Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №318/3228/14 Головуючий у 1 інстанції: Васильченко В.В.
Провадження № 22-ц/778/1241/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Савченко О.В., суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Остащенко О.В

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 12 січня 2016 року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_3 «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2, третя особа -служба у справах дітей Кам'янсько-Дніпровської районної державної адміністрації Запорізької області про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

В С Т А Н О В И Л А:

В позові ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» вказував, що 28.02.2008 року між позивачем та відповідачкою ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № ZPA0GК, відповідно до якого банк надав позичальнику кредитні ресурси у розмірі 87 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і сплатою комісії щомісяця в розмірі 0,48% від суми виданого кредиту. В забезпечення виконання зобов'язань відповідачки по кредитному договору між банком та ОСОБА_4 29.02.2008 року був укладений іпотечний договір, відповідно до якого остання передала позивачу в іпотеку житловий будинок загальною площею 127,10 кв. м, житловою площею 46,20 кв. м, який розташований за адресою: Запорізька обл., с. Водяне, вул. Миру, 331, який належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 29.02.2008р. Банк належним чином виконав свої зобов'язання за кредитним договором та надав ОСОБА_4 кредит у визначеному в договорі розмірі, а відповідач від виконання зобов'язання ухиляється, тіло кредиту та нараховані проценти в повному обсязі Банку не сплачує, внаслідок чого у неї виникла заборгованість у сумі 93 464,39 доларів США, що еквівалентно 1 200 363,86 грн.

Позивач просив суд у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором звернути стягнення на будинок загальною площею 127,10 кв. м, житловою площею 46,20 кв. м, який розташований за адресою: Запорізька обл., с. Водяне, вул. Миру, 331, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки позивачем з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу іпотеки. Також просив, виселити ОСОБА_2 та її неповнолітню доньку ОСОБА_5, 01.07.2007р.н., які зареєстровані та проживають у цьому житловому будинку.

Рішенням Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 12 січня 2016 року позов задоволено.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 28 лютого 2008 року, укладеним між нею і ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», у розмірі 93 464,39 доларів США, що еквівалентно 1 200 363,86 грн., звернуто стягнення на будинок загальною площею 127,10 кв. м, житловою площею 46,20 кв. м, який розташований за адресою: Запорізька область, с. Водяне, вул. Миру, 331, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, за визначеною у договорі іпотеки початковою ціною в сумі 505 000,00 грн., з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу іпотеки.

Виселено ОСОБА_2 та її неповнолітню доньку ОСОБА_5, 01.07.2007р.н., які зареєстровані та проживають в житловому будинку, розташованому за адресою: Запорізька область, с. Водяне, вул. Миру, 331.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» судові витрати в сумі 4019 грн. 40 коп.

Відповідно до ст. 217 ЦПК України відстрочено виконання рішення суду на час дії ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність у зв»язку з неповним з»ясуванням обставин справи, що мають значення для її вирішення, недоведеністю тих обставин, які суд вважав встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, нові докази, надані для перевірки доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що 28.02.2008р. між ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № ZPA0GK, відповідно до якого банк надав позичальнику кредитні ресурси у розмірі 87000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і сплатою комісії щомісяця в розмірі 0,48% від суми виданого кредиту, з кінцевим терміном повернення 28.02.2028р.

Згідно умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати.

У порушення зазначених умов договору відповідачка свої зобов'язання належним чином не виконала, що призвело до збитків позивача, які мають вираз у залученні позивачем вільних коштів до страхового резерву, створеного в забезпечення простроченої заборгованості позичальника та нести витрати по сплаті податків та інших обов'язкових платежів з цих коштів.

Відповідно до ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Порушенням графіку здійснення щомісячних платежів за кредитним договором призвело до того, що відповідач станом на 13.10.2014 року має заборгованість у розмірі 93 464,39 доларів США, яка складається із: 78 248,94 доларів США - заборгованості за кредитом; 8 083,13 доларів США - заборгованості по процентам за користування кредитом; 280,34 доларів США - заборгованості по комісії за користуванням кредитом; 2 382,91 доларів США - пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафів відповідно до договору: 19,31 доларів США - штраф (фіксована частина); 4449,77 доларів США - штраф (процентна складова).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" і відповідачка 29.02.2008р. уклали договір іпотеки № ZPA0GK, згідно з яким відповідачка надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 127,10, житловою площею 46,20 кв. м, який розташований за адресою: Запорізька обл., Камянсько-Дніпровський р-н, с. Водяне, вул. Миру, буд. 331, який належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Сторонами в договорі іпотеки ціну предмету іпотеки визначено у розмірі 505 000 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» та за умовами кредитного та іпотечного договорів у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки від свого імені за рішенням суду прямо передбачене в Законі (ч. 1 ст. 38, абз. 4 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про іпотеку»).

За положеннями ч. 4 ст. 109 ЖК України, ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.

Задовольняючи позов банку, суд першої інстанції виходив із того, що порушення зобов»язань з погашення кредиту та процентів за кредитним договором позичальником та розмір заборгованості є доведеними, тому вважав, що ОСОБА_3 за умовами кредитного та іпотечного договорів має право на дострокове повернення кредиту з урахуванням цієї заборгованості за рахунок предмета іпотеки, з якого в такому разі підлягають виселенню всі зареєстровані особи. Але, зважаючи на те, що на тепер є чинним ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», під ознаки якого підпадають правовідносини між сторонами у справі та за технічними даними предмет іпотеки як місце постійного проживання позичальника з дитиною, вважав за необхідне відстрочити виконання рішення на час дії цього закону.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 посилається на чисельні порушення норм матеріального і процесуального права, допущені судом першої інстанції при розгляді та вирішенні справи.

Насамперед, нею вказується на допущену судом неповноту при з»ясуванні дійсних обставин справи, зокрема, чи мається у ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» право на пред»явлення цього позову, зважаючи на те, що ним було відступлене право вимоги за кредитним договором № ZPA0GK від 28.02.2008р. ПАТ «Акцент-Банк», про свідчить отриманий нею лист та додаткова угода до кредитного договору.

Для перевірки вказаних доводів апеляційної скарги, які підтримані представником позивача ОСОБА_6 в ході апеляційного розгляду, та усунення неповноти в цій частині, колегією були витребувані додаткові документи від позивача, за якими встановлені наступні обставини.

Спочатку представником ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» були надані письмові пояснення, що у відповідності до умов іпотечного договору було видано заставну, тому ПРИВАТБАНК має право на звернення стягнення на предмет іпотеки як держатель заставної.

Однак вказані ствердження спростовуються відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого вбачається, що за реєстраційним записом про іпотеку 6132947 від 29.02.2008р., який внесено на підставі договору іпотеки від 29.02.2008р., укладеного між іпотекодавцем ОСОБА_2 та іпотекодержателем ЗАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» про передачу в іпотеку житлового будинку, розташованого за адресою: Запорізька обл., Кам»янсько-Дніпровський р-н, с. Водяне, вул. Миру, 331, відомості про заставну відсутні ( Т. 2 а.с. 129-133).

Також представником ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» вказувалось, що між ПриватБанком та АкцентБанком був укладений договір факторингу щодо передачі кредитного та іпотечного договорів, за якими стороною є ОСОБА_2, з подальшим наданням послуг за договором аутсорсингу, за яким ПРИВАТБАНК має право витребувати заборгованість на свою користь.

З наданих на обгрунтування вказаних пояснень копій договорів вбачається наступне.

За договором факторингу № 1 від 15 вересня 2008р. ПриватБанк як фактор зобов»язався передати грошові кошти ЗАТ «Акцент-Банк» як клієнту за проданим правом вимоги щодо отримання на свою користь від боржників клієнта платежів по кредиту, відсоткам, комісіям, винагородам, інших платежів, неустойки, які існують у клієнта відповідно до умов договорів на дату укладення цього договору факторингу та визначені у Додатку № 1 до цього договору ( Т. 2 а.с. 135-136).

В Додатку № 1 до договору факторингу, витяг з якого надано до матеріалів справи, серед інших зазначено кредитний договір № ZPA0GK від 28.02.2008р., укладений з ОСОБА_2 ( а.с. 136-зворот).

Зі змісту договору факторингу № 1 від 15 вересня 2008р. слідує, що ЗАТ «АкцентБанк» є клієнтом, який відступає борги своїх боржників факторові в особі ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК», а не навпаки.

З цього приводу представник позивача надав пояснення, що у вказаному договорі факторингу допущено помилку в зазначенні сторін, де клієнтом слід вважати ПриватБанк, а фактором ЗАТ «АкцентБанк». Іншого не могло матись на увазі, оскільки кредитна справа та договір іпотеки з ОСОБА_2 були укладені тільки за півроку до договору факторингу та перебували саме в ПриватБанку, який і відступав борги по них АкцентБанку.

Колегія приймає такі доводи представника ПриваБанку як спроможні, оскільки вони підтверджуються наступними матеріалами справи.

Так, уклавши з ОСОБА_2 кредитний договір 28.02.2008р. та іпотечний договір 29.02.2008р., ПриватБанк до 15.09.2008р. ні з ким іншим договору щодо відступлення права вимоги за цими договорами не укладав. Тобто міг бути тільки клієнтом за договором факторингу.

Крім того, саме про таке становище сторін за договором факторингу № 1 від 15.09.2008р. вказує укладена 30 травня 2014р. між цими ж сторонами додаткова угода № 1 до договору факторингу від 15.09.2008р., в якій ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» зазначено як клієнт, а ПАТ «Акцент-Банк» як фактор, та якою вносились корективи до первісного договору факторингу ( Т. 2 а.с. 137).

На користь тому, що між ПриватБанком як клієнтом та АкцентБанком як фактором відбулось відступлення заборгованості ОСОБА_2 за договором № ZPA0GK від 28.02.2008р. свідчить той факт, що в подальшому додаткова угода до вказаного кредитного договору укладалась вже між ОСОБА_2 та ОСОБА_7.

Так, 31 серпня 2011р. ПАТ «Акцент-банк» уклало з ОСОБА_2 додаткову угоду до кредитного договору № ZPA0GK від 28.02.2008р., якою були внесені істотні зміни до первісного договору, розроблено новий графік щомісячних платежів, які підписані відповідачем ( Т. 1 а.с. 19-22).

Таким чином, із зазначеного вбачається, що в дійсності відбулась продажа позивачем ОСОБА_7 права вимоги за кредитним договором з відповідачем. Проте такого відступлення не відбулось за іпотечним договором № ZPA0GK від 29.02.2008р., оскільки нотаріально посвідченого договору не укладалось, та до теперішнього часу іпотекодержателем іпотечного майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно значиться ПРИВАТБАНК.

Що стосується наявності у ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» в такому разі права на пред»явлення позову до ОСОБА_2 про звернення стягнення на іпотечне майно, то додатково з»ясувались такі обставини.

01 листопада 2007р. між ЗАТ «Акцент-Банк» як замовником та ЗАТ «ПриватБанк» як виконавцем укладено договір № 1.07 про надання послуг (аутсорсинг), згідно з яким виконавець надає у розпорядження замовника своїх співробітників для надання послуг замовнику ( Т. 2 а.с. 138-139).

Додатковою угодою № 1 від 29 грудня 2007р. до договору № 1.07 надання послуг (аутсорсингу) від 01.11.2007р. визначено, які саме послуги обумовлені договором аутсорсингу ( Т. 2 а.с. 139-140).

Відповідно до п. 1.4 вказаної додаткової угоди від 26.12.2007р., до числа послуг включено надання виконавцем замовнику послуг щодо стягнення заборгованості з боржників замовника, а саме, здійснення від свого або від імені замовника дій, спрямованих на погашення заборгованості, яка виникла на підставі кредитних договорів, стороною у яких є замовник, у зв»язку з чим виконавець може представляти інтереси замовника у судах всіх інстанції з правами, які надані законодавством позивачу, в тому числі з правом подання позову, зміни предмета або підстав позову, включаючи право на укладення мирової угоди, отримання рішень, ухвал, постанов та їх оскарження. Для надання вказаних послуг замовник видає виконавцю довіреність, в якій детально відображає зміст повноважень та юридичних дій.

Також за змістом вказаного п. 1.4 додаткової угоди від 26.12.2007р. замовник надає дозвіл виконавцю на свій розсуд визначати при стягненні заборгованості з боржника замовника як він має здійснювати стягнення: від імені замовника, чи від свого імені, але при цьому у випадку стягнення виконавцем в ході виконання цього договору з боржників замовника заборгованості на свою користь все отримане (як на добровільній підставі, так і за судовим рішенням або у виконавчому провадженні) підлягає передачі замовнику.

Строк дії вказаного договору аутсорсингу за пунктом 4.2 визначено сторонами до 01 листопада 2012р. Додатковою угодою № 2 від 01 листопада 2012р. до договору № 1.07 від 01.11.2007р., в пункт 4.2 внесено зміни та викладено у наступній редакції: «договір набирає чинності з дня його підписання сторонами на строк до 02 листопада 2013р. У випадку, якщо не пізніше 1 місяця до закінчення дії договору жодна із сторін не повідомить про припинення його дії другу сторону, він вважається продовженим на тих же умовах на строк, який встановлено при укладенні договору» ( Т. 2 а.с. 141).

З пояснень представника позивача слідує, що жодна із сторін не виявила бажання припинити договір аутсорсингу, тому він з 02 листопада 2013р. був продовжений ще на 5 років.

Крім того, позивачем надана також довіреність 986 від 25 грудня 2012р., яку ОСОБА_7 як замовником було видано ПриватБанку як виконавцю за договором аутсорсингу.

Згідно з вказаною довіреністю ПАТ «Акент-Банк» уповноважує ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в особі представників ПриватБанку представляти інтереси А-Банку за довіреністю від юридичної особи ПриватБанку у всіх органах державної влади і управління, зокрема, у всіх судах України з наданням прав, передбачених законодавством для позивача, відповідача, кредитора, боржника, заявника, стягувача з усіма права без обмеження.

Таким чином, у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» маються всі повноваження на пред»явлення позовів від свого імені та за довіреністю ПриватБанку щодо заборгованості боржників ОСОБА_7 з подальшим передання отриманого боргу А-Банку.

Отже, не зважаючи на те, що судом першої інстанції допущено неповноти у встановленні вказаних обставин, які усунуті при апеляційному розгляді справи, але вказані обставини не впливають на висновки суду першої інстанції щодо наявності прав і повноважень у позивача звертатись від свого імені та в своїх інтересах з позовами до боржників замовника в особі А-Банку.

З огляду на вказані обставини, не має суттєвого значення, що у листі № 20.1.1.3.2/6-6230/110 зазначена інша дата укладення між ПриватБанком та АкцентБанком договору про відступлення права вимоги 29.02.2008р., оскільки за дослідженими документами в дійсності факторинг відбувся 15.09.2008р., а до цього часу ніяких змін у правовідносинах між ПриватБанком, АкцентБанком та ОСОБА_2 не відбувалось, а сама відповідач в цей період виконувала зобов»язання за договором перед ПриватБанком.

В апеляційній скарзі апелянт наголошує також на тому, що суд першої інстанції не виконав вимог ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 23.09.2015р. в частині перевірки факту направлення вимоги про виселення боржнику та придбання іпотечного майна за рахунок кредитних коштів.

Проте ці доводи частково спростовуються мотивувальною частиною рішення.

Так, судом першої інстанції зазначено, що після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Зі змісту зазначених норм убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду.

Суд правильно зазначив з цього приводу, що задоволення позову про виселення мешканців із переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч. 2 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку». З урахуванням ч. 2 ст. 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 09 вересня 2015р. у справі № 6-455цс, прийнятій у відповідності до положень ст.ст. 355, 360-4 ЦПК України, яка за вимогами ст. 360-7 ЦПК України є обов»язковою для врахування судами, які розглядають справи із застосуванням норми матеріального права, щодо якої висловлена ця правова позиція.

Крім того, розгляд справи триває з листопада 2014р., отже з цього часу відповідач є обізнаною щодо вимоги про її виселення з житлового будинку, але добровільно будинок не полишає, заперечуючи проти позову.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що є недоведеним той факт, що житловий будинок, переданий в іпотеку, придбано за кредитні кошти, то колегія встановила таке.

Відповідно до п. 8.1 кредитного договору ОСОБА_3 надає позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 28.02.2008р. по 28.02.2028р. включно, у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 87 000 доларів США на наступні цілі: у розмірі 70 0 0 доларів США на придбання нерухомості, у розмірі 1 400 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 500 доларів США страхування майна, 350 доларів США - особисте страхування, а також 17 000 доларів США на сплату страхових платежів ( Т. 1 а.с. 17-зворот).

Представник ПриватБанку пояснив, що основана сума кредиту у розмірі 70 000 доларів США надавалась ОСОБА_2 через касу банку однією сумою, але квитанція не зберіглась. Однак отримання цієї суми підтверджується усіма подальшими діями відповідача: придбанням нею житлового будинку, сплатою нею кредиту, укладання в 2011р. додаткової угоди, в якій вона визнала заборгованість за кредитним договором.

Дійсно, 29 лютого 2008р. - наступного дня після укладення кредитного договору та надання їй кредиту у сумі 70 000 доларів США на придбання нерухомості ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу житлового будинку № 331 по вул. Миру в с. Водяне, Кам»янсько-Дніпровського р-ну Запорізької області ( Т. 2 .с. 55-57).

В пункті 2 вказаного договору купівлі-продажу зазначено, що продаж будинку вчинено за 505 000 грн., що еквівалентно 100 000 доларів США, з яких 126 250 грн., що еквівалентно 25 000 доларам США, продавець отримав до підписання цього договору, а решту грошей, тобто 378 750 грн., що еквівалентно 75 000 доларів США покупець сплачує продавцю 29.02.2008р., а фактична сплата коштів підтверджена нотаріально посвідченою заявою продавця ( Т. 2 а.с. 61).

При цьому, в пункті 8.3 кредитного договору, який укладено днем раніше договору

купівлі-продажу будинку, вже було визначено, що забезпеченням виконання зобов»язання за кредитним договором виступає іпотека будинку 127,10 кв. м, що знаходиться за адресою: Запорзька обл., Кам»янсько-Дніпровський р-н, с. Водяне, вул. Миру, 331.

Сукупністю всіх наведених даних підтверджується, що отримані в кредит кошти у сумі 70 000 доларів США пішли саме на придбання вищезазначеного житлового будинку. А той факт, що будинок коштує 100 000 доларів США, а кредитні кошти на придбання нерухомості складають лише 70 000 доларів США, не впливає на визначення статусу будинку як такого, що придбаний за кредитні кошти. Тому у відповідності до ч. 2 ст. 109 ЦПК України всі мешканці іпотечного житлового будинку у цій справі можуть бути виселені із нього при зверненні стягнення без надання іншого постійного жилого приміщення.

Отримання 70 000 доларів США підтверджується також тим, що ОСОБА_2 тривалий час намагалась дотримуватись графіку платежів, сплачуючи щомісячні платежі, а 31 серпня 2011р. уклала додаткову угоду з ПАТ «Акцент-Банк», у якій нею визнано заборгованість за тілом кредиту після здійснення реструктуризації заборгованості у сумі 101 926,77 доларів США, з яких 70 000 доларів США нею отримано на придбання нерухомості ( Т. 1 а.с. 19).

Стосовно строку позовної давності, на сплив якого посилається апелянт в апеляційній скарзі, слід зазначити наступне.

Пропуск строку позовної давності апелянт пов»язує з вибуттям ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з кредитних правовідносин в момент укладення договору факторингу. Але, як вище встановлено, ПриватБанк на тепер здійснює свої повноваження на підставі договору аутсорсингу, здійснюючи звернення стягнення в судовому порядку на предмет іпотеки, грошові кошти від реалізації якого будуть спрямовані на користь замовника ПАТ «Акцент-Банк».

Отже, строк позовної давності у даному випадку є актуальним для кредитора ПАТ «Акцент-Банк». Цей строк, який складає 3 роки, не пропущено кредитором, оскільки у відповідності до ст. 264 ЦК України боржником вчинено дії, які переривають строк позовної давності. Так, з розрахунку заборгованості, який не оспорюється в апеляційній скарзі, слідує, що ОСОБА_2 періодично здійснювала платежі до 26.12.2013р. включно, не допускаючи перерв у сплатах більше, ніж в 1 рік. З позовом ОСОБА_3 звернувся до суду 05.11.2014р., тобто після переривання строку позовної давності останнім платежем, минуло 11 місяців. Тому строк позовної давності не пропущено кредитором щодо всієї суми заборгованості, яку визначено в позові.

В апеляційній скарзі зазначається також, що суд не сприяв повному та всебічному з»ясуванню обставин справи та вийшов за межі позовних вимог Банку в частині визначення початкової ціни продажу предмету іпотеки.

Так, на думку апелянта, суд на порушення ч. 1 ст. 11 ЦПК України визначив початкову ціну продажу іпотечного майна, про що не зазначено в позові. Але в ході розгляду справи не ставив на обговорення це питання, одночасно порушивши принцип змагальності сторін.

Відповідно до вимог ст.ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» в рішенні суду про звернення стягнення на предмет іпотеки в обов»язковому порядку має зазначатись, зокрема, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

За вимогами вказаної норми зазначення такої ціни є обов»язком, а не правом суду, тому в будь-якому випадку з»ясування цього питання не є виходом за межі позовних вимог, оскільки початкова ціна предмета іпотеки є необхідною складовою резолютивної частини рішення у випадку задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції не сприяв, на думку апелянта, змагальності сторін при вирішення питання про початкову ціну іпотечного майна, колегією було надано сторонам можливість надати оцінку предмета іпотеки.

Представник Банку вказував, що таку оцінку надавати не буде, оскільки його влаштовує ціна, зазначена в рішенні суду.

Представник апелянта ОСОБА_2 з цього приводу вказував, що вважає рішення суду незаконним в цілому, оскільки у Банку відсутнє право на пред»явлення позову, ним пропущено строк позовної давності, ним не доведено сам факт надання кредитних коштів відповідачу та їх отримання останньою, тому сторона відповідача не буде проводити оцінку майна.

Справа слухалась апеляційним судом у декількох судових засіданнях, та принаймні у двох із них представнику апелянта роз»яснювалось, що у випадку визнання апеляційної скарги необґрунтованою постане питання про дійсну оцінку житлового будинку на час постановлення рішення. Проте останній не виявив бажання провести будь-яке дослідження з питання вартості іпотечного майна.

Отже, посилаючись на порушення судом принципу змагальності при з»ясуванні питання початкової ціни іпотечного майна, представник апелянта не скористався цим своїм правом, наданим йому на стадії апеляційного провадження у справі.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції за відсутності інших даних щодо вартості предмета іпотеки, ніж визначеної у іпотечному договорі, обґрунтовано прийняв її як узгоджену сторонами початкову ціну. При цьому, апеляційний суд враховує, що сторони відмовились від проведення будь-якого дослідження з цього питання, а з власної ініціативи суд будь-якої інстанції ініціювати його не може.

Підсумовуючи все вищенаведене, колегія вважає, що викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду, тому у відповідності до вимог ст. 308 ЦПК України її слід відхилити із залишенням без змін оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 12 січня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Савченко О.В.

Судді: Кочеткова І.В.

ОСОБА_1