Справа № 447/2974/15 Головуючий у 1 інстанції: Карбовнік І.М.
Провадження № 22-ц/783/4094/16 Доповідач в 2-й інстанції: Зверхановська Л. Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4 та її представника - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 04 травня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 04 травня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа: Колодрубівська сільська рада Миколаївського району Львівської області, про визнання заповіту недійсним.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим. Вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги того, що відповідно до ст. 41 ЦК УРСР заповіт є односторонньою угодою, така угода очевидно виходить за межі побутових, а тому потребує дозволу органу опіки і піклування (ст. 145 КпШС). Крім того вказує на те, що оскаржений заповіт складено на користь опікуна померлої ОСОБА_6 - ОСОБА_4, що суперечить ст.146 КпШС. Апелянт також зазначає, що на момент підписання заповіту ОСОБА_6 не мала повного обсягу дієздатності.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржене рішення у повній мірі відповідає даним вимогам.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, позивач звернувся в суд з позовом про визнання заповіту недійсним, покликаючись на те, що такий не відповідає вимогам закону, укладений недієздатною особою, без згоди органу опіки та піклування, в користь опікуна ОСОБА_4

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Колодруби і його матір'ю була ОСОБА_7.

З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження вбачається, що матір'ю ОСОБА_7, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 була ОСОБА_6.

З матеріалів справи вбачається, що 25.12.2001 опікунська рада при виконкомі Колодрубівської сільської ради Миколаївського району Львівської області прийняла рішення про призначення опікуном ОСОБА_6 2013 року народження ОСОБА_4 (рішення №7).

Рішенням виконавчого комітету Колодрубівської сільської ради Миколаївського району Львівської області №76 від 25.12.2001 року встановлено опіку над пристарілою ОСОБА_6та її опікуном призначено ОСОБА_4

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Колодруби Миколаївського району Львівської області у віці 89 років, що стверджується свідоцтвом про її смерть.

15.02.2002 року ОСОБА_6 склала заповіт, посвідчений сільським головою Колодрубівської сільської ради Миколаївського району Львівської області та зареєстрований в реєстрі за №13, за умовами якого все належне їй майно вона заповіла ОСОБА_4.

Відповідно до ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотньої дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства. який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відтак, колегія суддів вважає, що спірні правовідносини регулюються нормами ЦК УРСР (1963 року) та КпШС УРСР.

Згідно ст.41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків.

Статтею 48 ЦК УРСР було передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

У ст. ст.52 ЦК УРСР визначено, що недійсною є угода, укладена громадянином, визнаним недієздатним через душевну хворобу або недоумство.

Відповідно до ст.131 КпШС УРСР опіка встановлюється над неповнолітніми, які не досягли п'ятнадцяти років, і над громадянами, визнаними судом недієздатними внаслідок душевної хвороби або недоумства.

Однак, доказів того, що ОСОБА_6 була визнана судом недієздатною внаслідок душевної хвороби або недоумства, позивачем не подано.

Крім того, враховуючи характер оспорюваного правочину та порядок його укладення, колегія суддів вважає безпідставними твердження апелянта про те, що на укладення заповіту ОСОБА_6 необхідна була згода органу опіки та піклуваня.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Відповідно до ст. 529 Цивільного кодексу Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Частиною 1 ст.548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Статтею 549 Цивільного кодексу Української РСР визначається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Проте, доказів того, що ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6 матеріали справи не містять.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав і обов'язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Кожен, чиї права і свободи, викладені у цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України, ст.3 ЦПК України, ст.6 Кодексу адміністративного судочинства.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відтак, суд повинен встановити факт порушення особистих прав особи, які підлягають захисту в судовому порядку в обраний нею спосіб.

Відповідно п.11 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

В рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 р. в справі №1-10/2004 Конституційний суд України визначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Колегія суддів вважає, що позивачем відповідно до вимог ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України на підставі належних та допустимих доказів не доведено, що відповідачем порушено будь -які його права та охоронювані законом інтереси, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 04 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: