5, заподіяна державі в особі ОСОБА_3 ЦРЛ, підлягає відшкодуванню відповідачем ОСОБА_4, який вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.125 КК України.
Вказані, встановлені в судовому засіданні факти, не спростовані відповідачем ОСОБА_4, який неодноразово викликався до суду для надання особистих пояснень, заперечень щодо позову та доказів на їх підтвердження, для участі в дослідженні наданих позивачем доказів на підтвердження позовних вимог. Проте, виклики до суду відповідачем залишені без належного реагування.
Суд констатує той факт, що відповідачем ОСОБА_4 не надано суду належних та допустимих доказів «поза розумним сумнівом» на спростування позовних вимог прокурора в інтересах держави в особі ОСОБА_3 ЦРЛ до нього про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2 ст.57 ЦПК України).
Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3 ст. 58 ЦПК України).
Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.
Обєктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо).
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий стороною, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»), при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини, оскільки відповідач ОСОБА_4 неодноразово викликався до суду, йому було запропоновано судом подати заперечення проти позову, якщо такі є, проте, відповідач не скористався своїм правом заперечувати щодо позову.
Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.
Оскільки відповідачем ОСОБА_4 не представлено належних та допустимих доказів на підтвердження відшкодування державі в особі ОСОБА_3 ЦРЛ витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_5, то право позивача порушено і підлягає судовому захисту.
Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, що виникають із відшкодування шкоди і регулюються Конституції України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ЦК України.
Згідно із ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (абзац 2 ч.2 ст.45 ЦПК України).
Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі, шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди.
За загальними правилами майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч.1 ст.1166 ЦК України).
Частиною 1 ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
При цьому, відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року за №6 (з наступними змінами та доповненнями) «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок, та є вина зазначеної особи.
Таким чином, закон, у вказаних правовідносинах, ставить можливість покладання відповідальності за заподіяну шкоду в залежність від наявності вини заподіювача.
Особа, яка вчинила злочин, зобовязана відшкодувати витрати закладові охорони здоровя на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого (ч.1 ст.1206 ЦК України).
Якщо лікування проводилося закладом охорони здоровя, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету (ч.3 ст.1206 ЦК України).
Відповідно до вимог ч.ч.1, 3 ст.128 КПК України, особа, яка не предявила цивільного позову в кримінальній справі, має право предявити його в порядку цивільного судочинства… Цивільний позов в інтересах держави предявляється прокурором…
Позивачем надано суду належні та допустимі докази про заподіяння шкоди ОСОБА_3 ЦРЛ у виді понесення витрат на лікування ОСОБА_5 потерпілого від вчиненого відповідачем ОСОБА_4 злочину, а відтак позов підлягає задоволенню.
При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)».
Відповідно до вимог ч.ч.1, 3 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Таким чином, підлягає стягненню з ОСОБА_4 судовий збір в дохід держави в сумі 551,20 грн.
Керуючись ст.ст.3, 6, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України і на підставі ст.55 Конституції України, ст.ст. 16, 1166, 1206 ЦК України, ст. 128 КПК України, суд
Позов першого заступника керівника Жмеринської місцевої прокуратури ОСОБА_2 в інтересах держави в особі ОСОБА_3 центральної районної лікарні Вінницької області до ОСОБА_4 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, задовольнити.
Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя