Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/1126/16-ц
Провадження №: 2/332/655/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2016 р. Заводський районний суд міста Запоріжжя у складі:

головуючий суддя Шалпегіна О.Л.

за участю:

секретаря Кравець І.С.

відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по відсоткам за кредитним договором.

В обґрунтування заявленого позову зазначено, що 10.01.2007 р. між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 укладений договір № ZPE0RX00330340, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 2234,10 грн. Відповідач свої зобов'язання за вказаним договором не виконав, через що розмір простроченої заборгованості складає 1888,96 грн., а заборгованість за відсотками становить 12410,47 грн. Позивач зазначив, що, на його думку, датою 09.01.2008 р. в договорі визначено кінцеву дату виконання зобов'язань, а не припинення зобов'язань в цілому, а позовна давність за вимогами про стягнення прострочених щомісячних платежів повинна обчислюватися за період, відповідний терміну загальної позовної давності від дати звернення до суду. З наведених підстав позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за відсотками по кредиту за період з 18.03.2011 р. по 18.03.2016 р. в сумі 12410,47 грн.

Представник позивача, повідомлений у встановленому порядку про час і місце судового розгляду (а.с. 44), не використав свого права на участь у розгляді справи, до судового засідання не з'явився, надавши письмове клопотання про підтримку позовних вимог та розгляд справи у його відсутності (а.с. 37).

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не визнав та просив застосувати позовну давність, оскільки строк дії кредитного договору закінчився 09.01.2008 р., а останні платежі в рахунок погашення заборгованості за договором було внесено ним у березні-квітні 2007 р. Примусове, без його відома та згоди відрахування у березні 2016 р. позивачем з його заробітної плати суми близько 800 грн. не можна вважати таким, що перериває позовну давність. Крім того, відповідач зазначив, що з урахуванням правової позиції, яка була висловлена ВСУ України, Умови та правила надання банківських послуг, які додані до позову банку, не можуть вважатися частиною кредитного договору, оскільки він їх не підписував та з їх текстом ознайомлений не був. Також відповідач зазначив, що у 2013 р. банк звертався до суду із позовом про стягнення боргу за тим самим договором, проте за заявою банку позов був залишений без розгляду. З наведених підстав відповідач просив у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовити.

Вислухавши пояснення відповідача, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані сторонами докази, суд встановив такі обставини.

Відповідно до положень статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною першою статті 626 ЦК України цивільно-правовий договір визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Приписами частини 1 статті 1054 цього Кодексу визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

10.01.2007 р. між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (а.с. 15) та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № ZPE0RX00330340, шляхом підписання відповідачем відповідної заяви (а.с. 6).

Відповідно до укладеного договору відповідач отримав кредит у розмірі 2234,10 грн. на строк 12 місяців з 10.01.2007 р. до 09.01.2008 р. включно за умовами сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 2,0% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 30,16 грн. та єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 203,1 грн. в обмін на зобов'язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені в Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»)(СТАНДАРТ) строки. Погашення заборгованості повинно було здійснюватись шляхом щомісячної сплати з «10» по «15» числа кожного місяця суми 241,78 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що відповідно до Умов надання споживчого кредиту фізичним особам (п.п. 3.2.2, 3.2.3, 3.2.9) позичальник зобов'язаний здійснювати погашення кредиту у порядку та строки відповідно до заяви, сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до Заяви та п.п. 4.1, 4.2 даних Умов та Тарифів. Повністю повернути кредит до дати, зазначеної в Заяві. При непогашені кредиту в строки, зазначені в заяві, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості по простроченій сумі кредиту нарахування відсотків здійснюється відповідно до п. 4.2 Умов з дати виникнення простроченої заборгованості.

Відповідачем у справі було заявлено про застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За приписами ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Пунктом 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), на які посилається позивач як на частину кредитного договору, терміни позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів встановлюється сторонами тривалістю 5 років (а.с. 10).

ОСОБА_1, заперечуючи проти позовних вимог, заявив про те, що з вказаними Умовами надання споживчого кредиту його ознайомлено не було, його підпис на вказаному документі відсутній.

Вказані доводи відповідача знайшли своє підтвердження під час розгляду справи. Судом встановлено, що вказані Умови, які передбачають збільшення позовної давності, не містять підпису позичальника, а тому їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 10 червня 2015 року у справі № 6-698цс15 та від 01 липня 2015 року у справі № 6-757цс15, постановлених в аналогічних справах.

Отже, до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Нормами ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини 1 та 5 ст. 261 ЦК).

Згідно з наданим позивачем розрахунком станом на 18.03.2016 відповідач має заборгованість з простроченої заборгованості 1888,96 грн. та заборгованість за відсотками 12410,47 грн. При цьому зі змісту вказаного розрахунку випливає, що останній платіж у погашення боргу відповідач здійснив у березні 2007 р. (а.с. 5).

Отже, враховуючи обов'язок відповідача щомісячно сплачувати платежі за кредитним договором, позивачу у квітні 2007 р. стало достовірно відомо про порушення його права, що обумовило початок перебігу строку позовної давності.

Таким чином, позивач звернувся до суду із вказаним позовом у квітні 2016 р. через дев'ять років після початку перебігу строку позовної давності, тобто з пропуском як загального строку позовної давності, так і строку, передбаченого Умовами надання споживчого кредиту, на які безпідставно посилається позивач.

Крім того, відповідачем надані докази звернення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з позовом до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором № ZPE0RX00330340 від 10.01.2007 р. у 2013 р., який ухвалою Заводського районного суду міста Запоріжжя від 10.10.2013 р. у справі № 332/3291/13-ц залишений без розгляду за заявою позивача (а.с. 45-47).

Вказана обставина свідчить про обізнаність позивача про порушення його права ще на момент пред'явлення позову вперше. Проте, відповідно до ч. 1 ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Також, суд не погоджується з доводами позивача про окреме застосування позовної давності до періодичних платежів, оскільки такі періодичні щомісячні платежі не є окремими цивільно-правовими зобов'язаннями, а випливають із одного зобов'язання - кредитного договору.

Крім того, суд враховує доводи відповідача про те, що самовільне відрахування з його заробітної плати суми близько 800 грн. в рахунок погашення заборгованості за спірним кредитним договором не може свідчити про переривання позовної давності, оскільки вказані дії були проведені після спливу строку позовної давності.

Позивачем у цій справи не надано суду належних та допустимих доказів поважності причин пропуску строку позовної давності, не заявлено клопотання про поновлення таких строків з наданням відповідних доказів.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами в порядку статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» слід відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Положеннями ч. 1 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Приймаючи до уваги, що судове рішення постановлено не на користь позивача, витрати по сплаті судового збору не відшкодовуються.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 11, 60, 88, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

У задоволені позову ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по відсоткам за кредитним договором № ZPE0RX00330340 від 10.01.2007 р., відмовити.

Вступна та резолютивна частини рішення виготовлені в нарадчій кімнаті та проголошені 30.06.2016 року. Повний текст рішення виготовлено 04.07.2016 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Заводський районний суд м. Запоріжжя протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.Л.Шалпегіна