22-ц/775/489/2016(м)
Єдиний унікальний номер 263/9085/15-ц
Номер провадження 22-ц/775/489/2016(м)
Головуючий у 1-й інстанції: Шатілова Л.Г.
Доповідач: Лопатіна М.Ю.
У Х В А Л А

Іменем України

22 червня 2016 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді: Лопатіної М.Ю.

суддів: Сороки Г.П., Биліни Т.І.

при секретарі: Зал Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до виконавчого комітету Маріупольської міської ради, треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Житло-плюс», орган опіки та піклування Жовтневої районної адміністрації Маріупольської міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням

за апеляційною скаргою виконавчого комітету Маріупольської міської ради на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 березня 2016 року,-

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 березня 2016 року вищезазначений позов ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права користування житловим приміщенням задоволено.

Визнано за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та її неповнолітніми дітьми: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, право користування двокімнатною квартирою № 87 житловою площею 27,2 кв.м., загальною площею 45,0 кв.м., в будинку № 96 по вул. Артема в м. Маріуполі Донецької області.

В апеляційній скарзі, відповідач, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги виконавчий комітет Маріупольської міської ради зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 не було надано доказів на підтвердження або спростування тих обставин, що зумовлювали її права на спірну квартиру, окрім акту комісійного виходу. Крім того, суд не врахував, що позивач зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням, а саме квартирою № 42 у будинку № 196 по пр. Нахімова у м. Маріуполі, де вона зареєстрована з дітьми, при цьому ОСОБА_1 та її діти ніколи не були прописані у спірній квартирі. Також місцевим судом не було прийнято до уваги, що після смерті наймача спірної квартири, позивач зареєструвала шлюб з іншим чоловіком, що також є доказом того, що остання не є членом сімї наймача ОСОБА_4 Крім того ОСОБА_1 з часу визнання ОСОБА_4 наймачем спірної квартири не зверталась до житлово-експлуатаційних організацій з намірами оформити факт її проживання у спірній квартирі, письмової згоди на це наймач не надавав.

Представник відповідача ОСОБА_5, діючий за довіреністю, в судовому засіданні апеляційного суду підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Позивач у суді апеляційної інстанції заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представники третіх осіб - товариства з обмеженою відповідальністю «Житло-плюс» (далі: ТОВ «Житло-плюс»), органу опіки та піклування Жовтневої районної адміністрації Маріупольської міської ради в суд не зявились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, направили до апеляційного суду листи, в яких просили справу розглянути за відсутності їх представників.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що на підставі рішення виконкому Жданівської міської ради № 90 від 13 березня 1985 року ОСОБА_6 на сімю з трьох чоловік був виданий ордер на двокімнатну квартиру № 87 житловою площею 27,2 кв.м. в будинку № 96 по вул. Артема в м. Маріуполі (а.с.4).

ОСОБА_6 та його дружина ОСОБА_7 бузи зняті з реєстрації в даній квартирі у звязку зі смертю (а.с.5)

Рішенням колегії Жовтневої районної адміністрації м. Маріуполя від 26 січня 2005 року за № 15/3 ОСОБА_4, сина ОСОБА_6, визнано наймачем вищезазначеної квартири (а.с.13). Згідно особового рахунку даної квартири № 6087-16, ОСОБА_4 був зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_4 з 09 квітня 1985 року.(а.с.5)

Позивач ОСОБА_1, з 14 вересня 2002 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 та від шлюбу мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3.(а.с.12, 18, 19)

09 травня 2014 року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, загинув (а.с.11).

Згідно з актом ТОВ «Житло-плюс» від 28 липня 2015 року, позивач ОСОБА_1 та її малолітні діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 2005 року по даний час проживають в ІНФОРМАЦІЯ_4 без реєстрації (а.с.6)

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилалась на те, що в 2005 році, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, вона з дітьми вселились у спірну квартиру як члени сім'ї наймача, постійно проживають і користуються даною квартирою, вона бере участь у витратах, пов'язаних з оплатою комунальних послуг та інших зобов'язань, що випливають з договору найму. Квартира, де вони з дітьми зареєстровані знаходиться у власності її матері, іншого житла вони з дітьми на мають.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивач з дітьми вселилась у спірну квартиру зі згоди наймача, з 2005 року разом з дітьми проживає і користується квартирою як член сім'ї наймача, бере участь у витратах пов'язаних з оплатою комунальних послуг та інших зобов'язань, що випливають із договору найму, то вона та її малолітні діти набули право користування спірним жилим приміщенням.

Такі висновки судів ґрунтуються на законі та відповідають фактичним обставин справи.

Згідно зі ст. 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користуватися жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

За змістом вказаної норми при вирішенні спорів про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи є зазначене приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, чи обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням та чи не зберігає ця особа за собою право власності чи користування іншим житлом.

Вирішуючи спір по суті та визнаючи за позивачем та її малолітніми дітьми право користування спірним жилим приміщенням, відповідно приписів ст. ст.212-214 ЦПК України, місцевий суд вірно виходив із доведеності позивачем обставин, на які вона посилалась на обґрунтування своїх вимог, зокрема із доведеності факту її вселення з дітьми у спірну квартиру в установленому законом порядку. Крім того, іншого житла вони фактично не мають, оскільки квартира АДРЕСА_1., в якій вони зареєстровані, згідно договору купівлі-продажу від 09 березня 2000 року знаходиться у власності іншої особи.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При розгляді справи суд першої інстанції обґрунтовано врахував інтереси малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3, визнавши за ними право користування спірним жилим приміщенням.

Факт проживання позивача з дітьми в спірній квартирі підтверджено вищезазначеним актом ТОВ «Житло-плюс» від 28 липня 2015 року, довідками Маріупольської спеціалізованої школи 1- Ш ступенів № 66, яка розташована в районі спірної квартири, з яких вбачається, що у даному учбовому закладі з 2009 року по 2015 рік навчався ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6 та був зарахований у перший клас ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7), медичними картками дітей,згідно яких адресою їх проживання зазначена спірна квартира (а.с.16-17), а також свідченнями свідків.

Встановлено, що заборгованість по квартплаті за спірне жиле приміщення відсутня (а.с.49), між позивачем та ОСОБА_4 до смерті останнього шлюб не розривався.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскільки позивач та її діти не були зареєстровані в спірному житловому приміщенні, письмова згода наймача на її вселення відсутня, то підстави для визнання за нею права користування житловим приміщенням відсутні - безпідставні, оскільки обставини, на які посилається заявник, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених у суді обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивач та її діти зареєстровані в іншому жилому приміщенні та, крім того, ОСОБА_1 приймала участь у приватизації іншої квартири, апеляційний суд не бере до уваги з огляду на те, що квартира, в якій прописані ОСОБА_1Ю, та діти є власністю іншої особи, а, квартира, в приватизації якої в неповнолітньому віці брала участь позивач (АДРЕСА_2), була продана у 2000 році (а.с.177).

Реєстрація шлюбу ОСОБА_1 з іншим чоловіком після смерті наймача спірної квартири ОСОБА_4 не свідчить про відсутність сімейних відносин у позивача та ОСОБА_4 до його смерті.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду, обґрунтовано викладені в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом першої інстанції правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржуване рішення суду першої інстанцій без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу виконавчого комітету Маріупольської міської ради відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді :