Справа № 146/181/13- ц Провадження № 22-ц/772/1828/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 2Доповідач Сопрун В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого: Сопруна В.В.,

суддів: Копаничук С.Г., Матківської М.В.,

при секретарі: Сніжко О.А.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2, яка представляє інтереси ОСОБА_5 до Раківської сільської ради, ОСОБА_3 про скасування рішення виконкому сільської ради,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 07 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2, яка представляє інтереси ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до Раківської сільської ради, ОСОБА_3 про скасування рішення виконкому сільської ради, мотивуючи позовні вимоги тим, що 20 квітня 2007 року виконавчий комітет Раківської сільської ради прийняв рішення № 18 «Про оформлення права власності на житловий будинок в с. Ракова по вул.. Зарічній, 133», яким за ОСОБА_6 визнано право власності на зазначений будинок. 24 квітня 2007 року на вказаний будинок видано свідоцтво про право власності. Даним рішенням відповідач порушив права та законні інтереси позивача, оскільки ОСОБА_6 без оформлення спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_7, який помер 11.02.1987 року і на частку у якій позивач має право, отримала свідоцтво про право власності на вказаний будинок.

Просила скасувати рішення виконавчого комітету Раківської сільської ради від 20 квітня 2007 року № 18 «Про оформлення права власності на житловий будинок №133 по вул.. Зарічна в с. Ракова».

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 07 квітня 2016 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 07 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Справа неодноразово розглядалась судами різних інстанцій.

Колегія суддів, заслухавши осіб, які зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, прийшла до висновку, що остання задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішенням, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що права позивача не порушені.

Судом встановлено, що після смерті 11.02.1987 року ОСОБА_7 відкрилася спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по вул.. Зарічна, 133, с. Ракова, Томашпільського району, Вінницької області, що відносився до категорії робочого двору.

Після смерті ОСОБА_7, його спадкоємці, в тому числі ОСОБА_6, до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини не зверталися.

На підставі рішення виконавчого комітету Раківської сільської ради від 20 квітня 2007 року № 18 «Про оформлення права власності на житловий будинок в с. Ракова по вул.. Зарічна, 133», без оформлення в установленому порядку спадщини після смерті сина, ОСОБА_6 (мати спадкодавця) отримала свідоцтво про право власності на вказаний будинок з допоміжними спорудами від 24 квітня 2007 року.

З виписок погосподарських книг Раківської сільської ради за 1996-2000 роки вбачається, що ОСОБА_6 прибула в дане домогосподарство лише в цей період, оскільки точна дата вибуття ОСОБА_6 зі свого домогосподарства №488 у спірне домогосподарство - №534 не вказано.

17 липня 2007 року ОСОБА_6 склала заповіт на належну їй нерухомість на ім'я свого сина ОСОБА_3, який 5 січня 2012 року після смерті спадкодавця отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Згідно ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

За змістом ч. 2 ст. 393 ЦК України передбачено, що власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ст.. 530 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що права позивача, як спадкоємця за законом другої черги після смерті брата не були порушені, так як на час відкриття спадщини черговість на спадкування за законом не порушувалася. Тому, на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 позивач ОСОБА_5 не мав права спадкування за законом.

Згідно ч.1 ст. 549 ЦК УРСР (в редакції Закону 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 560 ЦК спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину.

Як вбачається з матеріалів справи, після смерті ОСОБА_7 жоден із спадкоємців не звертався до нотаріальної контори про прийняття спадщини, у тому числі й ОСОБА_6

Зокрема, як встановлено судом 17 липня 2007 року ОСОБА_6 склала заповіт на спірний будинок на ім.»я свого сина відповідача ОСОБА_3, який після смерті спадкодавця 05.01.2012 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом (т.1 а.с.56, 81).

Ст.. 4, 10, 11, 57, 60, 64, 212 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, враховуючи вище викладене, колегія суддів, приходить до висновку, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову, оскільки, а ні позивач, а ні його представник не довели, що рішення виконавчого комітету Раківської сільської ради від 20 квітня 2007 року №18 «Про оформлення права власності на житловий будинок в селі Ракова по вул. Зарічна, 133» порушує будь-які права позивача ОСОБА_5, належних та допустимих доказів в розумінні ст..58, 59 ЦПК України, що ОСОБА_5 був власником спірного будинку матеріали справи не містять.

Зокрема, як вбачається свідоцтво про право власності на спірне домоволодіння від 24 квітня 2007 року, видане ОСОБА_6 не оспорювалось, а свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_3 є чинним, і питання про визнання недійсними цих правовстановлюючих документів у позовній заяві не ставилось.

Таким чином, оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції із урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, а тому доводи апеляційної скарги безпідставні, необґрунтовані і висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст..308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 07 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: підпис ОСОБА_8

Судді: підписи ОСОБА_9

ОСОБА_10

З оригіналом вірно: ОСОБА_8