АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/1267/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Ярмолюка О.І.,

суддів Власенка О.В., Юзюка О.М.,

секретар Шевчук Ю.Г.,

з участю позивачки ОСОБА_1,

її представника ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Хмельницької обласної фірми «Кіновідеопрокат» про визнання наказу про звільнення незаконним і його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та допомоги у звязку з тимчасовою непрацездатністю за апеляційною скаргою Хмельницької обласної фірми «Кіновідеопрокат» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 травня 2016 року,

встановила:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з уточненим у подальшому позовом до Хмельницької обласної фірми «Кіновідеопрокат» (далі Фірма) про визнання наказу про звільнення незаконним і його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та допомоги у звязку з тимчасовою непрацездатністю.

ОСОБА_1 зазначила, що з 1 грудня 1993 року вона працювала на посаді головного бухгалтера Фірми. Наказом від 8 грудня 2015 року № 183-к її було звільнено з роботи відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обовязків. Позивачку притягнуто до дисциплінарної відповідальності за те, що вона до 15 вересня 2015 року не усунула порушення, зазначені в пунктах 3, 4 другого абзацу листа (вимоги) Державної фінансової інспекції в Хмельницькій області від 18 серпня 2015 року № 22-04-03-14/5108 «Про усунення виявлених ревізією порушень». Звільнення позивачки є незаконним, оскільки порушення законодавства з фінансових питань, які дійсно мали місце в роботі бухгалтерії Фірми, були усунуті нею в строк. Вони не призвели до порушень трудових прав працівників, додаткових фінансових витрат Фірми чи інших негативних наслідків. Крім того, позивачку звільнено після спливу строку для застосування дисциплінарного стягнення та в період її тимчасової непрацездатності.

За таких обставин ОСОБА_1 просила суд визнати наказ від 8 грудня 2015 року № 183-к про її звільнення з роботи незаконним і скасувати цей наказ, поновити її на посаді головного бухгалтера Фірми, стягнути з відповідача на свою користь 24265 грн. 15 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з 29 грудня 2015 року по 11 травня 2016 року та 3797 грн. 53 коп. допомоги у звязку з тимчасовою непрацездатністю в період з 8 по 28 грудня 2015 року.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 травня 2016 року позов задоволено частково. Визнано незаконним і скасовано наказ від 8 грудня 2015 року № 183-к про звільнення ОСОБА_1 з роботи. ОСОБА_1 поновлено на посаді головного бухгалтера Фірми з 8 грудня 2015 року. Стягнуто з Фірми на користь ОСОБА_1 24222 грн. 38 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з відрахуванням податків і зборів за період з 29 грудня 2015 року по 11 травня 2016 року включно. В решті позову відмовлено, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд керувався тим, що звільнення ОСОБА_1 проведено відповідачем з порушенням чинного законодавства та відсутні підстави для стягнення з Фірми на користь позивачки допомоги у звязку з тимчасовою непрацездатністю.

В апеляційній скарзі Фірма просить скасувати рішення суду в частині задоволених вимог та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду щодо відмови в позові ОСОБА_1 про стягнення допомоги у звязку з тимчасовою непрацездатністю Фірмою не оскаржується.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивачка ОСОБА_1 зазначила, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Заслухавши учасників процесу та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Суд першої інстанції не в повній мірі зясував обставини, якими обґрунтовувались позовні вимоги та заперечення сторін, і не дотримався положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок), який підлягав застосуванню.

У звязку з неповним зясуванням судом обставин, що мають значення для справи та порушенням судом норм матеріального права оскаржуване рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає зміні.

Згідно з ч. 5 ст. 88 ЦПК України має бути змінений розподіл судових витрат.

Встановлено, що ОСОБА_1 працювала в Фірмі на посаді головного бухгалтера.

У липні 2015 року Державна фінансова інспекція в Хмельницькій області провела позапланову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Фірми за період з 1 січня 2007 року по 30 червня 2015 року.

Під час цієї ревізії виявлено ряд недоліків ведення бухгалтерського обліку. Зокрема, в порушення п.п. 3.5, 4.3 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного Банку України від 15 грудня 2004 року № 637, у видаткових касових ордерах були відсутні найменування, номер, дата та місце видачі документа, який засвідчував особу одержувача коштів з каси Фірми, а в касових книгах записи робилися не щоденно (за декілька робочих днів) і відсутні записи в графі «Номер кореспондуючого рахунку субрахунку».

18 серпня 2015 року Державна фінансова інспекція в Хмельницькій області направила Фірмі лист (вимогу) № 22-04-03-14/5108 про усунення виявлених ревізією порушень до 16 вересня 2015 року.

На підставі цієї вимоги 31 серпня 2015 року директор Фірми видав наказ № 69, яким зобовязав головного бухгалтера ОСОБА_1 та провідного спеціаліста старшого бухгалтера ОСОБА_4 усунути порушення до 15 вересня 2015 року.

Супровідним листом від 14 вересня 2015 року № 1-3/175 Фірма направила Державній фінансовій інспекції в Хмельницькій області завірені копії касових книг і видаткових касових ордерів з виправленими недоліками.

21 вересня 2015 року Державна фінансова інспекція в Хмельницькій області повідомила Фірму, що виявлені ревізією порушення не усунуті.

Наказом від 8 грудня 2015 року № 183-к ОСОБА_1 звільнено з роботи відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обовязків.

Зазначені обставини визнані сторонами, підтверджуються показаннями свідків і наявними у справі письмовими доказами.

Частина 6 статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку одноразового грубого порушення трудових обовязків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

За змістом указаної норми підставою для звільнення працівника є вчинення ним одноразового грубого порушення трудових обовязків.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у пункті 27 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обовязків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду.

При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обовязку, який входить до кола його трудових обовязків, а й можливість виконання ним зазначеного обовязку за встановлених судом фактичних обставинах справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного звязку між невиконанням працівником трудових обовязків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 21 травня 2014 року (справа № 6-33цс14), яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів, що зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

З матеріалів справи вбачається, що виявлені Державною фінансовою інспекцією в Хмельницькій області під час ревізії недоліки ведення бухгалтерського обліку не є грубими. Вони не призвели до порушень трудових прав працівників, додаткових фінансових витрат Фірми чи інших негативних наслідків.

ОСОБА_1 визнала ці порушення та вчинила дії на їх усунення. Так, 14 вересня 2015 року, тобто у строк, установлений наказом від 31 серпня 2015 року № 69, Фірма направила Державній фінансовій інспекції в Хмельницькій області завірені копії бухгалтерських документів (а.с. 44-45), які свідчать про усунення нею недоліків ведення бухгалтерського обліку.

Державна фінансова інспекція в Хмельницькій області не здійснювала перевірку обставин виправлення Фірмою виявлених під час ревізії порушень, отже лист останньої від 21 вересня 2015 року № 22-04-03-4/5792 (а.с. 46) і показання свідка ОСОБА_5 з цього приводу є сумнівними та ґрунтуються на припущеннях.

Надані Фірмою суду докази достовірно не спростовують твердження ОСОБА_1 про невчинення нею дисциплінарного проступку.

За таких обставин суд першої інстанції правильного виходив із того, що в діях позивачки роботодавцем не доведено одноразового грубого порушення трудових обовязків, яке може бути підставою для її звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Згідно з п. 1.3 Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоровя України від 9 квітня 2008 року № 189 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 4 липня 2008 року за № 589/15280), непрацездатність (утрата працездатності) це стан здоровя (функцій організму) людини, обумовлений захворюванням, травмою тощо, який унеможливлює виконання роботи визначеного обсягу, професії без шкоди для здоровя.

Тимчасова непрацездатність це непрацездатність особи внаслідок захворювання, травми або з інших причин, що не залежить від факту втрати працездатності (пологи, карантин, догляд за хворим тощо), яка має тимчасовий зворотний характер під впливом лікування та реабілітаційних заходів, триває до відновлення працездатності або встановлення групи інвалідності, а в разі інших причин до закінчення причин відсторонення від роботи. Тимчасова непрацездатність застрахованих осіб засвідчується листком непрацездатності.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Трудове законодавство не тільки визначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.

Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Саме до цього зводиться правовий висновок, що висловлений Верховним Судом України у постанові від 21 травня 2014 року (справа № 6-33цс14).

Звільнення ОСОБА_1 було проведено відповідачем 8 грудня 2015 року. В день звільнення позивачці виданий листок непрацездатності серії АГЩ № 005122 (а.с. 165).

За таких обставин суд обґрунтовано керувався тим, що Фірма звільнила ОСОБА_1 в період її тимчасової непрацездатності.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що звільнення ОСОБА_1 проведено відповідачем з порушенням чинного законодавства, є правильним. Доводи апеляційної скарги не спростовують цей висновок суду.

Разом із тим, при вирішенні позову про стягнення з Фірми на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд припустився помилки.

В силу ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

З урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства суд обґрунтовано виходив з того, що з Фірми на користь позивачки має бути стягнутий середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 29 грудня 2015 року до 11 травня 2016 року.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу розраховується з врахуванням положень Порядку.

Відповідно до абзаців 1, 3, 4 пункту 2, абзацу 3 пункту 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у звязку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку (виходячи з установлених працівнику в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу).

Пунктами 5, 8 Порядку визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

Суд першої інстанції помилково виходив з того, що протягом останніх двох календарних місяців перед звільненням (жовтень, листопад 2015 року) позивачка не працювала, тому середня заробітна плата має обчислюватися виходячи з розміру заробітку за два попередні місяці (серпень, вересень 2015 року).

З табелів обліку робочого часу за жовтень, листопад 2015 року (а.с. 22, 23) і довідки про заробітну плату за 2015 рік (а.с. 145) вбачається, що у жовтні 2015 року ОСОБА_1 відпрацювала 8 робочих днів, внаслідок чого їй була нарахована заробітна плата в сумі 2133 грн. 20 коп.

Названі обставини залишилися поза увагою суду, що призвело до неправильного обчислення судом середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Отже, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 протягом останніх 2 календарних місяців, які передували її звільненню з роботи, становила 266 грн. 65 коп. (2133,20:8).

Вимушений прогул ОСОБА_1 в період з 29 грудня 2015 року до 11 травня 2016 року тривав 91 робочий день (3+19+21+22+21+5), тому її середній заробіток за цей період становить 24265 грн. 15 коп. (266,65х91).

В цій частині рішення суду слід змінити.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, оскільки має місце неправильне застосування норм матеріального права.

При розподілі судових витрат, апеляційний суд враховує пропорційність задоволених вимог. Позов у частині вимог майнового характеру заявлено з ціною 28062 грн. 68 коп. (24265,15+3797,53) і задоволено на суму 24265 грн. 15 коп., тобто на 86,47 % (24265,15х100:28062,68).

Таким чином, з Фірми на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 908 грн. 48 коп. (1218х0,4)+(1218х0,4х86,47:100).

Керуючись ст.ст. 88, 303, 307, 309, 314, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Хмельницької обласної фірми «Кіновідеопрокат» задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 травня 2016 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та судового збору змінити.

Стягнути з Хмельницької обласної фірми «Кіновідеопрокат» на користь ОСОБА_1 24265 грн. 15 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (сума заробітної плати визначена без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обовязкових платежів).

Стягнути з Хмельницької обласної фірми «Кіновідеопрокат» на користь держави 908 грн. 48 коп. судового збору.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий /підпис/ ОСОБА_6

Судді: /підпис/ ОСОБА_7

/підпис/ ОСОБА_8

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_9

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 54