АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22ц/796/6469/16 Головуючий у 1 інстанції - Батрин О.В.
Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

головуючого - Панченка М.М.

суддів - Котулі Л.Г., Волошиної В.М.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м.Києва від 15 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Парк Сервіс 7» про визнання права власності на новостворене нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Парк Сервіс 7» (далі - ТОВ «Парк Сервіс 7») і просив винести рішення, яким визнати за ним право власності на новостворене нерухоме майно - нежитлове приміщення №1а площею 16,7 кв.м., розташоване у будинку по АДРЕСА_1, що являє собою гаражний бокс у підземному паркінгу.

Послався на те, що указаний об»єкт нерухомості зведено відповідно до договору №1а/13/09/2005 від 13.09.2005 року між ДП «Гаражне підприємство №2» АТ ХК «Київміськбуд» та позивачем ОСОБА_1, фінансування якого відбувалось за рахунок позивача. Згідно указаного договору відповідач ДП «Гаражне підприємство №2» АТ ХК «Київміськбуд», по його закінченні зобов»язаний передати позивачу, зазначене приміщення, як власнику.

Однак, сплативши 100% вартості будівництва, по його закінченні, як зазначив позивач, відповідач не вчинив будь-яких дій з передачі об»єкта будівництва у власність позивача, у зв»язку з чим останній звернувся до суду з цим позовом і просить визнати за ним право власності на цей об»єкт - нежитлове приміщення площею 16,7 кв.м., розташоване по АДРЕСА_1.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 15 березня 2016 року у позові відмовлено /а.с.76-77/.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі /а.с.80-82/.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з таких підстав.

Як слідує із матеріалів справи, 13.09.2005 року між позивачем ОСОБА_1 та ДП «Гаражне підприємство №2» АТ ХК «Київміськбуд» укладено договір за №1а/13/09/2005, згідно якого позивач фінансує будівництво, а відповідач зобов»язується за кошти позивача побудувати, здати в експлуатацію та передати позивачу у термін до 31.12.2005 року нежитлове приміщення площею 16,7 кв.м. у будинку по АДРЕСА_1 / а.с.8-9/.

Встановлено, що на виконання цього договору, 20.09.2005 року позивачем сплачено на рахунок відповідача 100% обумовленої у договорі вартості вище зазначеного об»єкта будівництва, що склало 18.600 грн. /а.с.19/.

По закінченні будівництва і після здачі в експлуатацію будівельного об»єкта, сторони, на виконання договірних умов склали Акт прийому-передачі від 30.12.2005 року, з якого слідує, що підрядник ДП «Гаражне підприємство №2» АТ ХК «Київміськбуд» передало, а позивач ОСОБА_1 прийняв у володіння та користування профінансоване ним приміщення площею 16,7 кв.м. у будинку по АДРЕСА_1 /а.с.20,59-61/.

Таким чином, колегія суддів вважає, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються спеціальними Законами України «Про інвестиційну діяльність» та «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», які встановлюють загальні принципи, правові та організаційні засади залучення коштів фізичних і юридичних осіб в управління з метою фінансування будівництва та особливості управління цими коштами і визначають поняття «забудовник», «управитель» та «установник».

Встановлено, що на час розгляду справи у суді, спірний гаражний бокс, тобто, приміщення №1а площею 16,7 кв.м. по АДРЕСА_2 перебуває у володінні та користуванні позивача, що не заперечується сторонами.

Відповідно до договору від 9.03.2009 року ДП «Гаражне підприємство №2» АТ ХК «Київміськбуд», за згодою ОСОБА_1, перевело свої права та обов»язки за договором №1а/13/09/2005 від 13.09.2005 року на користь відповідача ТОВ «Парк Сервіс 7» /а.с.48-49/.

Отже, звертаючись з цим позовом до суду, позивач, не заперечував, що право власності на закінчений будівництвом об»єкт він оформлює самостійно і самостійно сплачує витрати, що пов»язані з цим оформленням.

В той же час, позивач, звертаючись з цим позовом до суду, вважав, що відповідач, відповідно до договору №1а/13/09/2005 від 13.09.2005 року зобов»язаний надати йому необхідні документи для оформлення права власності на об»єкт будівництва.

Між тим як слідує із матеріалів справи, і таке встановлено судом першої інстанції, відповідач, відповідно до договірних умов, не зобов»язувався надати позивачу будь-які документи для оформлення права власності на новостворений об»єкт, а лише - передати по Акту об»єкт будівництва після введення його в експлуатацію і видати довідку про повну оплату вартості об»єкта.

Так, посилаючись на Наказ Мінюсту від 7.02.2002 року за №7/5 «Про затвердження тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно», позивач наполягав на тому, що відповідач зобов»язаний йому надати для подальшої реєстрації права власності: копію документа, що, відповідно до вимог законодавства засвідчує відповідність закінченого будівництвом об»єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам, яким є свідоцтво про відповідність збудованого об»єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, згідно Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів затверджену Постановою КМУ від 8.10.2008 №293 (у редакції від 20.05.2009 №534).

Позивач вважав, що оскільки відповідач не надає йому документи, необхідні для реєстрації права власності, тим самим він не визнає за позивачем право власності на цей новозбудований об»єкт.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у позові ОСОБА_1 обґрунтовано зазначив наступне.

Так, з 1.01.2013 року, відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та інших законодавчих актів України» функції оформлення права власності на об»єкти нерухомого майна у м.Києві покладено на реєстраційну службу Головного управління юстиції у м.Києві, а також враховуючи, що спірні відносини виникли після набрання чинності указаним Законом, тому посилання позивача на Наказ Мінюсту від 7.02.2002 року за №7/5 «Про затвердження тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно», є неправильним.

При цьому, порядок оформлення права власності на об»єкти нерухомого майна визначений Постановою КМУ про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 25.12.2015 року за №1127.

Реєстрація права власності здійснюється відповідно до ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Крім того, п.50 Постанови КМ України №868 від 17.10.2013 року передбачений перелік документів, які позивач повинен надати державному реєстратору для видачі на його ім»я свідоцтва про право власності на новозбудований об»єкт нерухомого майна, зокрема, документ, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку, документ, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об»єкта, документ, що підтверджує присвоєння об»єкту нерухомого майна адреси, тощо.

Відповідно до ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після закінчення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

Тобто, із цього випливає, що право власності на новостворену нерухомість у передбаченому законом порядку виникає лише з моменту реєстрації у відповідному державному реєструючому органі, який єдиний, у передбаченому законом порядку вправі реєструвати майно і лише після цього виникає у особи право власності на це майно.

У зв»язку з цим, вирішення питання у судовому порядку про визнання права власності на нерухомість, без попереднього звернення до реєструючого органу з цим питанням, є незаконним.

І лише у випадку, якщо реєстраційна служба відмовить особі у реєстрації права власності, особа вправі звернутись до суду з позовом про оскарження дій реєструючої служби, за наявності відповідних правових підстав.

Отже, оскільки, як встановлено судом, позивач до реєстраційної служби Головного управління юстиції у м.Києві про визнання за ним права власності на нежитлове приміщення №1а площею 16,7 кв.м., розташоване у будинку по АДРЕСА_2 не звертався, суд дійшов правильного висновку про відмову у позові про визання за ОСОБА_1 права власності на спірне приміщення.

З іншими вимогами до відповідача, крім визнання за ним права власності на нерухомість, позивач до суду не звертався.

Дійшовши висновку про відмову в позові, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції та керується роз»ясненнями викладеними у п.37 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно якого з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред»явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Однак, позивачем не надано суду доказів невизнання або оспорювання права власності за ним на спірний об»єкт інвестування, оскільки за твердженням позивача, відповідач лише не виконує умови договору, а тому у позивача не було підстав для звернення до суду з цим позовом,відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене на повно з»ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.317,218 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Печерського районного суду м.Києва від 15 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді